ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року Справа № 915/219/21

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

за участю секретаря судового засідання Астахової С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСТОК АГРО» (65045, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, буд. 76, офіс 2; адреса для листування: 54030, м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 23, кв. 15-А; адреса електронної пошти представника: ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний код 37385970)

до відповідача: Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сантрейд» (01030, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, буд. 19-21А; адреса електронної пошти представника: sergey.ІНФОРМАЦІЯ_2; ідентифікаційний код 25394566)

про: стягнення 1906425,64 грн,

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: Саленко Т.П., адвокат за довіреністю,

Суть спору:

22.02.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСТОК АГРО» звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 5 від 22.02.2021 (з додатками), в якій (з урахуванням позовної заяви в новій редакції № 6 від 11.03.2021), просить суд

- позов задовольнити;

- стягнути з Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сантрейд», вул. Б.Хмельницького, буд. 19-21 А, м. Київ, 01030 (код ЄДРПОУ 2539566) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСТОК АГРО», вул. Велика Арнаутська, буд. 76, офіс 2, м. Одеса, 65045 (код ЄДРПОУ 37385,64 грн, з яких: 1269747,08 грн - пені; 245411,75 грн - 3 % річних; 391266,82 грн - інфляційних витрат;

- стягнути із відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 28596,38 грн.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі: Договорів поставки № 60154842 від 15.02.2017 та № 60155386; рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.10.2020 та постанови Південно-Західного апеляційного господарського суду у справі № 915/348/20; платіжного доручення № 3382 від 01.02.2021; застосування норм статей 15, 549, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України, статті 232 Господарського кодексу України, статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»; та мотивовані простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання за укладеними між сторонами договорами.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 22.03.2021 було передано справу № 915/219/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСТОК АГРО» до Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сантрейд» про стягнення 1906425,64 грн до Господарського суду міста Києва (01054, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-в).

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.06.2021 у справі № 915/219/21 ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 22.03.2021 скасовано, справу передано на розгляд до Господарського суду Миколаївської області.

11.06.2021 матеріали господарської справи № 915/219/21 було повернуто до Господарського суду Миколаївської області.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 14.06.2021 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/219/21 за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 13 липня 2021 року о 10:45; встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

09.07.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 10-686 від 09.07.2021, в якому заявник просить суд:

- прийняти цей відзив у матеріали справи та розглянути спір з урахуванням доводів та аргументів, наведених у відзиві;

- розглянути аргументи та доводи відповідача у цьому відзиві щодо зменшення розміру неустойки (1 269 747,08 грн) до загального розміру, який би не перевищував розмір інфляційних збитків, які можуть бути стягнені за рішенням суду;

- за результатами вирішення спору винести рішення, яким: здійснити перерахунок штрафних санкцій (пені та 3 % річних) за Договорами поставки за період постачання з 21.01.2021 по 31.01.2021 включно, та, з урахуванням розгляду клопотання про зменшення розміру неустойки, задовольнити позовні вимоги щодо стягненні пені та 3 % річних у відповідних розмірах; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві, мотивовані зокрема, тим, що не заперечуючи проти розміру заборгованості від якої належить здійснювати нарахування штрафних санкцій, відповідач заперечує проти періоду нарахування позивачем таких санкцій, а отже проти розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню.

У підготовчому засіданні, проведеному 13.07.2021 за участю представників обох сторін, було оголошено перерву до 31 серпня 2021 року о 10:00.

13.07.2021 до суду від позивача та відповідача надійшли заяви про отримання процесуальних документів у справі в електронному вигляді на електронну пошту представників.

25.08.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив № 5 від 23.08.2021, в якій заявник не погоджується з аргументами відповідача, викладеними у відзиві.

31.08.2021 до суду від відповідача надійшло клопотання б/н від 31.08.2021 (вх. № 13048/21) про залишення без розгляду відповіді на відзив, аргументоване порушенням позивачем строку на її подання.

У підготовчому засіданні, проведеному 31.08.2021 за участі представників обох сторін, судом, з наведенням відповідної мотивації було залишено без розгляду відповідь на відзив № 5 від 23.08.2021. За результатами проведеного засідання судом було постановлено ухвалу, якою закрито підготовче провадження у даній справі, з призначенням її до судового розгляду по суті на 30 вересня 2021 року об 11:15 (з урахуванням ухвали від 02.09.2021 про виправлення описки).

