ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2021 р. Справа№ 911/784/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Кропивної Л.В.

при секретарі Реуцькій Т.О.

представники сторін у судове засідання не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу приватного підприємства «Авентин»

на рішення господарського суду Київської області від 12.05.2021

у справі №911/784/21 (суддя Колесник Р.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ТК «Скай Полімер»

до приватного підприємства «Авентин»

про стягнення 1 181 551,97 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 1 127 624,91 грн. за поставлений за договором поставки № 173-19/03/2019 від 19.03.2019, але неоплачений товар, пені в сумі 13 736,64 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 40 190,42 грн.

У відзиві на позов відповідач визнав суму основного боргу та зазначив, що зробить все можливе для найшвидшого погашення вказаної заборгованості, проте звернувся до суду з клопотанням про зменшення суми штрафних санкцій на 50 %.

Також у відзиві на позов відповідач зазначив, що позивачем допущені помилки у розрахунку сум штрафних санкцій через невірне зазначення дати початку їх нарахування та, відповідно, невірне визначення кількість днів прострочення та про те, що, з огляду на положення п. 7.4 спірного договору, яким встановлені відповідальність позивача за порушення обов`язку щодо реєстрації податкових накладних та враховуючи порушення позивачем вказаного обов`язку, відповідач має право на нарахування штрафу у розмірі податку на додану вартість (224 031,24 грн.) та утримання вказаного штрафу в односторонньому порядку з грошових коштів, що підлягають сплаті за отриманий товар, з огляду на що до сплати на користь позивача належить основний борг в сумі 903 593,67 грн.

Рішенням господарського суду Київської області від 12.05.2021, повний текст якого складено та підписано 25.05.2021, у справі № 911/784/21 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 1 127 624,91 грн. основного боргу, 12 230,02 грн. пені, 35 670,57 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами та 17 632, 88 грн. судового збору, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Розглядаючи спір сторін по суті, суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті поставленого позивачем за спірним договором товару у визначеній позивачем сумі, з огляду на що позивач має право на стягнення з відповідача як основного боргу, так і пені та відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Водночас, суд першої інстанції, під час перевірки розрахунків позивача щодо нарахування пені та відсотків за користування чужими грошовими коштами за вказані позивачем періоди прострочення, з урахуванням часткових оплат, встановив, що позивачем невірно визначено момент виникнення у відповідача прострочення по оплаті товару, та не враховано, що дні часткової оплати у період розрахунку не включаються, з огляду на що задовольнив зазначені вимоги за розрахунком суду в сумі 12 230,02 грн. пені та 35 670,57 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Суд першої інстанції відхилив доводи відповідача щодо виникнення у нього права утримання в односторонньому порядку суми податку на додану вартість з грошових коштів, що підлягають сплаті за отриманий товар, пославшись на те, що з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що станом на 05.04.2021 податковим органом в ЄРПН здійснено реєстрацію податкових накладних № 317 та № 329, а відтак, факт виконання позивачем умов п. 7.4 спірного договору щодо реєстрації податкової накладної в Єдиному державному реєстрі податкових накладних підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, чим спростовуються доводи відповідача про протилежне.

Окрім того, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення поданого відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 50 %, суд дійшов наступних висновків зазначивши, що:

- в обґрунтування заявленого клопотання відповідач посилається на те, що: сума боргу була частково сплачена відповідачем; сума боргу визнана відповідачем та останній має намір здійснити її погашення в добровільному порядку; порушення строків оплати обумовлено тяжким матеріальним становищем, що спричинено поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19; позивачем не надано доказів на підтвердження понесених ним збитків, що призвели до погіршення фінансового стану, внаслідок прострочення зобов`язання відповідачем;

- зі змісту положень ч. 3 ст. 551 та ст. 233 ГК України вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо;

- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (постанова Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 925/1471/16);

- відповідачем не обґрунтовано винятковості випадку у спірних правовідносинах сторін щодо обставин, які спричинили порушення з його сторони строків встановлених договором;

- суд враховує, що сума штрафних санкцій за порушення строків оплати товару не є значною чи надмірно великою, виходячи із загальної суми поставленого товару (1 344 187,41 грн.).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, приватне підприємство «Авентин» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати судове рішення господарського суду Київської області від 12.05.2021 у справі №911/784/21 в частині стягнення основного боргу в розмірі 1 127 624,91 грн., ухвалити нове рішення у частині стягнення основного боргу в розмірі 903 593,67 грн.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

У обґрунтування вказаної позиції відповідач послався на те, що судом першої інстанції не було надано належну оцінку доказам, наданим відповідачем щодо зменшення суми основного боргу за рахунок утриманого штрафу та не зазначено, з яких саме підстав судом спростовані доводи відповідача щодо його права на утримання в односторонньому порядку суми штрафу.

