ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2021 р. Справа №914/288/21

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Орищин Г.В.

секретар судового засідання Федорів Н.

за участю представників учасників процесу:

від позивача: Качабульська М.Б.-адвокат;

від відповідач: Бойчук Т.В.-адвокат;

третя особа: Ковальчук Х.Я.- представник

розглянув апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Сенсус б/н від 24.07.2021 (Вх. № ЗАГС 01-05/2527/21 від 26.07.2021)

на рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 (повний текст складено 05.07.2021)

у справі №914/288/21

за позовом Комунального некомерційного підприємства Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м. Львова, м. Львів

до відповідача Товариства з додатковою відповідальністю Сенсус, м. Городок, Львівської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Львівської міської ради, м.Львів

про стягнення 1'187'576,95 грн.

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м.Львова» до Товариства з додатковою відповідальністю «Сенсус» про стягнення 1'187'576,95 грн, з яких 1'092'208,14 грн сума надмірно сплачених коштів, 14'326,98 грн 3% річних та 81'041,83 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами процедури закупівлі при укладенні договору №15/18 на закупівлю пари, гарячої води та централізованого опалення (послуги з теплопостачання) від 29.01.2018 постачальником завищено тариф на виробництво та постачання теплової енергії, оскільки рішенням Львівської міської ради від 06.12.2017 №1104 такий був встановлений у розмірі 1'071,88 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 у справі №914/288/21 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ Сенсус на користь Комунального некомерційного підприємства Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м. Львова 1'092'208,14 грн надмірно сплачених коштів, 14'326,98 грн 3% річних, 78'660,22 грн втрат від інфляції та 17'777,93 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що у даному випадку відповідачем завищення ціни 1Гкал завідомо спрямовано на незаконне заволодіння майном (коштами) територіальної громади, адже передбачаючи таку ціну у договорі 1'542,00 грн. відповідач знав, що орган місцевого самоврядування встановив йому нижчу ціну (1'071,88 грн. без ПДВ). Тому таке положення договору є нікчемним. З відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 1'092'208,14 грн. надмірно сплачених коштів. Суд погодився із доводами позивача про безпідставне користування відповідачем грошовими коштами, що, фактично, мало наслідком їх знецінення внаслідок інфляційних процесів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Товариством з додатковою відповідальністю Сенсус подано апеляційну скаргу б/н від 24.07.2021 (вх.ЗАГС 01-05/2527/21 від 26.07.2021), в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 у справі №914/288/21 в частині стягнення надмірно сплачених коштів скасувати, посилаючись на те, що рішення прийняте без дослідження та врахування істотних фактичних обставин справи, що призвело до порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Зокрема, скаржник вважає, що відповідачем у повному обсязі виконано зобов`язання з теплопостачання, які виникли на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору на закупівлю пари, гарячої води та централізованого опалення (послуги з теплопостачання) №15/8 від 29.01.2018.

Скаржник також,у додаткових поясненнях до апеляційної скарги б/н від 23.10.2021 та б/н від 28.09.2021 зазначає, що договірний характер спірних відносин виключає можливість застосування до них положень глави 84 ЦК України, зокрема, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Також, скаржник зазначає, що вимоги про застосування правових наслідків недійсності (нікчемності) договору на закупівлю пари, гарячої води та централізованого опалення (послуги з водопостачання) №15/18 від 29.01.2018 позивачем не заявлялась та не була предметом судового розгляду. Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, порушив приписи ч.1 ст.14 ГПК України, а саме- вийшов за межі заявлених вимог, що в свою чергу суперечить приписам ч.2 ст.237 ГПК України та у відповідності до приписів ч.2 ст.277 ГПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Процесуальні дії у справі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2021 справу №914/288/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Галушко Н.А., судді Желік М.Б., Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Сенсус б/н від 24.07.2021 на рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 у справі №914/288/21 та призначено розгляд справи на 17.08.2021.

Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 17.08.2021 та 14.09.2021 відкладено розгляд справи №914/288/21 на 28.09.2021.

Представники сторін та третьої особи в судовому засіданні виклали доводи та заперечення щодо вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 28.09.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Західного апеляційного господарського суду.

Обставини справи.