27.09.2021 до суду від позивача надійшла заява № 24 від 27.09.2021 про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Станом на момент проведення судового засідання від учасників справи будь-яких заяв чи клопотань як по суті справи, так і з процесуальних питань, до суду не надходило.

30.09.2021 в судове засідання з`явився повноважний представник відповідача, якого суд заслухав. Позивач свого представника в судове засідання не направив, при цьому, як було зазначено вище, просив суд справу розглядати за відсутності позивача та його представника.

Враховуючи наведене та те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, суд дійшов висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності представника позивача.

В засіданні 30.09.2021, у зв`язку з розглядом справи за відсутності позивача, суд у відповідності до приписів ч. 6 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, оголосив стислий зміст позову.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача підтвердив актуальність правової позиції відповідача, викладеної у відзиві.

В засіданні суд з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідив в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, заслухав заключне слово відповідача сторін та вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

Після виходу з нарадчої кімнати, за відсутності представників учасників справи, відповідно до змісту статей 195, 240 ГПК України, 28.09.2021 за результатами розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження, суд підписав вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, заслухавши в судових засіданнях представників сторін, суд -

В С Т А Н О В И В:

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача про стягнення з відповідача пені, відсотків річних та інфляційних втрат, внаслідок порушення відповідачем грошового зобов`язання за укладеними між сторонами договорами поставки.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, до предмета доказування у даній справі належить встановлення обставин порушення відповідачем грошового зобов`язання за укладеними між сторонами договорами.

Позивач на підтвердження власної правової позиції надав суду такі докази:

- Договори поставки № 60154842 від 15.02.2017 та № 60155386;

- рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.10.2020 та постанова Південно-Західного апеляційного господарського суду у справі № 915/348/20;

- платіжне доручення № 3382 від 01.02.2021;

Відповідач на підтвердження власної правової позиції щодо суті спірних правовідносин надав суду такі докази:

- банківська виписка за 01.02.2021;

- копія поштового конверту (поштове відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 818) з роздруківкою інформації про відстеження поштового відправлення з офіційного вебсайту АТ «Укрпошта»;

- постанова приватного виконавця від 29.01.2021 у ВП № 64327083 про стягнення з боржника основної винагороди.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріали справи свідчать про таке.

15 лютого 2017 року між Дочірнім підприємством з іноземною інвестицією «Сантрейд», як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «РОСТОК АГРО», як постачальником, було укладено Договір поставки № 60154842 (далі - Договір № 60154842), відповідно до предмету якого продавець зобов`язався продати та поставити, а покупець взяв на себе зобов`язання оплатити та прийняти Товар Насіння соняшникове урожаю 2016 року (надалі - Товар), насипом, у відповідності до умов цього Договору.

Крім того, 17 лютого 2017 року між Дочірнім підприємством з іноземною інвестицією «Сантрейд», як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «РОСТОК АГРО», як постачальником, було укладено Договір поставки № 60155386 (далі - Договір № 60155386), відповідно до предмету якого продавець зобов`язався продати та поставити, а покупець взяв на себе зобов`язання оплатити та прийняти Товар Насіння соняшникове урожаю 2016 року (надалі - Товар), насипом, у відповідності до умов цього Договору.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 22.10.2020, залишеним без змін Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 у справі № 915/348/20 було задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСТОК АГРО» до Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сантрейд»; стягнуто з відповідача на користь позивача 7 521 015,64 грн заборгованості за вищенаведеними договорами поставки, а також 112 815,23 грн судового збору.

У вказаному рішенні було, зокрема, встановлено такі обставини

«… на виконання умов Договору поставки № 60154842 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар (насіння соняшникове) в кількості 440,82 т. на суму 4886101,37 грн, що підтверджується рахунком на оплату № 18 від 16.02.2017, видатковою накладною № 18 від 16.02.2017 та Актом перерахунку ціни партії Товару, поставленого згідно видаткової накладної № 18 від 16.02.2017.

За даними позивача, які підтверджені відповідачем, останнім проведено часткову оплату за отриманий товар в сумі 3908881,09 грн.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором № 60154842 складає 977220,28 грн.

Крім того, на виконання умов Договору № 60155386 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар (насіння соняшникове) в кількості 2972,54 т. на суму 32718976,79 грн, що підтверджується рахунком на оплату № 20 від 20.02.2017, видатковою накладною № 20 від 20.02.2017 та Актом перерахунку ціни партії Товару, поставленого згідно видаткової накладної № 20 від 20.02.2017.

