ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.09.2021м. СумиСправа № 920/470/21
Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А. за участі секретаря судового засідання Кириченко-Шелест А.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи № 920/470/21

за позовом: Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради (40035, м. Суми, вул. Харківська, буд. 35, код 26440890),

до відповідача: фізичної особи-підприємця Мироненко Людмили Іванівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ),

про зобов`язання укласти неврегульовані пункти договору,

за участі представників сторін:

позивача - Левченко В.В. за довіреністю від 12.01.2021 № 12.01-27/139/02,

відповідача - Дремов О.Г. згідно ордеру серії ВМ № 1008951 від 04.08.2021.

ВСТАНОВИВ:

29.04.2021 позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просив суд: вважати укладеними неврегульовані пункти 2.2, 2.3 Договору на компенсаційні виплати за пільговий проїзд учасників антитерористичної операції (операції Об`єднаних сил) та інших ветеранів війни від 06.04.2021 в редакції, запропонованій департаментом соціального захисту населення Сумської міської ради, а саме:

« 2.2. Компенсаційні виплати «Розпорядником» проводяться відповідно до Порядку на розрахунковий рахунок «Перевізника» по мірі надходження фінансування, на підставі розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян (додаток 3 до Договору), акту наданих послуг та акту звіряння розрахунків за надані послуги з пільгового перевезення окремих категорій громадян.

2.3. Компенсаційні виплати «Перевізнику» проводяться у розмірі ѕ частини фактичної вартості пільгового проїзду за діючими тарифами, але не більше 0,83 гривень за 1 пасажиро-кілометр.».

Вважати укладеними неврегульовані пункти 2.2, 2.3 Договору на компенсаційні виплати за пільговий проїзд автомобільним транспортом окремих категорій громадян від 06.04.2021 в редакції, запропонованій департаментом соціального захисту населення Сумської ради, а саме:

« 2.2. Компенсаційні виплати «Розпорядником» проводяться відповідно до Порядку на розрахунковий рахунок «Перевізника» по мірі надходження фінансування, на підставі розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян (додаток 3 до Договору), акту наданих послуг та акту звіряння розрахунків за надані послуги з пільгового перевезення окремих категорій громадян.

2.3. Компенсаційні виплати «Перевізнику» проводяться у розмірі ѕ частини фактичної вартості пільгового проїзду за діючими тарифами, але не більше 0,83 гривень за 1 пасажиро-кілометр.».

2.4 По розбіжності фізичної особи-підприємця Мироненко Людмили Іванівни щодо укладення Договору на компенсаційні виплати за пільговий проїзд учасників антитерористичної операції (операції Об`єднаних сил) та інших ветеранів війни від 06.04.2021 і Договору на компенсаційні виплати за пільговий проїзд автомобільним транспортом окремих категорій громадян від 06.04.2021 із доповненням зазначених договорів пунктом 2.4. в запропонованій нею редакції відмовити через її невідповідність вимогам чинного законодавства та умовам, згідно з наданим їй дозволом.

Також позивач просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат шляхом їх стягнення з фізичної особи-підприємця Мироненко Людмили Іванівни на рахунок позивача (UА0025712, код отримувача 26440890, Держказначейська служба України, м. Київ, МФО 820172).

Крім того, позивач у позовній заяві позивач просить суд відстрочити сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що пункти, викладені в протоколі розбіжностей відповідача стосуються істотних умов договорів, та не могли бути узгоджені позивачем у запропонованому відповідачем вигляді, оскільки не відповідали Програмі. Позивачем листом від 13.04.2021 № 12.01-27/2686/08 запропоновано відповідачеві укласти договір у наданій позивачем редакції. Оскільки відповідач наполягала на укладенні договору із урахуванням наданого нею протоколу розбіжностей, сторонами не досягнуто згоди щодо умов, зазначених в протоколі розбіжностей, а отже, з урахуванням статті 181 Господарського кодексу України такі розбіжності мають бути передані до суду.

