ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року Справа № 902/727/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Петухов М.Г.

судді Мельник О.В.

секретар судового засідання Орловська Т.Й.

за участю представників:

позивача (відповідача за зустрічним позовом): О.Безпалюк адвокат

відповідача (позивача за зустрічним позовом): не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.06.21р. у справі № 902/727/20 (суддя Маслій І.В., м.Вінниця, повний текст складено 05.07.2021 р.)

за первісним позовом: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до: Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго", м. Вінниця

про стягнення 1021496,91 грн.

за зустрічним позовом: Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго", м. Вінниця

до: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

про визнання недійсними Додаткових угод до договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3400/18-ТЕ-1

В С Т А Н О В И В :

24 липня 2020 року до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" про стягнення 1021496,91 грн заборгованості.

25 травня 2021 року до Господарського суду Вінницької області надійшла зустрічна позовна заява без номеру та дати (вхідний № 544/21 від 25.05.2021) Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсними Додаткових угод до договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3400/18-ТЕ-1.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 24.06.21р. у справі № 902/727/20 первісний позов задоволено повністю. Стягнуто з Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 717813,37 грн - пені; 179304,42 грн - 3% річних; 124379,12 грн - інфляційних втрат та 15322,45 грн - витрат на сплату судового збору. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Комунальне підприємство "Вінницяоблтеплоенерго" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 24.06.2021 у справі №902/727/20 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог Акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до Комунального підприємства «Вінницяоблтеплоенерго» про стягнення 1021496,91 грн.

Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та не враховано той факт, що розрахунок за поставлений природний газ за договором від 01.10.2018 р. №3400/18-ТЕ-1 (далі -Договір) частково здійснювався в порядку визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету».

Скаржник зазначає, що розрахунок заявленої до стягнення суми, поданий позивачем, який міститься в матеріалах справи не відображає чітких даних надходження коштів зі спеціального розподільчого рахунку.

Зокрема, при ухваленні рішення в частині стягнення неустойки, судом першої інстанції не враховано факт виконання відповідачем зобов`язання в повному обсязі; майновий стан КП «Вінницяоблтеплоенерго» та збитковість його господарської діяльності, що вплинула на несвоєчасність невиконання зобов`язання; невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення зобов`язання; відсутність збитків завданих AT НАК «НАК «Нафтогаз України» несвоєчасним виконанням зобов`язання тощо. Окрім того, судом першої інстанції не враховано, що пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання. а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат. Також інтереси позивача додатково захищено (компенсовано негативні наслідки прострочення боржника) шляхом стягнення 3 % річних.

Вирішуючи питання обґрунтованості зустрічного позову, суд першої інстанції не дослідив зміст та не дав оцінку договору постачання природного газу від 01.10.2018 р. №3400/18-ТЕ-1, укладеного AT «НАК «Нафтогаз України» та КП «Вінницяоблтеплоенерго», додаткових угод до нього та саму зустрічну позовну заяву.

Судом першої інстанції розглянуто справу по суті без участі представника КП «Вінницяоблтеплоенерго». 24 квітня 2021 року представником відповідача подано клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату ув`язку з неможливістю участі в засіданні за станом здоров`я. Направити іншого представника в судове засідання у КП «Вінницяміськтеплоенерго» можливості не було. Однак, заява про відкладення розгляду справи була відхилена судом як необґрунтована та розглянуто справу по суті.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.06.21р. у справі №902/727/20 та розгляд апеляційної скарги призначено на 06 жовтня 2021 року.

05 жовтня 2021 року від представника КП «Вінницяоблтеплоенерго» - адвоката Зажирко Ю.Д. надійшло клопотання в якому просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку з участю в судовому засіданні Немирівського районного суду Вінницької області у справі №140/1856/18, розгляд якої призначено на 06.10.2021 о 09 год. 00 хв, раніше справи №902/727/20. В підтвердження вказаних обставин додає ордер про надання правової допомоги серії ВН №009398 від 05.08.2021 року, з якого вбачається, що адвокатом Зажирком Ю.Д надається правова допомога Сидоренко В.А. та витяг з інтернету про призначення Немирівським районним судом Вінницької області до розгляду справи №140/1856/18 позивач ОСОБА_1 до відповідача Сидоренко Валентина Анатоліївна про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан на 06.10.2021 року на 09:00 год.

