ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2021 р. Справа №910/20542/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Зубець Л.П.

Шапрана В.В.

секретар судового засідання - Нікітенко А.В.

представники сторін згідно з протоколом судового засідання

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 (суддя Усатенко І.В.)

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 (суддя Котков О.В.)

у справі №910/20542/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центрумікс"

до ОСОБА_1

про стягнення 384 500,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Центрумікс" (далі - ТОВ "Центрумікс") звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що згідно умов укладеного у спрощений спосіб між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 договору поставки, позивач перерахував відповідачу попередню оплату за товар на суму 384 500,00 грн.

Оскільки фізична особа-підприємець ОСОБА_1 взяте на себе за вказаною угодою зобов`язання з поставки товару не виконала, позивач просив суд стягнути з останньої вищевказану суму здійсненої попередньої оплати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 у справі №910/20542/20 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що позивачем був обраний неналежний спосіб захисту. Належним способом захисту у даному випадку може бути звернення з приводу стягнення безпідставно набутого майна, у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 заяву ОСОБА_1 від 22.06.2021 задоволено частково. Стягнуто з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 790,00 грн. В іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням ОСОБА_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 змінити в частині мотивів відмови від задоволення позову. Відмовити у задоволенні позовних вимог. Скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 та прийняти нове, яким заяву про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити та стягнути 18 008,17 грн.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач перерахував грошові кошти на рахунок відповідача без належних правових підстав і ці кошти є безпідставно набутим майном, а тому рішення Господарського суду міста Києва підлягає зміні в цій частині. Крім того, апелянт зазначила, що з огляду на складність справи та обсяг правової допомоги, яка була надана останній, у суду не було підстав зменшувати розмір витрат відповідача на професійну правову допомогу, який має бути компенсований за рахунок позивача.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Пашкіна С.А., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.08.2021 поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021. Відкрито апеляційне провадження у справі №910/20542/20. Справу призначено до розгляду на 04.10.2021. Зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 до закінчення апеляційного провадження у даній справі.

16 вересня 2021 року від позивача, через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду, надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Пашкіної С.А., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 04.10.2021 по справі №910/20542/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Зубець Л.П., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021, колегією суддів в зазначеному складі, прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/20542/20.

В судовому засіданні 04.10.2021 представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі. Просив змінити рішення в частині мотивів відмови від задоволення позову, відмовити у задоволенні позовних вимог, а також скасувати додаткове рішення та прийняти нове, яким заяву про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити та стягнути з відповідача 18 008,17 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, вислухавши пояснення представника відповідача, Північний апеляційний господарський суд, в межах доводів апеляційної скарги, дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції ТОВ "Центрумікс" відповідно до платіжних доручень: від 28.05.2019 №311 на суму 10 000,00 грн, від 18.06.2019 №318 на суму 6 200,00 грн, від 20.06.2019 №321 на суму 134 500,00 грн, від 20.06.2019 №325 на суму 10 000,00 грн, від 02.08.2019 №328 на суму 18 100,00 грн, від 20.09.2019 № 352 на суму 183 000,00 грн, від 20.09.2019 № 362 на суму 22 700,00 грн, перерахувало на рахунок Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 грошові кошти у загальному розмірі 384 500,00 грн. Призначеннями платежу за зазначеними платіжними дорученнями визначено "сплата за товар згідно накладної від 13.03.2019 № 308".

Позивач посилався на те, що 13.03.2019 між ним та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 досягнуто домовленість про поставку ювелірних виробів, за яким позивач взяв на себе зобов`язання оплатити вартість товару в розмірі 384 500,00 грн, а відповідач - поставити товар.

15 грудня 2020 року ТОВ "Центрумікс" звернулося до відповідача з вимогою від цієї ж дати про поставку товару, в якій зазначило про здійснену ним оплату на суму 384 500,00 грн та вимагало здійснити поставку товару в семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, тобто не пізніше 22.12.2020. Докази направлення вищезазначеної вимоги наявні у матеріалах справи.

Відповідачем також долучено до матеріалів справи належним чином засвідчену копію вимоги позивача від 25.11.2020 про негайне повернення грошових коштів у розмірі 384 500,00 грн, в якій останній просив повернути йому кошти, сплачені на підставі рахунку від 13.03.2019 № 308.

Відповідач 28.12.2020 надав відповідь на обидві вимоги позивача, в якій зазначив, що позивачем не надано доказів в обґрунтування його вимог та вказав, що не зазначено який саме товар він просить поставити (докази направлення та отримання відповіді долучені до матеріалів справи).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем всупереч вимогам ухвали від 08.04.2021 не було надано суду: накладної від 13.03.2019; договору поставки від 13.03.2019; документів, в підтвердження кількості, асортименту та вартості товару, який був оплачений позивачем, на підставі долучених платіжних доручень, та не був поставлений відповідачем.

Частинами 1 та 2 статті 11, статтями 205, 207 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Водночас, відповідно до статті 181 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження обставин укладення між сторонами договору про поставку товару загальною вартістю 384 500,00 грн у будь-який із передбачених законом спосіб, а саме шляхом підписання письмового договору або шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами.

Водночас, за приписами статей 640, 642, 646 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію.

Таким чином, дії позивача щодо сплати сум за долученими платіжними дорученнями, не засвідчують ані обставин надіслання пропозиції укласти договір, ані обставин його укладення, адже договір вважається укладеним саме з моменту надання повної і безумовної відповіді на пропозицію.