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 05.05.2021 постановлено задовольнити клопотання представника позивача про відстрочення сплати судового збору, викладене у прохальній частині позовної заяви; відстрочити позивачу сплату судового збору за подання позовної заяви від 29.04.2021 вх. № 1917 до фізичної особи-підприємця Мироненко Людмили Іванівни ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 ) про зобов`язання укласти неврегульовані пункти договору - до ухвалення судового рішення у справі № 920/470/21 Господарським судом Сумської області; прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 920/470/21; призначити підготовче засідання на 15.06.2021, 12:30.

18.05.2021 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов від 18.05.2021б/н (вх. № 4675/21), в якому останній зазначає, що позивачем у позовній заяві зазначено, що протокол розбіжностей отримано департаментом від відповідача 07.04.2021, що підтверджується відбитком печатки про реєстрацію вхідної кореспонденції. Визначений у статті 181 ГК України двадцятиденний термін на звернення до суду обраховується починаючи із 08.04.2021 (наступний день після отримання протоколу розбіжностей), то останній день для звернення до суду з позовом припадає на 27.04.2021. проте позивач звернувся до суду лише 29.04.21, тобто з порушенням строку визначеного статтею 181 ГК України. А тому, представник відповідача зазначає, що пропозиції викладені в протоколі розбіжності вважаються прийнятими.

Крім того, як зазначає представник відповідача, запропонована в протоколі розбіжностей редакція спірних пунктів договору не суперечить вимогам Обласної програми здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян автомобільним транспортом на автобусних маршрутах загального користування на 2016-2021 роки.

На підставі наведеного представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У підготовчому засіданні 15.06.2021 судом постановлено протокольну ухвалу, яку відповідно до приписів частини п`ятої статті 233 ГПК України занесено до протоколу судового засідання, та відповідно до якої постановлено долучити до матеріалів справи відзив на позов та продовжити строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів.

У підготовчому засіданні 15.06.2021 судом оголошено перерву до 04.08.2021, 12:30.

16.06.2021 позивачем подано до суду відповідь на відзив від 14.06.2021 № 12.01-27/4191/02 (вх. № 5733/21), де позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених останнім у відзиві, та зазначає, що позовну заяву подано позивачем 27.04.2021 (передано установи поштового зв`язку), тобто в межах строків, встановлених законодавством, а пункти договору запропоновані відповідачем суперечать приписам бюджетного законодавства та вимогам Обласної програми здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян автомобільним транспортом на автобусних маршрутах загального користування на 2016-2021 роки.

Також позивачем разом із заявою від 14.06.2021 № 12.01-27/4192/02 надано суду докази сплати судового збору в сумі 2 270,00 грн (платіжне доручення від 18.05.2021 № 5384).

04.08.2021 від представника відповідача до суду надійшло клопотання від 04.08.2021 б/н (вх. № 7032/21) про перенесення судового засідання.

У підготовчому засіданні 04.08.2021 судом оголошено перерву у підготовчому засіданні до 09.08.2021, 15:00.

Відповідно до вимог частини другої статті 185 ГПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи, що судом було вчинено всі дії в межах підготовчого провадження з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, суд ухвалою від 09.08.2021 постановив закрити підготовче провадження у справі № 920/470/21 та призначити справу до судового розгляду по суті на 21.09.2021, 11:00.

09.09.2021 представником відповідача подано до суду письмові пояснення від 09.09.2021 б/н (вх. № 7896/21), де представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що для міжобласного маршруту не є обов`язковим укладення договору про відшкодування витрат. Відносини між відповідачем та позивачем регулюються частиною другою статі 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» на підставі дозволу, а не договору, який характерний для перевізників на міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньо обласні маршрути) маршрутах, що підтверджується наявним у справі дозволом. Ні позивач ні відповідач не є спеціальними суб`єктами та не мають повноважень від імені держави укладати договір, що є предметом розгляду даної справи.