В судовому засіданні 06.10.2021 представник Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі заперечив та надав відповідні пояснення. Просив суд відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки відповідач є юридичною особою та може забезпечити участь в судовому засіданні іншого представника так і представляти свої інтереси в режимі самопредставництва. Поряд з цим, просив суд апеляційну скаргу Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 24.06.21р. у справі №902/727/20 без змін.

Розглянувши клопотання представника КП «Вінницяоблтеплоенерго» - адвоката Зажирко Ю.Д. колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила залишити вказане клопотання без задоволення, з огляду на наступне.

Статтею 202 ГПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до вимог ст.270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Згідно з ч.11 ст.270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 29.04.2020 у справі №910/6097/17 Верховний Суд зазначив, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Матеріалами справи підтверджується належне повідомлення КП «Вінницяоблтеплоенерго» про час і місце розгляду справи. Колегія суддів враховує, що правова позиція скаржника з приводу оскаржуваного рішення викладена в апеляційній скарзі, а відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому суд бере до уваги, що відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Слухання не вимагається, коли немає сумнівів щодо переконливості чи оскаржуваних фактів, які вимагають слухання, і суд може справедливо і обґрунтовано винести рішення на основі подань сторін та інших письмових матеріалів (рішення ЄСПЛ у справах «Dory v. Sweden» («Дерю проти Швеції»); «Saccoccia v. Austria» («Саккочча проти Австрії»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26.05.88 у в справі "Ekbatani v. Sweden" ("Екбатані проти Швеції") зазначено зокрема те, що якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги статті 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим у апеляційному чи касаційному суді особисто.

Крім того, колегія суддів відзначає, що суд апеляційної інстанції не визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи.

Більше того, колегія суддів звертає увагу на те, що КП «Вінницяоблтеплоенерго» не обмежено законом в кількості уповноважених осіб для представництва його інтересів у тому числі в суді апеляційної інстанції, тому КП «Вінницяоблтеплоенерго» мало можливість направити в судове засіданні іншого представника.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника КП «Вінницяоблтеплоенерго» - адвоката Зажирко Ю.Д. про відкладення розгляду справи та можливість розглянути подану скаргу за відсутністю представника скаржника. Також колегією суддів враховано, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" та від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника КП «Вінницяоблтеплоенерго» - адвоката Зажирко Ю.Д.

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення адвоката Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в судовому засіданні 06.10.2021, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 24.06.2021р. у справі №902/727/20 залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, керуючись Законом України "Про ринок природного газу", Положенням про покладення спеціальних обов"язків на суб"єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2017 року №187 (далі-положення), іншими нормативно-правовими актами 01.10.2018 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним підприємством "Вінницяоблтеплоенерго" (споживач) укладено договір постачання природного газу №3400/18-ТЕ-1 (а.с. 12-35 т.1).

Відповідно до п. 1.1. договору, постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.

Природний газ, що постачається за цим Договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п. 1.2. договору).

Згідно із п. 2.1. договору постачальник передає споживачу з 01.10.2018 по 17.10.2018 (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 200 тис.куб. метрів.

За змістом п. 3.7. договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Згідно з п. 3.10 договору, споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за період постачання означає повне виконання постачальником своїх зобов`язань в частині постачання природного газу за цим договором у відповідному періоді.

Кількість природного газу, яка передається споживачу, визначається за показами комерційних вузлів обліку природного газу споживача відповідно до вимог, установлених Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРБКП від 30.09.2015 №2494 та Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2493 (п. 4.1 договору).

Ціна за 1000 куб. м газу на дату укладання договору становить 4 942 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5 930 грн 40 коп. (п. 5.2 договору).

Відповідно до п. 6.1. договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця постачання природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Споживач має право в тому числі отримувати природний газ відповідно до умов цього договору (п. 7.1 договору).

