ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"30" вересня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/1477/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.

при секретарі судового засідання Нечепуренко А.П.

за участю представників:

від позивача: Асташенкова О.І самопредставництво

від відповідача: не з`явився

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/1477/21

за позовом: Одеської міської ради (пл. Думська, 1, м. Одеса, 65026)

до відповідача: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Обрій ХХІ" (кв.5, вул. Грецька, 24, м. Одеса, 65026);

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмету спору на стороні відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю "Одеська швейна фабрика" (вул. Приморська, 27, м. Одеса, 65026)

про скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності та зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану,

ВСТАНОВИВ:

1. Суть спору

Позивач, Одеська міська рада (надалі ОМР) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Обрій XXI (ТОВ "Обрій ХХІ") в якій просить суд: 1) скасувати рішення державного реєстратора Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області Попика Владислава Миколайовича від 10.11.2016р. (індексний номер 32322553) про державну реєстрацію права власності за ТОВ Обрій ХХІ (з відкриттям розділу) на 1/25 об`єкта нерухомого майна за адресою: вул. Краснова, 11/1, м. Одеса, загальною площею 2205,1 м2; 2) припинити право власності ТОВ "Обрій ХХІ" на об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1, загальною площею 2205,1м2, відомості щодо якого були внесені до розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101; зобов`язати ТОВ "Обрій XXI" привести до попереднього стану земельну ділянку за адресою: вул. Краснова, 11/1, м. Одеса, шляхом знесення складових частин нежитлових будівель: літ. "Д", літ. "Е", літ. "Ж", площею 915,9 м2, за адресою: вул. Краснова, 11/1, м. Одеса та стягнути з Відповідача судові витрати.

2. Короткий зміст аргументів учасників справи

2.1. Аргументи Позивача

В обґрунтування підстав позову Позивач посилається на те, що ТОВ «ОБРІЙ XXI», маючи у приватній спільній частковій власності 1/25 частин об`єкта нерухомого майна загальною площею 57,7 м2, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1, самовільно, без отримання дозвільної документації здійснило його реконструкцію, за результатами якої загальна площа всього об`єкта збільшилась з 1289,2 м2, до 2205,1 м2 (на 915,9 м2). В результаті чого, після вищезазначеного збільшення загальної площі об`єкта нежитлові будівлі розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1, стали складатися з наступних складових частин: нежитлове - літ. «А», нежитлове - літ. «Б», нежитлове - літ. «В», склад - літ. «Д», склад - літ. «Е», склад - літ. «Ж», І - мостіння.

Як вказує Позивач, 10.11.2016р. реєстратором Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області Попиком В.М. було прийнято незаконне рішення (індексний номер 32322553) про державну реєстрацію права власності ТОВ «ОБРІЙ XXI» (з відкриттям розділу) на 1/25 об`єкта нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1, загальною площею 2205,1 м2, підставою внесення вищевказаного запису до з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, окрім свідоцтва про право власності від 25.11.2005 р. серії САА № 444527, була зазначена декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 20.10.2016 р. ОД №06, яка буцімто видана Департаментом ДАБІ в Одеській області.

Як стверджує Позивач, відповідно до інформації, наданої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області у листі № 1015-05/1-3871 від 27.05.2019р., останній повідомив ОМР про відсутність в нього інформації щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20.10.2016 р. № ОДІ6.

Також Позивач зазначив, що Управління ДАБК ОМР листом від 28.05.2019 р. № 01 -8/301вх повідомило про відсутність інформації щодо декларації № 06 про початок будівельних робіт та одержання Відповідачем права на виконання будівельних робіт або прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів реконструкції чи будівництва за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1.