Також представник відповідача зазначає, що у перевізника відсутній обов`язок укладати спірний договір, запропонований Департаментом соціального захисту населення СМР, а механізм компенсації витрат на перевезення пільгових категорій громадян визначений обласною програмою не є обов`язковим для Мироненко Л.І. оскільки Закон передбачає альтернативні варіанти компенсації витрат на перевезення пільгової категорії громадян.

На переконання відповідача, запропонована в протоколі розбіжностей редакція спірних пунктів договору жодним чином не суперечить вимогам Обласної програми здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян автомобільним транспортом на автобусних маршрутах загального користування на 2016-2021 роки. Пропозиції відповідача не спрямовані на обмеження прав громадян на пільговий проїзд. Відповідно до наявного дозволу, перевізник виконує вимоги Закону України «Про автомобільний транспорт», в тому числі вимоги щодо пільгового перевезення. Подання протоколу розбіжностей викликано бажанням відповідача мати гарантії відносно обов`язку позивача щодо здійснення виплат. Відповідно до положень статті 24 Закону України «Про автомобільний транспорт» органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до Закону.

Посилаючись на положення статті 627 ЦК України представник відповідача зазначає, що свобода договору є багатоаспектним поняттям, яке включає в себе різні прояви: прийняття власного рішення про вступ у договірні відносини, самостійний вибір того, з ким буде вступати у правовідносини, визначення умов договору тощо. Одним і проявів свободи договору є не лише вільне укладення договору, а й розірвання та зміна його умов за їх згодою, а тому, як зазначає представник відповідача, подання протоколу розбіжностей є правом сторони, яке є елементом прояву свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства.

21.09.2021 позивачем подано до суду письмові пояснення від 17.09.2021 № 12.01-27/6557/02 (вх. № 8163), де позивач підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити. Позивач зазначає, що реалізація Програми здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, на виконання якої є необхідність в укладенні спірних умов договору, є наслідком використаного органом місцевого самоврядування права на надання додаткової соціальної гарантії і метою цьому є посилення соціального захисту пільгової категорії осіб, шляхом додаткового фінансування відповідних потреб перевізників, через неповне виконання державою власних зобов`язань і такого роду договірні відносини є обов`язковими для укладення між позивачем та відповідачем згідно з межами, що визначені у Програмі. Позивач не заперечує, що відносини відповідача із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, в першу чергу, визначаються саме дозволом на перевезення пасажирів на міжобласному маршруті загального користування, а договори на компенсаційні виплати за пільговий проїзд визначають додаткову соціальну гарантію як для пільгових категорій осіб так і для перевізників, які здійснюють обслуговування таких осіб, що в свою чергу не нівелює зобов`язань держави в особі Державної служби України відшкодовувати перевізникам відповідні кошти. Оскільки Програма є чинною, не скасована або не визнана такою, що втратила чинність у встановленому законом порядку, а відтак встановленні нею зобов`язання, у тому числі укладення відповідних договорів із перевізниками для отримання компенсації, є обов`язковими для учасників господарських відносин.

Позивач зазначає, що відповідач підтвердивши свою готовність забезпечувати надання послуг на умовах, передбачених дозволом, одночасно з цим має надавати ці послуги пільговикам на умовах прийняття виконання замовлення під час посадки пасажира до автобуса, що даватиме йому право на отримання компенсації з боку держави, і виходячи з цього місцева влада додатково стимулюючи перевізників на сумлінне виконання цього обов`язку, готова надавати додаткову компенсацію за рахунок власних бюджетів, що відповідно підтверджує відсутність встановлення Програмою додаткових зобов`язань до перевізників, аніж ті, що визначені для них чинним законодавством.

У судовому засіданні по суті 21.09.2021 судом постановлено протокольну ухвалу, яка у відповідності до частини п`ятої статті 233 ГПК України занесена до протоколу судового засідання, про долучення судом до матеріалів цієї справи наданих представниками учасників справи письмових пояснень.