За даними позивача, які підтверджені відповідачем, останнім проведено часткову оплату за отриманий товар в сумі 26175181,43 грн.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором № 60155386 складає 6543795,36 грн.

…

Відповідно до наданих суду доказів та вищезазначених обставин, що не спростовані відповідачем, строк виконання останнім грошового зобов`язання щодо здійснення остаточних розрахунків за Договорами № 60154842 та № 60155386 настав».

Крім того, у постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2021, у справі № 915/348/20 було встановлено, зокрема, таке:

«… аналізуючи умови спірних Договорів можна дійти висновку, що виникнення обов`язку Покупця по оплаті Товару поставлене в залежність від виконання Постачальником певних дій, зокрема, надання доказів реєстрації податкових накладних, та саме після здійснення вказаних дій та сповіщення Постачальником Покупця про вчинення таких дій, у Покупця виникає обов`язок здійснити остаточний розрахунок за поставлений Товар.

Разом з цим, у відповідності до пп. 8.1.4 Договорів поставки на підставі електронних квитанцій з ЄРПН Покупець здійснює перевірку правильності реєстрації Продавцем відповідної податкової накладної у ЄРПН, зокрема на предмет виявлення фактів: а) наявності чи відсутності реєстрації Продавцем податкової накладної та б) порушення чи дотримання Продавцем порядку заповнення такої податкової накладної.

При цьому, про виявлені факти відсутності реєстрації Продавцем податкової накладної в ЄРПН та/або порушення Продавцем порядку заповнення податкової накладної Покупець зобов`язаний повідомити Продавця для відповідного реагування та коригування. До усунення таких порушень Покупець вправі призупинити здійснення остаточних розрахунків за відповідними господарськими операціями (пп. 8.1.5 Договорів).

Як вже зазначалось, у матеріалах справи наявні електронні квитанції про реєстрацію податкових накладних від 16.02.2017р. №15 та від 20.02.2017р. №18, які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних 19.03.2018р.

Матеріали справи свідчать, що вказані електроні квитанції були отримані відповідачем 17.12.2019р. та 18.12.2019р».

За приписами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з абз. 1, 3 п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від у 03.07.2018 у справі № 917/1345/17: преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом; преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 910/28079/14 зазначено, що не встановлено залежності звільнення від доказування обставин справи від підстав і предмета позову у справах, подібності правовідносин тощо.

Таким чином, оскільки факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання перед позивачем за вищенаведеними договорами поставки встановлений рішенням Господарського суду Миколаївської області від 22.10.2020, залишеним без змін Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 у справі № 915/348/20, то вказані обставини не потребують доказування при розгляді даної справи.

Матеріали справи свідчать також про те, що на підставі платіжного доручення № 3382 від 01.02.2021 приватним виконавцем Куліченком Д.О. було перераховано стягувачу (ТОВ «РОСТОК АГРО») по боржнику (ДП з іноземною інвестицією «САНТРЕЙД») грошові кошти в сумі 7 633 830,87 грн, тобто виконано рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.10.2020 у справі № 915/348/20 в повному обсязі.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 ГПК України, проаналізувавши обставини справи відносно норм чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов таких висновків.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються положеннями чинного законодавства про поставку та про виконання зобов`язань.

Так, згідно з приписами ч. 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч. 1 ст. 662 та ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як уже вище було наведено, факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання перед позивачем у спірних правовідносинах не потребує доказування в межах даної справи, оскільки є встановленим рішенням Господарського суду Миколаївської області від 22.10.2020, залишеним без змін Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 у справі № 915/348/20.

З урахуванням відповідного прострочення, позивачем нараховано до стягнення з відповідача:

- пеню на суму 1 269 747,08 грн за період з 01.01.2020 по 01.02.2021;

- 3 % річних на суму 245 411,75 грн за період з 01.01.2020 по 01.02.2021;

- інфляційні витрати на суму 391 266,82 грн за період з 01.01.2020 по 01.02.2021.

Стосовно заявленої позивачем до стягнення суми пені в розмірі 1 269 747,08 грн суд зазначає таке.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7.2 Договорів поставки, укладених між сторонами, у випадку несвоєчасної оплати товару покупець зобов`язується оплатити продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

За змістом п. 7.5 Договорів у відповідності до п. 6 ст. 232 ГК України та ст. 259 ЦК України сторони домовилися про те, що до вимог щодо стягнення штрафних санкцій (пеня, штраф та інші види неустойки) за прострочення виконання зобов`язань за цим Договором застосовується трирічний строк позовної давності, а саме нарахування таких штрафних санкцій (пеня, штраф та інші види неустойки) здійснюється протягом трьох років починаючи з першого дня прострочення.

