ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2021 справа № 914/1855/21

м.Львів

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження Львів», м.Львів

до відповідача: Державного підприємства Міністерства оборони України «Готель «Власта», м.Львів

про стягнення заборгованості. Ціна позову: 433346,01 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

За участі секретаря Зарицької О.Р.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

Суть спору: на розгляді Господарського суду Львівської області знаходиться справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження Львів» Державного підприємства Міністерства оборони України «Готель «Власта» про стягнення заборгованості у розмірі 433346,01 грн., з якої: 379559,34 грн. основного боргу, 23647,07 грн. пені, 24867,36 грн. інфляційних втрат та 5272,24 грн. 3% річних.

Ухвалою суду від 30.06.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 21.07.2021.

19.07.2021 на електронну адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

20.07.2021 за вх.№16731/21 в документообігу суду зареєстровано подану позивачем відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 21.07.2021 строк підготовчого провадження продовжено на 30 днів та підготовче засідання відкладено на 08.09.2021.

Ухвалою суду від 08.09.2021 закрито підготовче провадження у справі №914/1855/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.09.2021.

Позивач явки уповноваженого представника в судове засідання 29.09.2021 не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце проведення засідання з розгляду справи по суті під розписку. Заяви, клопотання, від позивача не надходили.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 29.09.2021 для розгляду справи по суті не забезпечив. Станом на 22.09.2021 заяви клопотання від відповідача до суду не надходили. Ухвалою від 08.09.2021 явка представника відповідача не визнавалась обов`язковою.

Ухвала від 30.08.2021 про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 22.09.2021 надсилалась відповідачу на адресу вказану позовній заяві та у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, а саме: 79007, м.Львів, вул.Клепарівська, буд. 30.

Як вбачається з інформації, що знаходиться на веб-сайті акціонерного товариства «Укрпошта» поштове відправлення 10.09.2021 прийняте та прямує до точки видачі/доставки (місце виконання операції м.Львів, індекс 79007). 13.09.2021 року поштове відправлення за номером 309 вручене адресату відповідачу.

Відповідно до частини 1, частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Суд, враховуючи належне повідомлення відповідача про дату судового засідання, достатність документів наявних у матеріалах справи для вирішення спору по суті, не вважає відсутність представника відповідача у даному судовому засіданні перешкодою для вирішення спору по суті.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04.02.2020 між позивачем та відповідачем було укладено договір №22/2020 про закупівлю ДК 021:2015: 09320000-8 пара, гаряча вода та пов`язана продукція. За умовами вказаного договору відповідач зобов`язувався здійснювати оплату за надану теплову енергію в порядку і на умовах визначених цим договором. Відповідач свої зобов`язання щодо оплати за надану теплову енергію повністю не виконав, внаслідок чого, згідно розрахунків позивача станом на момент подання позовної заяви у відповідача існує заборгованість в сумі 379559,34 грн по оплаті основного боргу. У зв`язку з порушенням строків оплати позивач нарахував три проценти річних в сумі 5272,24 грн, інфляційні втрати в сумі 24867,36 грн та пеню в сумі 23647,07 грн.

Позиція відповідача.

На електронну адресу суду 19.07.2021 від імені відповідача надійшов відзив на позовну заяву щодо якого суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з частиною 8 статті 42 ГПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Одночасно, частина 2 статті 96 ГПК України передбачає, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг " оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис; накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (стаття 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").

Згідно із статтею 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги", електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис (п.12). Підписувач - фізична особа, яка створює електронний підпис (п.32).

Статтею 1 Закону України "Про електронний цифровий підпис" визначено, що електронний цифровий підпис - це вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про електронний цифровий підпис", електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Як слідує із відзиву на позовну заяву, який надійшов до Господарського суду Львівської області, останній не підписано (не засвідчено) електронним цифровим підписом її автора, отже поданий документ не може вважатися оригіналом електронного документа.