Представник позивача у судовому засіданні по суті 21.09.2021 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, натомість представник відповідача проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні.

Згідно зі статті 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Суд вважає за доцільне зазначити, що учасникам справи надано достатньо часу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів. Приймаючи до уваги наведене та принципи змагальності і диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 ГПК України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Судовий процес на виконання статті 222 ГПК України фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.

В судовому засіданні по суті 21.09.2021 на підставі статті 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради забезпечує на території Сумської міської територіальної громади реалізацію політики у сфері соціального захисту та соціального обслуговування населення, у тому числі, яка формується обласною радою у вигляді додаткової соціальної гарантії щодо учасників антитерористичної операції/осіб, які брали та/або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.

На виконання Обласної програми здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян автомобільним транспортом на автобусних маршрутах загального користування на 2016-2021 роки, затвердженої рішенням Сумської обласної ради від 25.03.2016 (зі змінами) (далі - Програма) та Переліку перевізників для укладання договорів згідно Програми на 2021 рік, який доведено Департаментом соціального захисту населення Сумської обласної державної адміністрації листом від 09.03.2021 № 02.3/1322, позивачем підготовлено проект договору на компенсаційні виплати за пільговий проїзд учасників антитерористичної операції (операції Об`єднаних сил) та інших ветеранів війни та проект договору на компенсаційні виплати за пільговий проїзд автомобільним транспортом окремих категорій громадян (далі - договори) з відповідачем, які 05.04.2021 було надано останній на підписання (додаються).

Після отримання вищевказаних проектів договорів, відповідач 07.04.2021 надала позивачеві протоколи розбіжностей щодо них, а саме пунктів 2.2, 2.3, 2.4, щодо порядку здійснення, розмірів компенсації та припинення перевезення пільгових категорій пасажирів в наступній редакції.

Редакція запропонована позивачемРедакція запропонована відповідачем
2.2. Компенсаційні виплати «Розпорядником» проводяться відповідно до Порядку на розрахунковий рахунок «Перевізника» по мірі надходження фінансування, на підставі розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян (додаток 3 до Договору), акту наданих послуг та акту звіряння розрахунків за надані послуги з пільгового перевезення окремих категорій громадян.2.2. Компенсаційні виплати «Розпорядником» проводяться щомісячно до 10 числа наступного за звітним, відповідно до відомостей продажу квитків 20 АСС, на підставі розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян (додаток 3 до Договору - додається) та акту наданих послуг та акту звіряння розрахунків за надані послуги з пільгового перевезення окремих категорій громадян.
2.3. Компенсаційні виплати «Перевізнику» проводяться у розмірі 3/4 частини фактичної вартості пільгового проїзду за діючими тарифами, але не більше 0,83 гривень за 1 пасажиро-кілометр.2.3. Компенсаційні виплати «Перевізнику» проводяться у повному обсязі фактичної вартості пільгового проїзду за діючими тарифами, які на звітний період застосовує «Перевізник» за 1 пасажиро-кілометр.
2.4. Відсутній.2.4. У разі заборгованості компенсаційних виплат «Розпорядником» на протязі одного місяця, «Перевізник» припиняє перевезення пільгової категорії пасажирів, згідно цього договору, а здійснює перевезення окремих категорій громадян в кількості 1 (одне) пільгове місце за свій сласний рахунок до повного погашення заборгованості «Розпорядником».