18.10.2017 Товариство з додатковою відповідальністю «Сенсус» листом №18/10-2 звернулось до Львівської міської ради про встановлення тарифу на виробництво та постачання теплової енергії для потреб установ та організацій, що фінансуються з місцевого бюджету м.Львова у розмірі 1 071,87 грн/Гкал (без ПДВ).

06.12.2017 Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1104 «Про встановлення ТзДВ «Сенсус» тарифу на виробництво та постачання теплової енергії» у відповідності до вимог ч.4, 5 ст.20 Закону України «Про теплопостачання» встановлено ТзДВ «Сенсус» тариф на виробництво та постачання теплової енергії для централізованого опалення та гарячого водопостачання з використанням альтернативних джерел енергії в розмірі 1'071,88 грн (без ПДВ) за 1 Гкал. Пунктом 2 вказаного рішення Департаменту житлового господарства та інфраструктури доручено повідомити товариство про необхідність попередження споживача про зміну тарифу не пізніше ніж за 15 днів до введення його в дію.

Позивач стверджує, що Департамент житлового господарства та інфраструктури листами від 12.12.2017 №25-762 та 22.01.2019 №25-55 повідомив директора товариства про рішення №1104 від 06.12.2017 та №29 від 18.01.2019.

18.01.2018 Комунальною міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги на веб-порталі «Ргоzогго - публічні закупівлі» під № UA-2018-01-18-001440-а розміщено оголошення про проведення процедури закупівлі гарячої води у кількості 3470 Гкал ДК 021:2015: 09320000-8 - Пара, гаряча вода та пов`язана продукція з очікуваною вартістю 5'351'572,80 грн.

Учасником ТзДВ «Сенсус» було запропоновано економічно вигідніші умови, аніж ЛМКП «Львівтеплоенерго». З підстав відсутності вільних теплопроводів у прохідних каналах позивача окрім ТзДВ «Сенсус» та ЛМКП «Львівтеплоенерго», процедура закупівлі ініційована замовником шляхом переговорів, що передбачено п.3 ст. а п.2 ч.2 ст.35 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції від 27.01.2018).

За результатами переговорної процедури, 29.01.2018 Комунальною міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги (правонаступником якої є Комунальне некомерційне підприємство «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м.Львова») та ТзДВ «Сенсус», у відповідності до приписів Закону України «Про публічні закупівлі», укладено договір на закупівлю пари, гарячої води та централізованого опалення (послуги з теплопостачання) №15/18 з подальшими додатковими угодами №1-3 до нього.

Відповідно до п.1.3 та 3.1 договору на момент укладення цього договору вартість однієї Гкал становить 1'542,24 грн (з ПДВ). Ціна послуг постачання теплової енергії за цим договором становить 5'351'572,80 грн (з ПДВ).

Послуги відповідачем надавались на підставі ліцензії серія АЕ №522274, виданої НКРЕКП на виробництво теплової енергії та теплоелектроцентралях, ТЕС, АЕС, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії. Актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписаними сторонами без зауважень, підтверджено виконання відповідачем зобов`язань за договором, надані послуги позивачем оплачені повністю.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що працівниками Західного офісу Державної аудиторської служби України на виконання п.1.2.2.3 плану проведення заходів державного фінансового контролю на І півріччя 2020 року проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м.Львова» за період з 01.07.2017 по 30.04.2020, якою встановлено факт незаконних видатків та виявлено, що до пакету документів учасника торгів товариством не було долучено рішення ЛМР про затвердження тарифу (акт ревізії №04-21/7 від 06.08.2020).

Позивач вважає, що оскільки вартість 1Гкал повинна була становити згідно рішення ЛМР 1'071,88 грн, а відповідач, не повідомивши лікарню про визначений рішенням тариф, встановив його у розмірі 1'542,24 грн, то таке положення договору є нікчемним у силу ст.144 Конституції України, ст.ст.190, 191 ГК України, ч.2 ст.632 ЦК України, ст.20 Закону України «Про теплопостачання», п.6 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ч.1 ст.10 та ч.1 ст.13 Закону України «Про ціни та ціноутворення», ч.2 ст.28 Закону України «Про місцеве самоврядування».

З матеріалів справи вбачається, що вимога контролюючого органу щодо усунення порушення не оскаржувалась, є обов`язковою до виконання.