Споживач зобов`язаний, в тому числі своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та в порядку, що передбачені цим договором (п. 7.2 договору).

Пунктом 8.1 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством України і цим договором.

Згідно з п. 8.2 договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. №256.

Пунктом 10.3 договору передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2018 до 17.10.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).

До договору постачання природного газу №3400/18-ТЕ-1 від 01.10.2018 сторони уклали ряд додаткових угод.

Додатковими угодами до Договору № 1 від 19.10.2018, № 2 від 27.10.2018, № 3 від 31.10.2018, № 4 від 26.11.2018, № 5 від 19.03.2019, № 6 від 20.03.2019, № 7 від 29.03.2019, № 8 від 25.04.2019, №9 від 25.04.2019, №10 від 21.05.2019, №11 від 31.05.2019, №12 від 27.06.2019, № 13 від 27.06.2019, №14 від 23.07.2019, №15 від 29.07.2019, №16 від 28.08.2019, №17 від 30.08.2019, №18 від 12.09.2019 та №19 від 30.09.2019, сторонами вносились зміни до умов Договору, зокрема, обсягів, періодів постачання та ціни, строку дії договору; (строк дії Договору продовжено по 30.09.2019 включно) (а.с. 23-54 т.1).

На виконання умов договору позивач за період з жовтня 2018 року по вересень 2019 року передав відповідачу природний газ на загальну суму 24 139 931,08 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2018 на суму 1 307 463,43 грн., від 30.11.2018 на суму 4 358 920,80 грн.., від 31.12.2018 на суму 4 530 122,95 грн., від 31.01.2019 на суму 5 446 114,39 грн., від 28.02.2019 на суму 3 496 347,73 грн., від 31.03.2019 на суму 2 841 491,98 грн., від 30.04.2019 на суму 755 227,51 грн., від 31.05.2019 на суму 232 422,79 грн., від 30.06.2019 року на суму 206 709,11 грн., від 31.07.2019 року на суму 164 873,59 грн., від 31.08.2019 на суму 260 713,86 грн., від 30.09.2019 на суму 539 522,94 грн.. Акти підписані та скріплені печатками обох сторін (а.с. 76-87 т.1).

Відповідач в свою чергу за поставлений природний газ розрахувався несвоєчасно, з порушенням строку визначеного умовами п. 5.1. Договору в редакції додаткової угоди №4. При цьому матеріалами справи підтверджується відсутність основного боргу за договором.

Як стверджує позивач в позовній заяві, оплату за природній газ відповідач здійснював з 09.11.2018 по 28.02.2020, однак здійснював її несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 6.1 Договору, внаслідок чого позивачем заявлено до стягнення з Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" 1021496,91 грн заборгованості, з яких: 717813,37 грн - пені; 179304,42 грн - 3% річних та 124379,12 грн - інфляційних втрат.

Відповідач за первісним позовом у відзиві на позовну заяву проти задоволення позову заперечує, зазначаючи, зокрема, що розрахунки за газ фактично не залежать від Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго", оскільки така плата здійснюється з коштів, які надходять за послуги теплопостачання від споживачів, іншою діяльністю підприємство не займається і доходів немає, при цьому підприємство не розпоряджається самостійно коштами, що надходять у якості оплати за вироблену з використанням природного газу, поставленого АТ "НАК "Нафтогаз України", теплову енергію, оскільки законодавство встановило відповідне обмеження. Крім того, Комунальне підприємство "Вінницяоблтеплоенерго" звертає увагу, що сплата основного боргу за договором проведена у повному обсязі, тому з урахуванням ступеню виконання зобов`язань за договором, причин несвоєчасного виконання зобов`язання, відсутності прямого умислу на порушення зобов`язання, значимість підприємства відповідача за первісним позовом для населення та держави з огляду на постачання відповідачем теплової енергії саме населенню, відсутні підстави для стягнення неустойки з підприємства.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів зазначає наступне.

Із змісту ст. 11 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов`язки виникають зокрема, з договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК України).