Позивач у позовній заяві зазначає, що враховуючи те, що пункти, викладені в протоколі розбіжностей відповідача стосуються істотних умов договорів, та не могли бути узгоджені позивачем у запропонованому відповідачем вигляді, оскільки не відповідали Програмі, позивачем, з метою досудового врегулювання спору, а також у порядку з`ясування обставин наявності неврегульованих договірних домовленостей із перевізником, підготовлено лист відповідь від 13.04.2021 № 12.01-27/2686/08 з пропозицією укладення договору із департаментом у наданій ним редакції, а також посадовими особами департаменту після цього проведено з`ясування у відповідача щодо наполягання ним на власних розбіжностях. Оскільки відповідач, наполягала на укладенні договору із урахуванням наданого нею протоколу розбіжностей, а позивач не може погодитись із редакцією договору, яка буде суперечити вимогам Програми, сторонами не досягнуто згоди щодо умов, зазначених в протоколі розбіжностей, а отже, з урахуванням статті 181 Господарського кодексу України такі розбіжності мають бути передані до суду.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Відповідно до статті 7 Господарського кодексу України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно зі статтею 23 ГК України відносини органів місцевого самоврядування з суб`єктами господарювання у випадках, передбачених законом, можуть здійснюватися також на договірних засадах. Правові акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийняті в межах їх повноважень, є обов`язковими для виконання усіма учасниками господарських відносин, які розташовані або здійснюють свою діяльність на відповідній території.

Відповідно до статті 48 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Громадянин-підприємець зобов`язаний додержуватися вимог, передбачених статтями 46 і 49 цього кодексу, серед яких обумовлений і обов`язок суб`єкта господарювання не порушувати права та законні інтереси права місцевого самоврядування і держави.

Відповідно до частини першої статті 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і не господарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною першою статті 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб`єкта, або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до частин третьої, четвертої, сьомої статті 179 ГК України укладання господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

- вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

- примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

- типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Згідно з нормами статей 179 - 181 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь- якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог і повертає один примірник договору другій стороні у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статей 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон) надання соціально значущих послуг автомобільного транспорту здійснюється відповідно до законодавства з питань поставки продукції для державних потреб.

Соціально значущими послугами автомобільного транспорту є послуги з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування за визначеними уповноваженими органами тарифами та на пільгових умовах відповідно до законодавства.

Статтями 29, 31, 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов`язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під`їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

Форму дозволу, порядок його видачі та анулювання визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно з поданим разом із позовною заявою Дозволом на перевезення пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування від 17.01.2020 серія ВМ 000768, виданого Державною службою України з безпеки на транспорті, відповідач є перевізником пасажирів на міжобласному автобусному маршруті, і шляхом акцептування умов, на яких було отримано дозвіл, погодились з дотриманням нею обов`язку по виконанню вимог Закону України «Про автомобільний транспорт», в тому числі і щодо перевезення пільгової категорії населення без обмежень.

Таким чином, вимоги Програми ґрунтуються на врахуванні зазначеного при визначені умов щодо здійснення пільгових перевезень відповідних категорій осіб без обмежень, оскільки з таким обов`язком погодилась сама відповідач, при отриманні дозволу.

Як наслідок, відносини позивача та відповідача серед іншого враховують частину другу статті 31 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме те, що вони можуть обумовлюватись виконанням зобов`язань відповідачем в об`ємі, що визначений для нього у дозволі.

Відповідно до частини 4 статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Таким чином, держава в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, надавши право відповідачу на здійснення перевезення пільговиків, поряд з цим не обумовила умови відшкодування нею витрат за наданим нею замовленням.

Відповідно до статей 3, 116, 140, 142 Конституції України держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Кабінет Міністрів України розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання. Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. Витрати, що виникли внаслідок рішень органів державної влади, компенсуються державою. Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до прав обласної ради відноситься затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку відповідно району, області, цільових програм з інших питань, заслуховування звітів про їх виконання.

Згідно з статтею 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади сіл, селищ, міст, районів у містах безпосередньо або через органи місцевого самоврядування можуть об`єднувати на договірних засадах на праві спільної власності об`єкти права комунальної власності, а також кошти місцевих бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, установ та організацій і створювати для цього відповідні органи і служби.