Окремо Позивач зазначив, що у декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20.10.2016 р. № ОДІ6, містяться недостовірні данні, а саме:

- інформація про інженера технічного нагляду, зазначена у п.4 декларації, відповідно до якої інженер технічного нагляду Горичев Дмитро Ігоревич має номер кваліфікаційного сертифіката ІТ№ 000505 від 07.04.2011р., проте як відповідно до офіційного веб-сайту Міністерства розвитку громад і територій України щодо включення до реєстру атестованих осіб інженерів технічного нагляду Горичева Дмитра Ігоревича вказаний інженер має номер кваліфікаційного сертифіката АТ 005483 від 05.04.2016р.;

- інформація про дозвільні документи у п.11 декларації зазначено, що 27.05.2016р. за № ОД 05 зареєстрована декларація про початок виконання будівельних робіт Інспекція ДАБК в Одеській області. Проте, за ствердженням Позивача, Інспекція ДАБК в Одеській області була ліквідована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2014р. № 150 «Питання функціонування територіальних органів Державної архітектурно-будівельної інспекції». Отже, станом на 27.05.2016р. дозвільні документи на будівництво, зокрема декларації про початок виконання будівельних робіт, реєструвалися Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області. Вказане унеможливлює внесення достовірних відомостей до п. 11 декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20.10.2016р. № ОДІ 6, що за ствердженням Позивача, підтверджує неможливість реєстрації Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області такої декларації;

- інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, зазначена у п. 13 декларації зазначено, що документ, який посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, «не потребує згідно п. 4 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів № 466 від 13.04.2011р.».

Проте, Позивач із посиланням на п. 4 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011р. № 466 (у редакції від 07.11.2015р.) зазначає, що вказаний пункт постанови стосується підготовчих робіт, а не будівельних робіт. При цьому, Позивач звертає увагу на те, що жодних умов щодо відсутності необхідності отримання документів, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, вказаний пункт постанови не містить;

- інформація про техніко-економічні показники об`єкта, зазначена у п.п. 14 та 15 декларації зазначає загальну площу будівлі, яка, нібито, вводиться в експлуатацію - 915,9 м2.

- інформація, яка зазначена у п. 16 декларації містить інформацію, що об`єкт нерухомого майна складається з будівлі 1, будівлі 2, будівлі 3. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 20.10.2016р. № ОДІ6 стосується саме складових частин нежитлових будівель: літ. «Д», літ. «Е», літ. «Ж», площею 915,9 м2, за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1, щодо яких ОМР заявлено позовну вимогу про знесення.

Позивач зазначає, що Відповідач збільшив на 915,9 м2, загальну площу всього об`єкта нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1, з 1289,2 м2, до 2205,1 м2 без дозвільної документації на таке будівництво. На підтвердження зазначеного Позивач посилається на відсутність передбаченого ч. 2, 3 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» перерахування Відповідачем до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Договір про пайову участь замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси між виконавчим комітетом Одеської міської ради та ТОВ «ОБРІЙ XXI» при будівництві об`єкта, за адресою м. Одеса, вул. Краснова. 11/1, не укладався, що підтверджується листом УКБ ОМР від 14.05.2019р. № 02-04/853

Також Позивач стверджує, що ним не приймалося жодного рішення щодо надання у власність чи користування земельної ділянки ТОВ «ОБРІЙ XXI» за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1.

Отже, враховуючи той факт, що ОМР не приймались рішення про надання у власність чи користування земельної ділянки ТОВ «ОБРІЙ XXI» за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1, а також той факт, що збільшення загальної площі об`єкта нерухомого майна на 915,9 м2 здійснено ТОВ «ОБРІЙ XXI» без дозвільної документації на таке будівництво, Позивач, посилаючись на приписи ст. 376 ЦК України та на висновок, зроблений ВП ВС у Постанові від 16.05.2018р. у справі № 2-921/09 вказує, що зазначене вище збільшення площі об`єкта нерухомого майна з 1289,2 м2 до 2205,1 м2 за рахунок будівництва складових частин об`єкта нерухомого майна за вищевказаною адресою (склад - літ. «Д», склад - літ. «Е», склад - літ. «Ж»), є самочинним будівництвом та підлягає знесенню.

З урахуванням неведеного та приписів, зазначених у ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», того що декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 20.10.2016 р. № ОДІ6 Департаментом ДАБІ в Одеській області не реєструвалась, Позивач як власник земельної ділянки, вважає, що рішення про державну реєстрацію права власності ТОВ «ОБРІЙ XXI» (з відкриттям розділу) на 1/25 об`єкта нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1, загальною площею 2205,1м2, підлягає скасуванню у судовому порядку з одночасним припиненням відповідного речового права (права власності), а належна йому земельна ділянка повинна бути приведена у первинний стан.