На підставі господарського договору між суб`єктами господарювання виникають господарські зобов`язання, в силу яких один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ст.173, 174 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Укладений між сторонами договір постачання природного газу №3400/18-ТЕ-1 від 01.10.2018 є договором поставки.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.265 ГК України). Вказане положення кореспондується з приписами ст. 712 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з вимогами частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 27, 31, 37 частини першої статті 1 Закону України "Про ринок природного газу" №329-VIII від 09.04.2015 визначено, що природний газ, нафтовий (попутний) газ, газ (метан) вугільних родовищ та газ сланцевих товщ, газ колекторів щільних порід, газ центрально-басейнового типу (далі - природний газ) - суміш вуглеводнів та невуглеводневих компонентів, що перебуває у газоподібному стані за стандартних умов (тиск - 760 міліметрів ртутного стовпа і температура - 20 градусів за Цельсієм) і є товарною продукцією; постачальником природного газу є суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу; споживач - фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про ринок природного газу", постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу (частина третя статті 12 цього Закону).

Частиною другою статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" до обов`язків споживачів природного газу віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (частина третя статті 13 цього Закону).

Отже, постачання природного газу споживачам є різновидом господарської діяльності, що здійснюється на підставі договору постачання, який укладається між постачальником та покупцем (споживачем) із визначенням взаємних прав та обов`язків сторін такого господарського договору. Законодавцем до обов`язків споживача віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості придбаного (спожитого) природного газу, невиконання чи неналежне виконання якого тягне за собою наслідки у вигляді відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Законом України "Про теплопостачання" №2633-IV від 02.06.2005 визначено основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та поширено сферу дії Закону на врегулювання відносини, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.

Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що виробництво теплової енергії - господарська діяльність, пов`язана з перетворенням енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на теплову енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору; постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; теплогенеруюча організація - суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Отже, виробництво та (або) постачання теплової енергії є різновидами господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою створення теплової енергії шляхом перетворення енергетичних ресурсів, у тому числі природного газу, та її подальшого надання споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілу теплової енергії на підставі укладених із споживачами договорів.

Господарську діяльність з виробництва теплової енергії здійснюють теплогенеруючі організації, а постачання споживачам теплової енергії, як продукту виробництва, належить до видів господарської діяльності теплопостачальної організації. Водночас, законодавець не забороняє здійснення зазначених видів господарської діяльності (як виробництва, так і постачання теплової енергії) одним суб`єктом господарювання

З матеріалів справи вбачається, що основним видом діяльності підприємства-відповідача є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

З огляду на вид господарської діяльності відповідача щодо постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України "Про теплопостачання" при визначенні порядку розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ як енергоресурс.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про теплопостачання", діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватися суб`єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів.

Отже, правовідносини гарантованого постачальника природного газу, яким є позивач, та теплопостачальної організації, яка використовує природний газ у цілях виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, опосередковуються шляхом укладення договорів постачання природного газу на засадах строковості, оплатності та цільового використання поставленого ресурсу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 5.1. договору постачання природного газу №3400/18 від 01.10.2018 з урахуванням додаткової угоди №4 від 26.11.2018 оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 10.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Судом, за результатами дослідження наявних в матеріалах справи первинних документів встановлено, що позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 24 139 931,08 грн., відповідач в свою чергу за поставлений природний газ розрахувався не своєчасно, з порушенням строку визначеного умовами п. 5.1. Договору в редакції додаткової угоди №4.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків.

В силу приписів ч.1 ст. 546 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст. 548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч.1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Сторони дійшли згоди, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 №256. (п. 7.2. Договору в редакції додаткової угоди №4).

Умови договору щодо обмеження розміру пені не більше подвійної облікової ставки Національного банку України кореспондуються з приписами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

При цьому в силу приписів ст. 3 вказаного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Умовами п. 9.3. договору в редакції додаткової угоди №4 визначено, що строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за Договором (строк позовної давності), у томі числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення боржника по сплаті отриманого природного газу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги щодо стягнення з відповідача 717813,37 грн. пені , 179304,42 грн. 3 % річних та 124379,12 грн. інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та нормам чинного законодавства.