Позивач зазначає, що 25.11.2020 на адресу ТзДВ «Сенсус» скеровано претензію №19-07 вих-5012 про повернення надмірно сплачених коштів за послуги теплопостачання, на яку отримано відповідь про відмову в добровільному її виконанні.

Вищенаведені обставини стали підставою для звернення позивача з позовом до Господарського суду Львівської області про стягнення з відповідача 1'092'208,14 грн надмірно сплачених коштів, 14'326,98 грн 3% річних та 81'041,83 грн втрат від інфляції.

Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення. Висновки суду.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ч.1 ст.11 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі укладеного договору на закупівлю пари, гарячої води та централізованого опалення (послуги з теплопостачання) №15/18 від 29.01.2018 з подальшими додатковими угодами №1-3 до нього.

Визначеному ст. 181 ГК України переддоговірному порядку укладення договору між сторонами та зверненню з позовом до суду передувала процедура проведення закупівлі. Порядок проведення даної процедури визначений Законом України «Про публічні закупівлі».

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Пунктом 1.3 договору встановлено, що вартість однієї Гкал поставленої теплової енергії становить 1'542,24 грн (з ПДВ).

Не погоджуючись з даною умовою договору через її нікчемність позивач, посилаючись на рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 1104 від 06.12.2017 «Про встановлення ТзДВ «Сенсус» тарифу на виробництво та постачання теплової енергії» у розмірі 1'071,88 грн (без ПДВ) за 1 Гкал, зазначає, що відповідач необгрунтовано завищив ціну своїх послуг у пропозиції учасника, адже ціна послуг у договорі мала бути встановлена у розмірі, визначеному органом місцевого самоврядування.

Судова колегія погоджується із позицією суду першої інстанції та твердженням позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 10 Закону України «Про ціни та ціноутворення» визначено, що суб`єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують: вільні ціни та державні регульовані ціни. Вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін (ст.11 Закону).

Державне регулювання цін здійснюється Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень шляхом установлення обов`язкових для застосування суб`єктами господарювання (п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону Укарїни «Про ціни та ціноутворення»).

Згідно положень ст.1 Закону України «Про теплопостачання» тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Державні регульовані ціни запроваджуються в тому числі і органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку (ст.191 ГК України).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

До повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до Закону (п.2 ч.1 ст.7 наведеного Закону).

01.06.2011 постановою Кабінету Міністрів України №869 затверджено Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води (далі - Порядок, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин сторін).

Пункт 1 Порядку визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, надання послуг з постачання теплової енергії і постачання гарячої води.

Згідно з ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 526 ЦК встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, зокрема відповідно до умов договору.

Частиною 1 статті 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно абз 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та ч.6 ст.203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України).

За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За приписами ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіку Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ч.5 ст.180 ГК України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Частинами 1 та 2 ст.632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Отже, законодавством передбачено встановлення обов`язкових для застосування суб`єктами господарювання цін, від яких сторони не мають відступати під час укладення договору.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, стверджуючи про економічну необґрунтованість визначеної відповідачем ціни послуг, надав суду власний розрахунок, яким за його підрахунками підтверджуються фактична вартість послуг з постачання пари, гарячої води та централізованого опалення за тарифом, визначеним ЛМР і який є обов`язковим.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що тариф на виробництво та постачання теплової енергії ТзДВ «Сенсус» є регульованим тарифом, встановленим органом місцевого самоврядування, а тому такий не міг визначатись на власний розсуд, що, у свою чергу, свідчить про те, що пункт 1.3 договору не відповідає вимогам ЦК України, ГК України, Закону України «Про ціни і ціноутворення», Закону України «Про теплопостачання», Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

За таких обставин спірний пункт 1.3 договору є неправомірним, суперечить положенням ч. 1 ст. 632 ЦК України, в силу якої у даному випадку підлягають застосуванню ціни (тарифи) на послуги з постачання теплової енергії встановлені органом місцевого самоврядування, а також наведених законодавчих актів.

У даному випадку відповідачем завищення ціни 1Гкал завідомо спрямовано на незаконне заволодіння майном (коштами) територіальної громади, адже передбачаючи таку ціну у договорі 1'542,00 грн відповідач знав, що орган місцевого самоврядування встановив йому нижчу ціну (1'071,88 грн без ПДВ).