Враховуючи зазначене, а також беручи до уваги статтю 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в частині права встановлювати за рахунок власних коштів і благодійних надходжень додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення, зважаючи на пункт 1 розділу 2 Порядку, який затверджено Програмою, з`ясовано, що громади домовились на умовах об`єднаних зусиль надавати додаткову соціальну гарантію за рахунок коштів місцевого бюджету, що залучаються до обласного бюджету у вигляді іншої субвенції безпосередньо із бюджетів територіальних громад пропорційно до чисельності пільгових категорій громадян, які зареєстровані на території відповідної місцевої ради.

Відповідно до Програми, яка була прийнята Сумською обласною радою у 2016 році, у розділі 2, зазначено, що відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України (чинної на час прийняття Програми) видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті «б» пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу (державні програми соціального захисту, у тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

При підготовці проекту Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» видатки на надання послуг зв`язку, інших пільг та компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян передбачені не були.

18.02.2016 Верховною Радою України прийнято в цілому проект Закону про внесення змін до додатків № 3 та № 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» щодо фінансового забезпечення компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян та інших передбачених законодавством пільг, де передбачається виділення Сумській області субвенції з державного бюджету на надання пільг із послуг зв`язку, інших передбачених законодавством пільг (крім пільг на одержання ліків, зубопротезування, оплату електроенергії, природного і скрапленого газу на побутові потреби, твердого та рідкого пічного побутового палива, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот) і на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян у сумі 46437,2 тис. грн.

Програма здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян не замінює тих зобов`язань центрального рівня, що передбачені в частині забезпечення права на пільговий проїзд Бюджетним кодексом України та іншими законодавчими актами.

Натомість Програмою вперше пропонується забезпечити компенсаційні виплати за пільговий проїзд автомобільним транспортом на автобусних маршрутах загального користування у міжміському внутрішньо обласному та міжобласному сполученні.

На цих умовах Програма була продовжена шляхом прийняття рішення Сумської обласної програми від 26.02.2021.

Норми Програми обумовлюють наявний у розпорядників коштів нижчого рівня, серед яких є і позивач, обов`язок щодо укладення договору по компенсації за пільгове перевезення, яка фінансується за рахунок коштів місцевого бюджету у вигляді додаткової соціальної гарантії, що серед іншого підтверджується і листом Департаменту соціального захисту населення Сумської обласної державної адміністрації листом від 09.03.2021 № 02.3/1322 із Переліком перевізників для укладання договорів згідно Програми на 2021 рік.

Таким чином, реалізація Програми, на виконання якої є необхідність в укладенні спірних умов договору, є наслідком використаного органом місцевого самоврядування права на надання додаткової соціальної гарантії і метою цьому є посилення соціального захисту пільгової категорії осіб, шляхом додаткового фінансування відповідних потреб перевізників, через неповне виконання державою власних зобов`язань і такого роду договірні відносини є обов`язковими для укладення між позивачем та відповідачем згідно з межами, що визначені у Програмі.

Відповідно до Бюджетного кодексу України:

програмно-цільовий метод у бюджетному процесі - метод управління бюджетними коштами для досягнення конкретних результатів за рахунок коштів бюджету із застосуванням оцінки ефективності використання бюджетних коштів на всіх стадіях бюджетного процесу.

управління бюджетними коштами - сукупність дій учасника бюджетного процесу відповідно до його повноважень, пов`язаних з формуванням та використанням бюджетних коштів, здійсненням контролю за дотриманням бюджетного законодавства, які спрямовані на досягнення цілей, завдань і конкретних результатів своєї діяльності та забезпечення ефективного, результативного і цільового використання бюджетних коштів.

принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

Відповідно до пункту 7 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України, головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень та оцінку ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.

Статтею 26 Бюджетного кодексу України передбачено, що контроль за дотриманням бюджетного законодавства спрямований на забезпечення ефективного і результативного управління бюджетними коштами та здійснюється на всіх стадіях бюджетного процесу його учасниками (розпорядниками бюджетних коштів) відповідно до цього Кодексу та іншого законодавства.