Крім того, колегія суддів відзначає, що Комунальним підприємством "Вінницяоблтеплоенерго" власного контррозрахунку в спростування заявлених позивачем позовних вимог ні суду першої інстанції так і суду апеляційної інстанції не надано.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи відповідача про неможливість виконання умов договору через недостатність коштів на рахунках із спеціальним режимом використання у зв`язку із несплатою спожитих послуг, відсутністю дотацій та не покриття збитків з боку держави, неможливістю проводити додаткову оплату окрім як з рахунків із спеціальним режимом використання враховуючи наступне.

Положеннями частини третьої статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії, зазначення про оплату споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання.

Отже, законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку. Водночас, частиною першою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" імперативно визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.

Частиною четвертою, п`ятою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.

Стаття 19-1 Закону України "Про теплопостачання" не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановлені сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. Водночас, у частинах четвертій та п`ятій статті 19-1 цього Закону міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, на виконання вимог статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 №217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (далі за текстом - Порядок №217).

Пунктом 1 Порядку №217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.

Отже, в силу частин четвертої, п`ятої статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", Порядок №217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 №217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (пункти 3, 4, 5, 6 Порядку №217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (пункти 8, 9, 14 Порядку №217).

Положеннями Порядку №217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.

Разом з тим, Порядок №217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 27.02.2020 у справі №921/12/19 та 21.02.2018 у справі №910/16072/16, Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що положення Порядку № 217 не впливають на строки здійснення Комунальним підприємством "Вінницяоблтеплоенерго" оплати за поставлений позивачем газ, встановлені за договором №3400/18-ТЕ-1 постачання природного газу від 01.10.2018.

Поряд з цим, колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача на те, що розрахунок за поставлений природний газ за договором від 01.10.2018 р. №3400/18-ТЕ-1 частково здійснювався в порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», а отже у відповідача відсутня була можливість впливати на порядок, строк та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ, враховуючи наступне.

Статтею 12 Господарського кодексу України передбачено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", статтею 9 якого встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно з частиною 6 статті 48 Бюджетного кодексу України, бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Пунктом 9 частини 1 статті 87 Бюджетного кодексу України визначено, що до видатків, які здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки, зокрема, на соціальний захист та соціальне забезпечення.

Порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України.

В силу дії підпункту б пункту 4 частини 1 статті 89 та статті 102 Бюджетного кодексу України, видатки на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг, пільги окремим категоріям громадян проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 7 Господарського кодексу України визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності і був визначений Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. № 20 (далі за текстом-Порядок №20), який втратив чинність з 01.01.2018 р. тобто на час укладення договору постачання природного газу №3400/18-ТЕ-1 від 01.10.2018 р., механізм перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз".

Окрім цього, частина 2 статті 95 Конституції України передбачає, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються видатки на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. За цим конституційним приписом, у разі якщо застосування пільг, компенсацій та гарантій для певних категорій громадян, у тому числі відшкодування витрат за наданні громадянам послуги на пільгових умовах, потребує фінансування за рахунок коштів Державного бюджету України, його обсяги не можуть визначатися будь-яким іншим законом, крім закону про Державний бюджет України на відповідний рік

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні.

Фінансування субвенції щодо пільг і житлових субсидій населенню з 1 січня 2018 року відбувалося уже згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року N 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (далі за текстом - Порядок №256 у відповідній редакції.

Згідно з Порядком №256 головні розпорядники місцевих бюджетів готують щомісяця інформацію про суми нарахованих соціальних виплат, пільг та житлових субсидій населенню та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій.

Фінансові органи районних держадміністрацій на підставі інформації, зазначеної у пункті 5 Порядку №256, щомісяця готують реєстри сум, що підлягають перерахуванню, та подають їх Міністерству фінансів.