Відтак, не вбачається можливості ідентифікувати підписувача, оскільки документ надісланий у вигляді файлу, який не скріплено електронним цифровим підписом. А відтак, надісланий електронною поштою без електронного цифрового підпису документ не може вважатися офіційним та братися судом до уваги.

Обставини встановлені судом.

04.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження Львів» та Державним підприємством Міністерства оборони України «Готель Власта» було укладено договір №22/2020 про закупівлю ДК 021:2015:09320000-8 пара, гаряча вода та пов`язана продукція (надалі - договір).

У відповідності до п.1.1. та п.п.1.2. договору виконавець зобов`язується у 2021 році поставити споживачеві - ДК 021:2015: 09320000-8 пара, гаряча вода та пов`язана продукція (надалі - теплова енергія) на об`єкти споживача вчасно та відповідної якості, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати виконавцю за надану теплову енергію у строки і на умовах, передбачених договором. Загальна сума договору становить 1 833620,00 грн (один мільйон дев`ятсот дванадцять тисяч дев`ятсот сорок гривень 00 копійок) в тому числі ПДВ. Орієнтовний обсяг закупівлі послуг становить 1000,00 Гкал.

Згідно п.1.4. договору межею балансової належності теплових мереж є приміщення котельні.

Відповідно до п.2.2. договору теплова енергія постачається постійно з урахуванням сезонності, своєчасно та в обсягах в залежності від потреби споживача з урахуванням технічних можливостей та правил експлуатації котелень.

Згідно з п.2.3. договору обсяг наданої теплової енергії розраховується на основі даних засобів обліку теплової енергії (лічильників), що встановлені в котельні. Межею продажу теплової енергії є сукупність точок теплової мережі, де встановлені теплові лічильники.

Відповідно до п.3.1. договору ціни/тарифи на теплову енергію вказуються у додатку №1 до цього договору та визначаються сторонами на рівні 90% від середньозважених тарифів на теплову енергію, що встановлюються Держенергоефективності для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету на відповідний період.

Згідно п.4.1.-4.3. договору оплата вартості послуг теплопостачання здійснюється за розрахунковим періодом календарний місяць. Кількість теплової енергії поставленої за розрахунковий період визначається на основі даних приладів обліку (лічильників) теплової енергії встановлених в котельні. Датою зняття показів приладів обліку (лічильників) теплової енергії є останній робочий день місяця.

Сторонами укладено додаток №1 до договору №22/2020 про закупівлю ДК 021:2015: 09320000-8 пара, гаряча вода та пов`язана продукція від 04.02.2020, у якому визначено ціни/тарифи на теплову енергію по об`єкту Державного підприємства Міністерства оборони України «Готель Власта» за адресою: 79007, Україна, Львівська область, м.Львів, вул.Клепарівська, буд. 30, ціна/тариф 1833,62 грн за 1 Гкал.

Вартість наданої теплової енергії визначається виконавцем шляхом множення кількості наданої теплової енергії на діючу у відповідний період ціну теплової енергії. Споживач здійснює оплату за надану теплову енергію до 5 числа місяця наступного за звітним за фактично надану теплову енергію на підставі виставлених виконавцем рахунків шляхом перерахування коштів виконавцю на розрахунковий рахунок вказаний у цьому договорі та відповідному виставленому рахунку. У випадку необхідності виконавець на вимогу споживача зобов`язаний разом з рахунком надати споживачу акт надання послуг (п.п.4.5 і 4.6 договору).

Згідно п.5.2.1. та п.5.2.3. договору споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати виконавцю за поставлену теплову енергію у встановлені договором терміни; у разі несвоєчасного внесення плати за теплову енергію нести відповідальність передбачену договором та чинним законодавством У країни.

Пунктом 5.4.1. договору передбачено, що виконавець зобов`язаний забезпечувати вчасне та відповідної якості постачання теплової енергії згідно із умовами договору.

У відповідності до п.6.3.1. договору сторони погодили, що споживач несе відповідальність за прострочення оплати за надану теплову енергію шляхом сплати виконавцю пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої до сплати суми за кожен день прострочення незалежно від терміну прострочення.