Стосовно права територіальної громади міста Одеси в особі ОМР на звернення до суду за захистом свого порушеного права Позивач із посиланням на норми ст 391 ЦК та ст. 152 ЗК України зазначає що він як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном та усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з пунктами "б", "д" частини 3 статті 152 цього Кодексу захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, застосування інших, передбачених законом, способів.

А в силу приписів статі 376 ЦК України ОМР, як власник земельної ділянки, який заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за Відповідачем, який здійснив (здійснює) самочинне будівництво на земельній ділянці ОМР зазначає, що самочинно збудоване майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Таким чином, Позивач вказує, що він, як орган місцевого самоврядування, реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, наділений повноваженнями звернутися до суду за захистом своїх порушених прав як власник земельної ділянки, тобто за захистом майнових прав у межах приватноправових відносин.

Отже, Позивач вказує, що ним не приймались рішення щодо передачі будь-яким особам у власність або у користування земельної ділянки, за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1.

А тому, ТОВ «ОБРІЙ XXI» користується земельною ділянкою за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1, без правовстановлюючих документів, отже не є законним власником земельної ділянки або землекористувачем на підставі договору оренди землі.

Таким чином, Позивач вважає, що здійсненним самочинним будівництвом на земельній ділянці за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1 та наступною державною реєстрацією права власності на нежитлові будівлі загальною площею 2205,1 м2 за вказаною адресою ТОВ «ОБРІЙ XXI» було порушено право територіальної громади м. Одеси як власника відповідної земельної ділянки.

1.2. Аргументи Відповідача

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог зазначив наступне.

По-перше, Відповідач стверджує, що до спірних правовідносин не може бути застосований Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VІ 17.02.2011р. (у редакції, чинній станом на 20.10.2016р.), оскільки за його ствердженням, об`єкт нерухомого мана було споруджено у 2008р., про що є відповідний Технічний висновок про можливість збереження і введення в експлуатацію складських будівель за адресою: вул. Краснова 11/1, а тому підлягають застосуванню відповідно положення Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 р. №2780-ХІІ та «Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт», затверджений Наказом Держбуду України від 05.12.2000р. №273.

Щодо відсутності відомостей про реєстрацію Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20.10.2016 р. №ОД 06, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області Відповідач зазначає, що ним були здійснені всі належні дії щодо подання відповідної Декларації до органів архітектурно-будівельного контролю.

Із посиланням на принцип «належного урядування», визначений у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, в рішенні у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011р., Відповідач зазначає, що право власності ТОВ «ОБРІЙ XXI» на спірний об`єкт становить «майно», яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини втручання з боку органів державної влади у право власності особи на майно має здійснюватися за принципом пропорційності, який передбачає дотримання, зокрема, законності втручання, переслідування легітимної мети, та визначення того, чи було воно [втручання] необхідним в демократичному суспільстві.

Принцип пропорційності втручання вимагає дотримання справедливої рівноваги між загальними інтересами суспільства та правами приватних власників. Таким чином, має існувати розумний зв`язок між вжитими заходами та їх метою. Ця умова не буде дотримана, якщо на зацікавлену особу було покладено «надмірне обтяження».

У будь-якому випадку, щоб відповідати Конвенції, втручання органів держави у право власності конкретної особи на майно повинно бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами такої особи (п. 36 рішення у справі «Стреч проти Сполученого Королівства»).

Як вказує Відповідач, він на законних підставах оформив право власності на спірний об`єкт нерухомості (у встановленому законом порядку, інше - не доведено), а тому захід впливу, який Позивач пропонує вжити до Відповідача та який фактично означає позбавлення Відповідача права власності на спірний об`єкт, не відповідає принципу пропорційності, оскільки не забезпечує справедливий баланс між загальними інтересами територіальної громади та приватним інтересом зазначеного Товариства, яке не порушувало вимоги законодавства в процесі набуття ним права власності на спірне майно.