Казначейство перераховує протягом місяця, але не пізніше 20 числа місяця, що настає за звітним періодом, субвенцію для виплати пільг та житлових субсидій населенню на оплату.

Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів в межах отриманих коштів за відповідним видом послуг (витрат) здійснюють протягом двох операційних днів розрахунки з підприємствами, установами та організаціями, що надають житлово-комунальні послуги, і ведуть облік за видами пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій).

Розрахунки за надані пільги та субсидії на оплату природного газу, послуг з транспортування, розподілу та постачання природного газу, теплопостачання з підприємствами-надавачами здійснюються на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в органах Казначейства.

Як встановлено з матеріалів справи та не заперечується сторонами, у зв`язку із втратою з 1 січня 2018 року чинності Порядком №20, розрахунки між сторонами проводилися відповідачем шляхом перерахування на рахунок позивача коштів субвенції з державного бюджету, саме відповідно до Порядку №256 згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

При цьому, наказом Міністерства фінансів України від 4 січня 2018 року N1 затверджено Порядок проведення органами Казначейства розрахунків, передбачених пунктами 8, 8-1 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року N 256, та взаємодії учасників таких розрахунків.

Пунктом 4 розділу II вказаного Порядку передбачено, що погашення заборгованості за фактично надані послуги (енергоносії), що утворилася на 01 січня поточного року, здійснюється протягом бюджетного року в межах бюджетних призначень на поточний рік за окремим рішенням Мінфіну.

З наведеного вбачається, що правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. А тому на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі N 915/789/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3013/18).

Відповідно до порядку N 256 механізм і строки розрахунків здійснюються так:

- органи Казначейства протягом операційного дня з часу отримання відповідних платіжних доручень направляють кошти субвенцій на рахунки місцевих бюджетів, відкриті в територіальних управліннях Казначейської служби;

- отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Казначейства, для здійснення відповідних видатків;

- головні розпорядники коштів у п`ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг.

Колегія суду зазначає, що пунктом 5.3 Договору в редакції додаткової угоди №4 сторони спору погодили, що споживач в даному випадку відповідач в будь-якому випадку зобов`язався своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ; відповідно до пункту 5.1 договору.

Пунктом 5.1 договору у редакції додаткової угоди №4 сторони погодили, що з урахуванням пункту 10.3 договору, підписання будь-яких договорів (або інших документів) про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року №256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором (а.с. 30 т.1).

Отже, сторони спору у договорі визначили порядок та умови проведення розрахунків за переданий позивачем відповідачу природний газ і передбачили обов`язок відповідача здійснити своєчасний розрахунок незалежно від обставин надходження на відкритий відповідачем як теплопостачальною організацією в уповноваженому банку поточний рахунок із спеціальним режимом використання грошових коштів кінцевих споживачів як оплати вартості теплової енергії, виробленої відповідачем із природного газу позивача.

Поряд з цим, колегія суддів вважає безпідставним твердження відповідача про невиконання судом першої інстанції обов`язку зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, оскільки зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, відповідно до положень ч.1 ст.233 ГК України та ч.3 ст. 551 ЦК України, а не обов`язком суду.

Посилання відповідача на те, що підставою для скасування оскаржуваного рішення є те, що судом першої інстанції розглянуто справу по суті без участі представника КП «Вінницяоблтеплоенерго», колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки відповідно до частини 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Із зазначеної норми вбачається, що відкладення розгляду справи є правом суду та здійснюється ним на власний розсуд та у разі визнання причин неявки поважними. При цьому відкладення розгляду справи є прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.08.2021 у справі №5011-50/9028-2012, від 07.09.2021 року у справі №910/18567/20.

Згідно зі статтею 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, серед іншого, мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Проте, при поданні представником відповідача суду першої інстанції 24.04.2021 року заяви про перенесення розгляду справи на іншу дату не додано належних доказів поважності причин неявки вказаного представника за станом здоров`я. Щодо позбавлення нормально чути, як зазначає представник відповідача у апеляційній скарзі, в поданій заяві представником відповідача не було зазначено.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що представник КП «Вінницяоблтеплоенерго» Зажирко Ю.Д. не був позбавлений можливості скористатись правом взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, що передбачено в ч. 4 ст. 197 ГПК України, а КП «Вінницяоблтеплоенерго» - забезпечити явку в судове засідання іншого представника

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про задоволення первісного позову у повному обсязі.