З огляду на те, що вказана апеляційна скарга була подана 14.06.2021 безпосередньо до суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування у суду першої інстанції матеріалів справи №911/784/21 та відкладення вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою до надходження матеріалів даної справи з суду першої інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2021 витребувано з господарського суду Київської області матеріали справи №911/784/21.

01.07.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №911/784/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2021, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного підприємства «Авентин» на рішення господарського суду Київської області від 12.05.2021 у справі №911/784/21, справу призначено до розгляду на 28.09.2021.

У судове засідання, 28.09.2021 року представники сторін не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомлені належним чином. (а.с. 198-200).

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи , належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч.3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представників сторін за наявними у справі доказами.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19.03.2019 позивач як постачальник та відповідач як покупець уклали договір поставки № 173-19/03/2019 (далі договір), з урахуванням протоколу узгодження розбіжностей до договору, в п. 1.1 якого погодили, що постачальник зобов`язується передати, а покупець прийняти та оплатити на умовах передбачених з даним договором товар в кількості, асортименті та по цінах вказаних у видаткових накладних на поставку товару, які є невід`ємною частиною даного договору. (а.с.9-18)

Згідно п. 3.1 договору ціна за одиницю товару та вартість поставки товару встановлюється у видаткових накладних на поставку товару, які є невід`ємною частиною даного Договору.

За змістом п. 1.4 договору право власності на товар, що постачається за даним Договором переходить від постачальника до покупця в момент передачі товару, що підтверджується підписом уповноваженого покупцем представника у відповідній видатковій накладній.

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв без заперечень та зауважень товар на загальну суму 1 344 187,41 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи належним чином засвідченими копіями видаткових накладних № 299 від 05.02.2021 на суму 220 687,49 грн. (а.с.19) та № 318 від 09.02.2021 на суму 1 123 499,92 грн. (а.с.21) які підписані сторонами та скріплені їх печатками. Факт поставки товару за вказаними видатковими накладними відповідачем не заперечується.

Розрахунок за товар здійснюється шляхом передоплати 100% вартості товару у безготівковому порядку на банківський рахунок постачальника (п. 5.1. договору).

Згідно п. п. 5.2, 5.3 договору датою оплати є дата зарахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника. Підставою для оплати товару є даний договір, видаткова накладна та рахунок на оплату товару.

У відповідності до п. 5.4 договору покупець здійснює оплату за товар протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання рахунку на оплату від постачальника.

Позивачем відповідачу виставлено відповідні рахунки на оплату № 289 від 05.02.2021 на суму 220 687,49 грн. та № 203 від 08.02.2021 на суму 1 123 499,92 грн.(а.с.23,24)

З листа АТ «ОТП Банк» вих.№ 008-1/239 від 16.03.2021 слідує, що 16.02.2021 та 17.02.2021 відповідачем в рахунок оплати товару, поставленого за видатковою накладною № 299 від 05.02.2021 (рахунок № 289 від 05.02.2021) перераховано грошові кошти в сумі 98 000,00 грн. та 118 562,50 грн. відповідно.(а.с.30-36)

Отже, неоплаченим за видатковою накладною № 299 від 05.02.2021 залишився товар на суму 4 124,99 грн. (220 687,49-98 000,00-118 562,50).

Доказів оплати товару, поставленого за видатковою накладною № 318 від 09.02.2021 на суму 1 123 499,92 грн. матеріали справи не містять.

Отже загалом за спірними накладними неоплаченим залишився товар на загальну суму 1 127 624,91 грн. (4 124,99+1 123 499,92).

Відповідач у відзиві на позов не заперечив проти існування облікованої за ним основної суми боргу, зауважуючи при цьому, що позивачем не було виконано покладеного на нього п. 7.4 Договору обов`язку щодо реєстрації податкових накладних, у зв`язку з чим відповідач, у відповідно до вказаного пункту Договору має право на утримання в односторонньому порядку штрафу в сумі податку на додану вартість, який входить до складу вартості відповідної партії товару, з огляду на що сума основного боргу має бути зменшення на суму вказаного штрафу.