Згідно з статтею 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів (яким в контексті Програми є і позивач) беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та рішенням про місцевий бюджет, не вважаються бюджетними зобов`язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.

Згідно з пунктом 1 розділу 3 Порядків визначено, що розпорядник бере бюджетні зобов`язання та здійснює відповідні видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, узятих на облік в органах Державної казначейської служби України.

При цьому, пунктом 8 частини 2 Порядків передбачено, що розпорядник забезпечує перерахування коштів перевізникам за надані послуги з пільгового перевезення після надходження фінансування протягом З робочих днів.

В свою чергу, розміри компенсаційних виплат за пільгове перевезення пасажирів передбачені пунктами 5 розділу 2 Порядків, відповідно до яких, у Договорі передбачаються компенсаційні виплати перевізнику у розмірі 3/4 частини фактичної вартості пільгового проїзду за діючими тарифами, але які не перевищують 0,83 гривні за 1 пасажиро-кілометр, а за минулі періоди у розмірі та за тарифами, що діяли відповідно до цієї Програми на момент виникнення права на отримання компенсаційних виплат за пільговий проїзд.

Гранична вартість 1 пасажиро-кілометра для компенсації витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян переглядається за рішенням Сумської обласної ради шляхом внесення змін до абзацу першого цього пункту.

Таким чином, пункти 2.2, 2.3 договорів в редакції позивача повністю узгоджуються з вимогами бюджетного законодавства щодо меж повноважень позивача при реалізації Програми, а відтак договори, запропоновані позивачем, враховують всі вимоги Програми і тому мають бути укладені саме в запропонованій ним редакції.

Щодо пункту 2.4 протоколу розбіжностей, яким передбачено підставу припинення перевезення пільгової категорії пасажирів, слід зазначити, що статтею 37 Закону передбачено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Пунктами 6 частини другої Порядків встановлено, що розпорядник при укладанні договору передбачає надання перевізником звітності щодо перевезень пільгових категорій громадян.

Відповідальність за повноту, якість формування документів та достовірність поданої інформації покладається на перевізників.

Пунктами 2, 3 частини третьої Порядків визначено, що для отримання компенсації, перевізник щомісяця, до 10 числа наступного за звітним, надає Розпоряднику звітність, обумовлену у договорі про компенсаційні виплати, на підставі якої складається акт наданих послуг за звітний місяць.

Розпорядник може здійснювати відшкодування витрат за пільговий проїзд, згідно з документами зазначеними в Договорі.

Враховуючи це, пункт 2.4 в протоколі розбіжностей, запропонований відповідачем, суперечить приписам законодавства, що регулює питання пільгового перевезення пасажирів та відповідно вимогам Програми, які ґрунтуються на цьому законодавстві.

Наведена правова позиція узгоджується із висновками Вищого господарського суду України, викладеними у постанові від 10.05.2017 у справі № 912/2180/16.

Відповідно до Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - з моменту реєстрації електронного квитка.

Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України, правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Таким чином, відповідач підтвердивши свою готовність забезпечувати надання послуг на умовах, передбачених дозволом, одночасно з цим має надавати ці послуги пільговикам на умовах прийняття виконання замовлення під час посадки пасажира до автобуса, що даватиме йому право на отримання компенсації з боку держави, і виходячи з цього місцева влада додатково стимулюючи перевізників на сумлінне виконання цього обов`язку, готова надавати додаткову компенсацію за рахунок власних бюджетів, що відповідно підтверджує відсутність встановлення Програмою додаткових зобов`язань до перевізників, аніж ті, що визначені для них чинним законодавством.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вищезазначена Програма не порушує права відповідача на компенсацію за пільгове перевезення, а навпаки доповнює, збільшує це право.

Оскільки Програма є чинною, не скасована або не визнана такою, що втратила чинність у встановленому законом порядку, а відтак встановленні нею зобов`язання мають виконуватись учасниками господарських відносин.