Щодо зустрічної позовної заяви Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсними Додаткових угод до договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3400/18-ТЕ-1, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви КП «Вінницяоблтеплоенерго» зазначає, що строк дії Договору №3400/18-ТЕ-1 постачання природного газу від 01.10.2018, укладений між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Комунальним підприємством "Вінницяоблтеплоенерго" був чітко визначений сторонами та закінчився 17.10.2018. Додаткову угоду №1 від 19.10.2018 про продовження строку дії такого Договору було укладено з порушенням вимог ст. 631 ЦК України та ст. 180 ГК України, позаяк укладення спірної Додаткової угоди відбулося після закінчення строку дії Договору.

Таким чином, Комунальне підприємство "Вінницяоблтеплоенерго" вважає Додаткову угоду №1 від 19.10.2018 недійсною, що тягне за собою недійсність подальших додаткових угод з підстав їх укладення після закінчення дії Договору.

Досліджуючи зустрічну позовну заяву КП «Вінницяоблтеплоенерго», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову, враховуючи наступне.

Згідно пункту 12.1 договору, договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє, в частині реалізації природного газу з 01.10.2018 до 17.10.2018, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковою угодою №1 від 19.10.2018 до Договору пункт 12.1 Договору викладено в такій редакції: "Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє, в частині реалізації природного газу з 01.10.2018 до 26.10.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення".

Відповідно до ч.ч. 1-3 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує той факт, що будь-яка додаткова угода за своєю сутністю з юридичної точки зору є документом, який направлений на зміну, припинення або уточнення вже існуючих правовідносин сторін, які, в свою чергу, виникли на підставі основного договору, в даному випадку на підставі договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3400/18-ТЕ-1. Отже, сторони вправі врегулювати нею правовідносини, які виникли до її укладення, у тому числі питання перебігу строку основного договору.

За приписами ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Отже, аналізуючи норми ЦК України варто відзначити, що закінчення строку договору не зумовлює припинення основного зобов`язання, а наявність невиконаного зобов`язання безумовно потребує його договірного врегулювання, і таке врегулювання шляхом укладення додаткової угоди щодо продовження строку договору до меж, необхідних для виконання зобов`язання, повністю відповідатиме принципам розумності та справедливості цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За умовами п. 12.1. Договору сторони погодили строк дії такого Договору в частині реалізації природного газу, при цьому підписавши Додаткову угоду №1 від 19.10.2018 до Договору, сторони засвідчили власне волевиявлення щодо продовження договірних відносин в цій частині, що не порушує принципу свободи договору, вимог розумності і справедливості.

Окрім того, припинення строку договору не свідчить про припинення зобов`язань за договором, а тому не означає звільнення боржника від виконання обов`язку в натурі.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" щодо заявлення вимоги про визнання недійсною додаткової угоди, якою продовжено строк дії Договору в частині реалізації природного газу свідчить про суперечливу поведінку такої особи, позаяк відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом не заперечує факту споживання природного газу за періоди, що були продовжені з урахуванням спірної додаткової угоди та подальших додаткових угод №2-19 до Договору, при цьому основний борг за відповідні періоди Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" було погашено.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання Додаткової угоди №1 від 19.10.2018 до Договору №3400/18-ТЕ-1 постачання природного газу від 01.10.2018 недійсною в судовому порядку.

Суд також вважає за необхідне послатися на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010р. у якому зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частинами 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Вінницької області від 24.06.21р. у справі № 902/727/20 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 24.06.21р. у справі №902/727/20 без змін.

2. Поновити дію рішення Господарського суду Вінницької області від 24 червня 2021 року у справі №902/727/20.

3. Справу №902/727/20 повернути Господарському суду Вінницької області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "08" жовтня 2021 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В.