Пунктом п.7.1. договору визначено, що цей договір вступає в силу з моменту його укладення та діє до 31.12.2020 року. Дію договору може бути продовжено на строк, достатній для проведення процедури закупівлі. Сторони домовились у відповідності до частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України, застосувати умови цього договору до відносин що виникли між сторонами до моменту укладення договору. Доказів розірвання договору чи визнання його недійсним ( у тому числі в частині) матеріали справи не містять.

На виконання договору позивач забезпечив постачання теплової енергії відповідачу на загальну суму 379559,34 грн, згідно актів здачі-приймання робіт (надання послуг): №202 від 30.11.2020 на суму 162752,11 грн та від 31.12.2020 на суму 216807,23 грн.

У зв`язку із несплатою за поставлену теплову енергію позивач звернувся до відповідача із претензією-вимогою за вих.№57 від 13.05.2021 з проханням у строк визначений статтею 222 Господарського кодексу України сплатити заборгованість у розмірі 379559,34 грн. Проте, вказана претензія-вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем, як споживачем, своїх зобов`язань, зокрема невчасною та не в повному обсязі оплатою за поставлену теплову енергію, позивач просить стягнути з відповідача 379559,34 грн. основного боргу, 23647,07 грн. пені, 24867,36 грн. інфляційних втрат.

Висновки суду.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 628 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір №22/2021 про закупівлю ДК 021:2015: 09320000-8 пара, гаряча вода та пов`язана продукція від 12.02.2021. У вказаному договорі містяться елементи різних договорів (надання послуг та поставки).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина 1 статті 901 Цивільного кодексу України).

Частинами першою та другою статті 714 Цивільного кодексу України визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

За договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у національних стандартах або технічних умовах. (частини 1, 3 статті 275 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського кодексу України загальна кількість енергії, що відпускається, визначається за погодженням сторін.

Частиною 6 статті 276 Господарського кодексу України передбачено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону.

Як передбачено статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 4.6. договору сторони встановили, що споживач здійснює оплату за надану теплову енергію до 5 числа місяця наступного за звітним за фактично надану теплову енергію на підставі виставлених виконавцем рахунків шляхом перерахування коштів виконавцю на розрахунковий рахунок вказаний у цьому договорі та відповідному виставленому рахунку. У випадку необхідності виконавець на вимогу споживача зобов`язаний разом з рахунком надати споживачу акт надання послуг.

Факт постачання позивачем теплової енергії відповідачу по договору №22/2020 від 04.02.2021 на загальну суму 379559,34 грн за період з листопад-грудень 2020 включно, підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-приймання робіт (надання послуг): №202 від 30.11.2020 на суму 162752,11 грн; №249 від 31.12.2020 на суму 216807,23 грн, які підписано та скріплено печатками сторін у справі.

Частина третя статті 631 Цивільного кодексу України надає сторонам право встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Як вбачається з п.7.1. договору, сторони домовились у відповідності до частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України, застосувати умови цього договору до відносин що виникли між сторонами до моменту укладення договору, а саме з 01.01.2021.

На час звернення з позовною заявою, як і на час прийняття судом рішення, оплата по залишку основного боргу за постачання теплової енергії по договору №22/2020 про закупівлю ДК 021:2015: 09320000-8 пара, гаряча вода та пов`язана продукція від 04.02.2020 відповідачем не проведена, у зв`язку з чим наявна заборгованість в сумі 379559,34 грн.

Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності із статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення основного боргу в сумі 758 303,02 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо нарахованих позивачем пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 552 Цивільного кодексу України визначено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.2.5. постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.13р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Згідно з пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013 р.: … з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, встановлений приписами ч.6 ст.232 ГК України початок перебігу строку для нарахування пені не може бути змінений за згодою сторін (у даному випадку - згода про зміну початку перебігу строку для нарахування пені досягнута сторонами шляхом укладення договору у формі єдиного документа), а відтак така умова не береться судом до уваги, оскільки суперечить положенням ч.6 ст.232 ГК України.