Суд першої інстанції вказані твердження відповідача відхилив, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Пунктом 7.4 Договору, в редакції протоколу розбіжностей, встановлено, що постачальник зобов`язується зареєструвати податкову накладну в ЄРПН не пізніше останнього дня строку, що визначений Податковим кодексом України для такої реєстрації. В разі порушення постачальником обов`язку щодо реєстрації податкової накладної в єдиному державному реєстрі податкових накладних в строк встановлений в п. 201.10 ПКУ, з будь-якої причини, постачальник зобов`язаний не пізніше 10 (десяти) банківських днів з моменту отримання повідомлення про це від покупця (яке може бути здійснено в тому числі по електронній пошті) сплатити останньому штраф в розмірі суми податку на додану вартість, який входить до складу вартості відповідної партії товару, але який не включено до податкового кредиту, у зв`язку з відсутністю реєстрації податкової накладної в єдиному реєстрі податкових накладних. В разі, якщо в зазначений вище строк покупцем не отримано відшкодування від постачальника, покупець має право в односторонньому порядку утримати суму відшкодування з грошових коштів, що підлягають сплаті покупцем за поставлений товар або утримати цю суму під час наступної поставки.

За змістом п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків:

- для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;

- для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.

Враховуючи, що товар за спірним накладними поставлено 05.02.2021 та 09.02.2021, реєстрація відповідних податкових накладених мала бути проведена до 28.02.2021 включно.

З матеріалів справи слідує, що 25.02.2021 позивачем подано на реєстрацію податкові накладні щодо спірних поставок №317 та № 329 (а.с.73,74), проте податковим органом зупинено реєстрацію вказаних накладних.

Ці обставини підтверджуються відповідними квитанціями про реєстрацію податкової накладної (а.с.73,74).

Вказане свідчить про те, що позивачем своєчасно виконано свій обов`язок щодо реєстрації податкових накладних у визначені чинним законодавством строки, а порушення строку їх реєстрації сталось не з вини позивача, що виключає можливість застосування до нього штрафних санкцій.

Слід зазначити і про те, що з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що станом на 05.04.2021 податковим органом в ЄРПН здійснено реєстрацію податкових накладних № 317 та № 329 (а.с. 91,92).

Отже, факт виконання позивачем умов п. 7.4 Договору щодо реєстрації податкової накладної в Єдиному державному реєстрі податкових накладних підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, чим спростовуються доводи відповідача про протилежне.

Суд першої інстанції позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за поставлений товар задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Вимогами ст.. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч.1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено вище, за умовами п. 5.1 Договору розрахунок за товар здійснюється шляхом передоплати 100% вартості товару у безготівковому порядку на банківський рахунок постачальника, а у п.п. 5.3 та 5.4 встановлено, що підставою для оплати товару є даний договір, видаткова накладна та рахунок на оплату товару та що покупець здійснює оплату за товар протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання рахунку на оплату.

Отже, виходячи за змісту Договору оплата має проводитись саме протягом трьох робочих днів з моменту отримання рахунку на оплату.

Як встановлено вище, на оплату поставленого за спірними накладними товару позивачем відповідачу виставлено рахунки на оплату № 289 від 05.02.2021 на суму 220 687,49 грн. (а.с. 23) та № 302 від 08.02.2021 на суму 1 123 499,92 грн. (а.с.24), проте позивачем будь-яких доказів надсилання або вручення їх відповідачу до матеріалів справи не надано.

Водночас, позивач у позовній заяві зазначив, що вказані рахунки ним виставлено відповідачу 05.02.2021 та 08.02.2021, що відповідачем не заперечувалось.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що строк оплати отриманого відповідачем товару, за видатковою накладною № 299 від 05.02.2021 сплив 10.02.2021, а за видатковою накладною № 318 від 09.02.2021 - 11.02.2021, та, відповідно, з 11.02.2021 та 12.02.2021 відповідач вважається таким, що прострочив виконання свого обов`язку по оплаті отриманого ним товару.

З огляду на досліджені документальні докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт поставки відповідачу позивачем за Договором товару на суму 1 344 187,41 грн. та факт невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті такого товару на суму 1 127 624,91 грн., а відтак, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 1 127 624,91 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення пені в сумі 13 736,64 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 40 190,42 грн. слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

У силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до ч. 3 ст. 692 ЦК України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами (ч. 1). Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ч. 2).

