УХВАЛА

05 жовтня 2021 року

м. Київ

Справа № 916/2210/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Шевчик О.Ю.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство "Укртрансгаз",

представник позивача - Євтіхієва К.Л., адвокат (довіреність від 10.12.2020 № 1-2524),

відповідач - акціонерне товариство "Одеська ТЕЦ",

представник відповідача - Орлова О.В. (у порядку самопредставництва),

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на рішення господарського суду Одеської області від 20.01.2021 (головуючий суддя Невінгловська Ю.М.)

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2021 (головуючий Принцевська Н.М., судді: Ярош А.І. і Разюк Г.П.)

у справі № 916/2210/20

за позовом акціонерного товариства "Укртрансгаз" (далі - Позивач)

до акціонерного товариства "Одеська ТЕЦ" (далі - Відповідач)

про стягнення 52 541 127,65 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Відповідача про стягнення грошових коштів у розмірі 52 541 127,65 грн, з яких: 41 675 788,76 грн - основний боргу, 3 647 557,40 грн - пеня, 2 530 078,95 грн - 3% річних та 4 687 702,54 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем умов укладеного між сторонами договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 31.03.2016 № /561-Т (далі - Договір) у частині своєчасного та повного розрахунку за надані послуги.

Рішенням господарського суду Одеської області від 20.01.2021, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2021, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 41 675 78,76 грн основного боргу, 1 817 015,52 грн пені, 1 667 856,76 грн 3% річних, 2 074 268, 04 грн інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що:

- позовна вимога про стягнення з Відповідача 41 675 788,76 грн основного боргу за Договором є законною та обґрунтованою;

- перевіривши розрахунки Позивача щодо стягнення з Відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат, окремо щодо кожного акта приймання-передачі, з яких допущено прострочення платежу, суди встановили, що Позивач допустив помилку у визначенні періоду заборгованості щодо акта за надання послуг у березні, у зв`язку з чим здійснили перерахунок відповідних сум;

- зменшення розміру штрафних санкцій на 90 % нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених Договором) отримання грошових коштів за надані ним послуги, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, встановлених статтею 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а саме справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи статус Відповідача, а також те, що, окрім пені, Позивач нараховує 3% річних та інфляційні втрати, які у певній мірі компенсують знецінення несплачених вчасно коштів Відповідачем, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України та частини першої статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України), суди зменшили розмір нарахованої позивачем пені до 50%.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог, Позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а також не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах, які прийняті у інших справах щодо застосування статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України у подібних правовідносинах, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині та прийняти нове рішення, яким у цій частині задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди застосували статтю 233 ГК України та статтю 551 ЦК України без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 925/1641/17, від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 02.03.2017 у справі № 910/17304/16 у подібних правовідносинах.

Від Відповідача відзив на касаційну скаргу не надходив.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 04.10.2021 № 29.3-02/3491 у зв`язку з відпусткою судді Колос І.Б. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/18434/20, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю і Малашенкової Т.М.

Перевіривши матеріали справи та касаційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з огляду на таке.

За приписами пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Позивач у касаційній скарзі посилається на те, що суди застосували статтю 233 ГК України та статтю 551 ЦК України без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 925/1641/17, від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 02.03.2017 у справі № 910/17304/16 у подібних правовідносинах.

При цьому під час підготовки справи до розгляду Верховним Судом було проаналізовано зміст судових рішень прийнятих у справах № 925/1641/17, № 908/1453/14 та встановлено, що у вказаних справах були прийняті рішення відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин на підставі поданих сторонами доказів.

Тобто у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Що ж до визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду (справи № 305/1180/15-ц, № 922/2383/16, № 757/31606/15-ц).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Отже, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин.

Верховний Суд не надає правової оцінки зазначеним у касаційній скарзі Позивача іншим постановам Верховного Суду, оскільки вони не визначені скаржником у касаційній скарзі як такі, що містять висновки, не враховані судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень у даній справі № 916/2210/20 відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Також Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Водночас самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Що ж до посилань Позивача у касаційній скарзі на постанову від 02.03.2017 у справі № 910/17304/16, із зазначенням, що вказана постанова ухвалена Верховним Судом, то відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 910/17304/16 02.03.2017 було ухвалено постанову Вищим господарським судом України, а не Верховним Судом, тому таким посилання Позивача Верховним Судом також не надається правова оцінка, оскільки відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Тобто процесуальним законодавством передбачено неврахування судом висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові саме Верховного Суду, а не Вищого господарського суду України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Керуючись статтею 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В :

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення господарського суду Одеської області від 20.01.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2021 у справі № 916/2210/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя Т. Малашенкова