Відтак, у зв`язку з вищенаведеним, враховуючи, що по акту здачі-приймання робіт №202 від 30.11.2020 останнім днем строку з оплати наданих послуг є 07.12.2020, то, відповідно, 08.12.2020 є першим днем прострочення виконання зобов`язання для відповідача, а по акту здачі-приймання робіт №249 від 31.12.2020 останнім днем строку з оплати наданих послуг є 05.01.2021, і, відповідно, 06.01.2021 є першим днем прострочення виконання зобов`язання для відповідача.

Перевірка розрахунку пені здійснена судом за допомогою інструменту Калькулятори системи інформаційно-правового забезпечення ЛІГА: ЗАКОН (аналогічна правова позиція відображена у Постанові Верховного Суду від 14.02.2018р. у справі № 917/1622/16).

Здійснивши перерахунок пені, суд встановив, що:

По акту здачі-приймання робіт №202 від 30.11.2020: за період з 08.12.2020 по 08.06.2021 від суми боргу 162752,11 грн. сума пені становить 10694,93 грн.

По акту здачі-приймання робіт №249 від 31.12.2020: за період з 06.01.2021 по 23.06.2021 від суми боргу 216807,23 грн. сума пені становить 13525,21 грн.

Відтак загальна сума пені становить 24220,14 грн. (позивачем заявлено 23647,07 грн пені).

Однак, у відповідності до ч.2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Таким чином, задоволенню підлягає нарахована позивачем сума пені у розмірі 23647,07 грн.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3% річних, суд встановив, що:

По акту здачі-приймання робіт №202 від 30.11.2020: за період з 08.12.2020 по 23.06.2021 від суми боргу 162752,11 грн. сума 3% річних становить 2647,75 грн.

По акту здачі-приймання робіт №249 від 31.12.2020: за період з 06.01.2021 по 23.06.2021 від суми боргу 216807,23 грн. сума 3% річних становить 3011,54 грн.

Відтак загальна сума 3% річних становить 5659,29 грн. (позивачем заявлено 5272,24 грн 3% річних).

Однак, у відповідності до ч.2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Таким чином, задоволенню підлягає нарахована позивачем сума пені у розмірі 5272,24 грн.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат, суд встановив, що:

По акту здачі-приймання робіт №202 від 30.11.2020: за період з 08.12.2020 по 23.06.2021 від суми боргу 162752,11 грн. сума інфляційних втрат становить 11900,95 грн.

По акту здачі-приймання робіт №249 від 31.12.2020: за період з 06.01.2021 по 23.06.2021 від суми боргу 216807,23 грн. сума інфляційних втрат становить 13778,36 грн.

Відтак загальна сума інфляційних втрат становить 25679,31 грн. (позивачем заявлено 24867,36 грн інфляційних втрат).

Однак, у відповідності до ч.2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Таким чином, задоволенню підлягає нарахована позивачем сума інфляційних втрат у розмірі 24867,36 грн.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування вірогідності доказів на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними, доказами наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, а відтак до задоволення підлягає 379559,34 грн. основного боргу, 23647,07 грн. пені, 24867,36 грн. інфляційних втрат, 5272,24 грн. 3% річних.

Розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 6500,19 грн, що підтверджується платіжним дорученням №2354 від 23.06.2021.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6500,19 грн відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 7, 12, 13, 14, 73, 74, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Готель «Власта» (79007, м.Львів, вул.Клепарівська, 30; ідентифікаційний код 31362413) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження Львів» (79018, м.Львів, вул.Героїв УПА, 72, ідентифікаційний код 39674924) 379559,34 грн. основного боргу, 23647,07 грн. пені, 24867,36 грн. інфляційних втрат, 5272,24 грн. 3% річних, 6500,19 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили в порядку ст. 327 ГПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення підписано 08.10.2021.

Суддя С.Б. Кітаєва