Отже, таке положення договору є нікчемним.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина 1 статті 236 ЦК України).

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (п.п. 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17).

З огляду на викладене, судова колегія прийшла до висновку, що п.1.3 договору на закупівлю пари, гарячої води та централізованого опалення (послуги з теплопостачання) №15/18 від 29.01.2018 у частині перевищення визначеного органом місцевого самоврядування тарифу суперечить вимогам законодавства, і є нікчемним.

Щодо застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України.

Судова колегія вважає помилковим посилання суду першої інстанції, як на підставу задоволення позовних вимог про стягнення 1'092'208,14 грн надмірно сплачених коштів, у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави з огляду на таке.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Системний аналіз положень ст.ст. 11, 177, 202, ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Таким чином, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України .

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 №6-100цс15, постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 №3-11гс15 та від 24.09.2014 №6-122цс14.

Виключенням є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку з зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

У справі, що розглядається, нікчемним в даному випадку є п.1.3 договору на закупівлю пари, гарячої води та централізованого опалення (послуги з теплопостачання) №15/18 від 29.01.2018 у частині перевищення визначеного органом місцевого самоврядування тарифу.

Нікчемність п.1.3 договору (недійсність відповідно до закону) не означає відсутність між сторонами договірних відносин, адже відносини між ними врегульовані договором, тобто зобов`язання є договірними.

Враховуючи наведене, судова колегія зазначає, що відповідно до Закону України «Про теплопостачання» виробництво та постачання теплової енергії для централізованого опалення та гарячого водопостачання з використанням альтернативних джерел енергії здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві теплову енергію на закріпленій території належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятої теплової енергії в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

У ч. 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що до договору постачання застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У ст. 669 ЦК України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Таким чином, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами Глави 54 ЦК України «Купівля-продаж" і тому як правова підстава такого повернення не може бути застосована ст. 1212 ЦК України.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 1 092 208,14грн, сплачених позивачем за товар, який так і не був поставлений продавцем, хоча й припустився при цьому помилкового мотивування щодо правових підстав для задоволення відповідної вимоги застосувавши ст.1212 ЦК України замість ч.1 ст.670 ЦК України.

Оскільки між сторонами існують договірні відносини, то правовою підставою для задоволення вимог про стягнення надмірно сплачених коштів (коштів, сплачених за товар, який так і не було поставлено) є ч. 1 ст. 670 ЦК України, а ст.1212 ЦК України застосуванню до цих правовідносин не підлягає (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №927/491/19 від 18.06.2021).

Отже достатні правові підстави для стягнення з відповідача на рахунок позивача 1'092'208,14 грн - різниці між встановленим органом місцевого самоврядування тарифом і тим, який передбачений договором.

Враховуючи наведене з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 1'092'208,14 грн надмірно сплачених коштів.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц дійшла висновку, що ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія прийшла до висновку про правомірність вимог Комунального некомерційного підприємства Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м. Львовадо ТзДВ «Сенсус» про відшкодування матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації в результаті безпідставного прийняття відповідачем рішень про коригування митної вартості товарів.

Отже, судова колегія, перевіривши здійснений розрахунок 3% та втрат від інфляції, прийшла до висновку, що стягненню підлягають 14'326,98 грн 3% річних та 78'660,22 грн втрат від інфляції та правомірно відмовлено у задоволенні 2'381,61 грн втрат від інфляції.

В силу положень статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" завданням суду є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, прав і свобод, тоді як особливо вузьке тлумачення процесуальних норм суперечить цим завданням.

Пунктами 1, 3 частини 1 статті 129 Конституції України одними з основних засад судочинства визначені рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

За приписами ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (п. 4 ст. 277 ГПК України).

Підсумовуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 у справі № 914/288/21 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282, 283, 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Сенсус б/н від 24.07.2021 (Вх. № ЗАГС 01-05/2527/21 від 26.07.2021) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 у справі №914/288/21 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

3.В іншій частині рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 у справі №914/288/21залишити без змін.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені статтями 287, 288 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено 11.10.2021.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Орищин Г.В.