Таким чином на підставі статті 549 ЦК України, статті 230 ГК України та положень Договору позивач цілком правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню.

За перевіркою суду позивачем суми пені розраховано правильно.

Заперечення відповідача щодо здійсненого позивачем розрахунку в частині неправильного визначення періоду прострочення відхиляються судом.

Так, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на дату набрання рішенням Господарського суду Миколаївської області від 22.10.2020 у справі № 915/348/20, як на дату виникнення у відповідача зобов`язання зі здійснення розрахунків за Договорами, оскільки відповідне грошове зобов`язання виникло у відповідача не на підставі судового рішення, а у зв`язку із невиконання зобов`язань по укладеним між сторонами Договорам поставки.

Разом із тим, суд зауважує, що відповідач у відзиві заявляв клопотання про зменшення розміру стягуваних штрафних санкцій, мотивоване, зокрема, надмірністю їх розміру та тим, що відповідач не уникав виконання рішення суду у справі № 915/348/20 і був готовий здійснити його виконання у добровільному порядку, проте на момент отримання тексту постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 у справі № 915/348/20, приватним виконавцем вже було порушено відповідне виконавче провадження.

Розглянувши вказане клопотання відповідача про зменшення розміру стягуваних штрафних санкцій до загального розміру, який би не перевищував розмір інфляційних збитків, суд вважає його таким, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке:

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Системний аналіз вищевказаних норм дозволяє дійти висновку про те, що суди мають право при прийнятті рішення про стягнення пені зменшувати її розмір з урахуванням усіх конкретних обставин справи.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Враховуючи вищенаведене та матеріали справи, у сукупності з обставинами господарської справи № 915/348/20, а також те, що відповідач визнав наявність заборгованості у спірних правовідносинах та повністю її погасив на момент звернення позивача до суду з відповідним позовом, та оскільки в матеріалах справи позивачем не надано суду доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором (залучення кредитних коштів зі сплатою процентів тощо) або погіршення матеріального стану товариства у зв`язку з порушенням відповідачем умов спірного договору, суд вважає за можливе клопотання відповідача задовольнити частково та зменшити розмір штрафних санкцій на 50 %, що на переконання суду є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі. За такого, суд встановлює розмір належної до стягнення пені 634 873,54 грн (50% правомірно заявленого розміру).

З урахуванням наведеного, у стягненні іншої частини пені у розмірі 634 873,54 грн (50% правомірно заявленого розміру) належить відмовити.

Щодо заявлених до стягнення сум 3 % річних в розмірі 245 411,75 грн та інфляційних витрат в розмірі 391 266,82 грн суд зазначає таке.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні та проценти, що сплачуються відповідно до ст. 625 ЦК України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобов`язання).

Як інфляційні нарахування на суму боргу, так і сплата трьох відсотків річних від простроченої суми, не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора у зв`язку зі знеціненням коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації користування цими коштами.

Ст. 625 Цивільного кодексу України застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язання.

На підставі ст. 625 ЦК України позивач цілком правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних.

Судом перевірено наведений позивачем розрахунок сум 3 % річних в розмірі 245 411,75 грн та інфляційних витрат в розмірі 391 266,82 грн і встановлено, що відповідні нарахування проведено правильно.

За такого позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наданими сторонами доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, відомості про розподіл судових витрат.

Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом із тим, відповідно до п.4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Крім того, відповідно до положень п. 2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Таким чином, судовий збір у даний справі підлягає покладенню на відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 219, 220, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сантрейд» (01030, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, буд. 19-21А; ідентифікаційний код 25394566) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСТОК АГРО» (65045, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, буд. 76, офіс 2; ідентифікаційний код 37385970) 634 873,54 грн - пені, 245411,75 грн - 3 % річних, 391 266,82 грн - інфляційних витрат, а також 28 596,39 грн судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 634 873,54 грн відмовити позивачу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСТОК АГРО» (65045, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, буд. 76, офіс 2; ідентифікаційний код 37385970);

Відповідач: Дочірнє підприємство з іноземною інвестицією «Сантрейд» (01030, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, буд. 19-21А; ідентифікаційний код 25394566).

Повне рішення складено та підписано судом 11.10.2021.

Суддя О.Г. Смородінова