Відповідно до частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності.

Згідно зі статтею 24 ГПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, розглядаються місцевими господарськими судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Відповідно до статті 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частиною сьомою статті 181 ГК України встановлено, що якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Таким чином, зазначеною статтею законодавець встановив двадцятиденний строк для передання до суду розбіжностей, що залишилися неврегульованими.

Протокол розбіжностей отримано позивачем від відповідача 07.04.2021, що підтверджується відбитком печатки з датою отримання вхідної кореспонденції.

Статтею 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи вищезазначене, двадцятиденний строк передання до суду неврегульованих розбіжностей включає 27.04.2021, а отже позовну заяву позивачем подано в межах строків, встановлених законодавством, виходячи з дати направлення позову до суду поштою - 27.04.2021, згідно даних поштового штемпелю на конверті (а.с. 56).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню з урахуванням вищевикладеного.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Розподіл судових витрат між сторонам.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, відповідно до вимог статті 129 ГПК України судовий збір в сумі 2 270,00 грн покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 129, 185, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Вважати укладеними неврегульовані пункти 2.2, 2.3 Договору на компенсаційні виплати за пільговий проїзд учасників антитерористичної операції (операції Об`єднаних сил) та інших ветеранів війни від 06.04.2021 в редакції, запропонованій Департаментом соціального захисту населення Сумської міської ради (40035, м. Суми, вул. Харківська, буд. 35, код 26440890), а саме:

« 2.2. Компенсаційні виплати «Розпорядником» проводяться відповідно до Порядку на розрахунковий рахунок «Перевізника» по мірі надходження фінансування, на підставі розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян (додаток 3 до Договору), акту наданих послуг та акту звіряння розрахунків за надані послуги з пільгового перевезення окремих категорій громадян.

2.3. Компенсаційні виплати «Перевізнику» проводяться у розмірі ѕ частини фактичної вартості пільгового проїзду за діючими тарифами, але не більше 0,83 гривень за 1 пасажиро-кілометр».

3. Вважати укладеними неврегульовані пункти 2.2, 2.3 Договору на компенсаційні виплати за пільговий проїзд автомобільним транспортом окремих категорій громадян від 06.04.2021 в редакції, запропонованій Департаментом соціального захисту населення Сумської міської ради (40035, м. Суми, вул. Харківська, буд. 35, код 26440890), а саме:

« 2.2. Компенсаційні виплати «Розпорядником» проводяться відповідно до Порядку на розрахунковий рахунок «Перевізника» по мірі надходження фінансування, на підставі розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян (додаток 3 до Договору), акту наданих послуг та акту звіряння розрахунків за надані послуги з пільгового перевезення окремих категорій громадян.

2.3. Компенсаційні виплати «Перевізнику» проводяться у розмірі ѕ частини фактичної вартості пільгового проїзду за діючими тарифами, але не більше 0,83 гривень за 1 пасажиро-кілометр».

4. По розбіжності фізичної особи-підприємця Мироненко Людмили Іванівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) щодо укладення Договору на компенсаційні виплати за пільговий проїзд учасників антитерористичної операції (операції Об`єднаних сил) та інших ветеранів війни від 06.04.2021 і Договору на компенсаційні виплати за пільговий проїзд автомобільним транспортом окремих категорій громадян від 06.04.2021 щодо включення до зазначених договорів пункту 2.4. в запропонованій нею редакції - відмовити.

5. Стягнути з фізичної особи-підприємця Мироненко Людмили Іванівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради (40035, м. Суми, вул. Харківська, буд. 35, рахунок UА0025712, код отримувача 26440890, Держказначейська служба України, м. Київ, МФО 820172) відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 2 270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп.).

6. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 05 жовтня 2021 року у зв`язку з відпусткою судді Джепи Ю.А. з 30.09.2021 по 04.10.2021.

Суддя Ю.А. Джепа