Жодні дії сторін вказаного спору, у тому числі і перерахування позивачем відповідачу коштів, не свідчать про те, що сторони робили одна одній пропозиції укласти договір та, відповідно, надавали на таку пропозицію повну і безумовну відповідь.

Отже, суду не було надано доказів досягнення домовленості між сторонами щодо асортименту товару, його якості, кількості, вартості та строків поставки і оплати. Тобто, доказів досягнення згоди щодо істотних умов договору поставки між сторонами, суду надано не було, в зв`язку з чим не доведено укладення між сторонами договору поставки, на виконання якого б позивачем перераховувались кошти, згідно долучених платіжних доручень.

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення. Сторонами договору поставки можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини 2 статті 55 цього Кодексу. Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України. Поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом. Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, з поданих до матеріалів справи документів не вбачається, що сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов договору поставки і що взагалі відповідні оферта та акцепт мали місце.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що перерахування позивачем, згідно з платіжними дорученнями: від 28.05.2019 №311 на суму 10 000,00 грн, від 18.06.2019 №318 на суму 6 200,00 грн, від 20.06.2019 №321 на суму 134 500,00 грн, від 20.06.2019 №325 на суму 10 000,00 грн, від 02.08.2019 №328 на суму 18 100,00 грн, від 20.09.2019 № 352 на суму 183 000,00 грн, від 20.09.2019 № 362 на суму 22 700,00 грн на рахунок відповідача грошових коштів у загальному розмірі 384 500,00 грн здійснено позивачем не на виконання зобов`язань за договором поставки та вчинено без достатньої правової підстави.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлено свої позовні вимоги в рамках договірних правовідносин, оскільки, він вважає наявними між ним та позивачем господарських відносин щодо поставки та оплати ювелірних виробів.

Проте, матеріалами справи не підтверджено існування між сторонами господарських правовідносин, які були б підставою для позивача сплатити кошти та у відповідача поставити товар чи повернути кошти, у разі не поставки товару.

Тобто, позивачем обраний не належний спосіб захисту.

Колегія суддів вважає правильним висновок місцевого господарського суду, що в даному випадку, враховуючи обставини відсутності між сторонами будь-яких господарських правовідносин, як правових підстав для виникнення у позивача обов`язку по перерахуванню відповідачу 384 500,00 грн, в тому числі у якості оплати вартості товару, відповідач є особою, яка набула майно (грошові кошти) без достатньої правової підстави у розумінні статті 1212 ЦК України. Отже звернення з приводу стягнення безпідставно набутого майна може бути належним способом захисту в даному випадку.

Також колегія суддів наголошує, що на підтвердження доводів, викладених в апеляційній скарзі, позивачем не було доведено факт поставки товару позивачу, оскільки, лише саме посилання на правову природу такого документа як видаткова накладна, що призюмує поставку товару, не є належним та допустимим доказом в підтвердження здійснення поставки, оскільки, сама видаткова накладна, з усіма необхідними для підтвердження господарської операції реквізитами, сторонами подана суду не була. Посилання позивача у призначеннях платежу у платіжних дорученнях саме на видаткову накладну не підтверджує обставини поставки товару та не підтверджує існування між сторонами господарських відносин поставки.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає обґрунтованими висновки місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ "Центрумікс".

Щодо доводів апелянта про безпідставне зменшення розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частин 3, 4 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним, у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Водночас, згідно з частиною 1 статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, згідно зі статтею 74 ГПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 ГПК України.

На підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 18 008,17 грн представником позивача надано копії: договору про надання правової (правничої) допомоги від 28.01.2021 №2/2021; додатків №1 та №2 до договору вищевказаного договору; рахунку на оплату від 02.02.2021 на суму 14 000,00 грн; меморіального ордеру від 04.02.2021 № @PL264917 на суму 14 000,00 грн; акта виконаних робіт від 31.03.2021 № 000100 на суму 14 008,17 грн; рахунку на оплату від 16.06.2021 року на суму 4 000,00 грн; меморіального ордеру від 16.06.2021 № МВ29525988 на суму 4 000,00 грн; акта виконаних робіт від 22.06.2021 № 000121 на суму 4 000,00 грн.

Дослідивши надані позивачем договори, а також акти виконаних робіт, які містять описи наданих адвокатом послуг, колегією суддів встановлено, що судові витрати на професійну (правничу) допомогу в розмірі 18 008,17 грн підтверджені належними доказами.

При цьому, колегія суддів звертає уваги, що місцевий господарський суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а стягнення адвокатських витрат в сумі 18 008,17 грн не відповідає критеріям розумності, співрозмірності та справедливості.

В зв`язку з чим, судом першої інстанції частково задоволено заяву відповідача про розподіл судових витрат та стягнуто з ТОВ "Центрумікс" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 790,00 грн.

З огляду на викладене, колегією суддів визнано безпідставними посилання апелянта на невідповідність висновків місцевого господарського суду, викладених в додатковому рішенні обставинам справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 у справі №910/20542/20 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/20542/20 не підлягають скасуванню.

У зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/20542/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/20542/20 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 у справі №910/20542/20.

5. Матеріали справи №910/20542/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 05.10.2021.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді Л.П. Зубець

В.В. Шапран