Згідно вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Разом з тим, пунктом 7.2 Договору встановлено, що в разі невиконання або неналежного виконання покупцем зобов`язання по оплаті за товар, згідно умов даного договору, покупець несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення оплати за товар від вартості неоплаченого в строк товару за кожен день прострочення з дня виникнення до дня фактичної оплати. В прострочення сплати більш ніж на 3 (три) календарних дня покупець зобов`язаний сплатити постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 36% річних від вартості неоплаченого в строк товару з дня настання терміну оплати товару до дня його фактичної оплати.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати отриманого за Договором товару, позивач відповідно до приписів Договору має право нарахувати на прострочену суму грошових зобов`язань пеню, а відповідно до положень ЦК України та Договору - проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 36 % річних та звернутися за їх стягненням до суду.

Водночас, як вірно вказано судом першої інстанції, під час перевірки розрахунків позивача щодо нарахування пені та процентів за користування чужими грошовими коштами за вказані позивачем періоди прострочення, з урахуванням часткових оплат встановлено, що вказані розрахунки є частково невірними, оскільки позивачем невірно визначено момент виникнення у відповідача прострочення по оплаті товару, та не враховано, що дні часткової оплати у період розрахунку не включаються, з огляду на що суд першої інстанції здійснив власний розрахунок пені та процентів за користування чужими грошовими коштами, відповідно до якого обґрунтованим розміром пені та процентів за користування чужими грошовими коштами, що підлягають стягненню з відповідача, є 12 230,02 грн. та 35 670,57 грн. відповідно.

Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій на 50%, колегія суддів зазначає про наступне.

В обґрунтування заявленого клопотання відповідач посилається на те, що:

- сума боргу частково сплачена відповідачем, а також визнана ним та останній має намір здійснити її погашення в добровільному порядку;

- порушення строків оплати обумовлено тяжким матеріальним становищем відповідача внаслідок спаду виробництва, що спричинено поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19;

- позивачем не зазначено розмір збитків, які він поніс, внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань, а також не надано доказів на підтвердження понесених ним збитків, що призвели до погіршення фінансового стану, внаслідок прострочення зобов`язання відповідачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафу.

Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з ст. 74 ГПК України, ст. 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.02.2019 у справі № 910/9765/18.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що визнання боржником суми заборгованості, часткове її погашення, а також виявлення наміру погасити її у повному обсязі не можуть бути віднесені до обставин, що дають йому право на зменшення розмір штрафних санкцій.

Щодо посилань відповідача на те, що порушення строків оплати обумовлено тяжким матеріальним становищем відповідача внаслідок спаду виробництва, що спричинено поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (п.п. 1-4).

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, саме на відповідача покладений обов`язок належними та допустимим доказами довести перебування його у тяжкому матеріальному становищі внаслідок спаду виробництва, що спричинено поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, проте жодних доказів на підтвердження наявності вказаних обставин відповідачем до матеріалів справи не долучено.

При цьому, стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання обов`язків по оплаті товару, нарахованих у період дії встановленого урядом України карантину, чинним законодавством не заборонено.

Слід зазначити і про те, що, з огляду на дату спірних поставок (лютий 2021 року - примітка суду) відповідач був обізнаний про встановлення з 12.03.2020 на усій території України карантину, оскільки вказаний карантин було запроваджено постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», а відтак, мав усвідомлювати всі ризики, пов`язані з введенням карантину, зокрема і спад виробництва.

Щодо посилань відповідача на те, що позивачем не зазначено розмір збитків, які він поніс, внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань, а також не надано доказів на підтвердження понесених ним збитків, що призвели до погіршення фінансового стану, внаслідок прострочення зобов`язання відповідачем колегія суддів зазначає про те, що сам лише факт відсутності в матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків через неналежне виконання відповідачем свого обов`язку не може бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій.

Слід зазначити і про те, що відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Таким чином, вказана правова норма встановлює, що підприємство організовує свою господарську діяльність на власний ризик, що як наслідок покладає на останнє нести тягар несприятливих наслідків такої діяльності.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих, в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України, доказів на підтвердження поважності причин неналежного виконання зобов`язань, винятковості даного випадку та невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, та цілком вірно відмовив у задоволенні поданого відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення пені та процентів за користування чужими грошовими коштами за розрахунком суду в сумі 12 230,02 грн. та 35 670,57 грн. відповідно. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Інших підстав для скасування рішення у апеляційній скарзі не наведено.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Київської області від 12.05.2021 у справі №911/784/21, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються:

- судові витрати позивача за звернення з позовом - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог;

- судові витрати відповідача за звернення з апеляційною скаргою - на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства «Авентин» на рішення господарського суду Київської області від 12.05.2021 у справі №911/784/21 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 12.05.2021 у справі №911/784/21 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №911/784/21 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 06.10.2021.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

Л.В. Кропивна