Щодо відсутності факту здійснення самочинного будівництва Відповідач вказує, що підставою звернення Позивача з відповідними вимогами, стало (на думку Одеської міської ради) самовільне зайняття Відповідачем земельної ділянки, шляхом побудови приміщення.

Однак Відповідач звертає увагу на те, що Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів здійснення Відповідачем самочинного будівництва, а іншого Позивачем не доведено.

Отже, приймаючи до уваги, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях доведеності тих чи інших обставин справи, позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено здійснення самочинного будівництва.

Відповідач вказує, що виходячи з приписів ст. 41 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» та «Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю», випливає, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт. Тобто, за загальним правилом, такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва. Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту.

Водночас, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої Декларації про готовність об`єкту до експлуатації остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. А відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю.

Щодо не укладення договору про пайову участь Відповідач вказує на те, що відсутність передбаченого ч. 2, 3 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» договору про пайову участь жодним чином не підтверджує факту самочинного будівництва. Крім цього, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» в ст. 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» внесені зміни, а саме, доповнено частиною шостою відповідно до якої органам, що здійснюють управління у сфері містобудівної діяльності, архітектурно-будівельного контролю та нагляду, забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, матеріальних або нематеріальних активів, у тому числі здійснення будівництва об`єктів, а статтю 40 «Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту» - виключено.

Щодо неприйняття Одеською міською радою рішення щодо надання у власність чи у користування земельної ділянки Відповідач звертає увагу на те, що на думку Одеської міської ради, самовільне зайняття Відповідачем земельної ділянки, відбулось шляхом побудови приміщення. В той же час Відповідач вказує, що Позивачем не враховане того факту, що земельна ділянка, на якій розміщений об`єкт права спільної часткової власності належав Одеській обласній раді, що підтверджується Договором купівлі-продажу майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ та міст області шляхом викупу від 10.12.2004 р. (копія якого долучалася разом із поясненнями третьої особи щодо позовних вимог). Отже, на переконання Відповідача, жодних прав ОМР на земельну ділянку порушено не було.

Як вказує Відповідач спірні об`єкти нерухомості, були передані співвласникам у власність і з моменту передачі розмір огородженої земельної ділянки не змінювався, що підтверджується технічними паспортами станом на 2008 рік та на 2016 рік.

За ствердженням Відповідача відповідно до Технічного висновку про можливість збереження і введення в експлуатацію складських будівель за адресою: вул. Краснова 11/1, об`єкт нерухомості було збудовано госпрозрахунковим способом у 2008 році - шляхом реконструкції підземного резервуару, будівель Б, В, Г. Зокрема, змінено будівельно-технічні характеристики будівлі Б та зменшено висоту приміщення з 4,50 до 3,70 м. Резервуар літ. «II» було реконструйовано у підвал приміщення Ж зі зміною геометричних розмірів раніше існуючої будівлі Ж. Реконструйоване приміщення під літерою Г у технічному паспорті від 03.10.2016 р. інвентаризовано під літерою Е.

Відповідач стверджує, що він неодноразово зверталося до компетентних органів із заявами про надання згоди на розробку проекту землеустрою. Зокрема, Листом №21/1 від 21.08.2019 р., листом №25/09 від 25.09.2020 р. Однак, як зазначає Відповідач, відповіді на звернення він не отримав.

Щодо вимоги про скасування рішення державного реєстратора Відповідач зазначає, що відповідно до пункту 2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (частина перша статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідачем було подано до державного реєстратора Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області Попика В.М. пакет документів, передбачений чинним законодавством, в том числі і Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 20.10.2016 р. №ОД 06, зареєстровану Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області.

Відповідач вказує, що Позивачем у своїй позовній заяві заявлено вимогу про скасування рішення державного реєстратора Попика В.М. від 10.11.2016 р. (індексний номер 32322553) про державну реєстрацію права власності ТОВ «ОБРІЙ XXI» (з відкриттям розділу) на 1/25 об`єкта нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. Краснова 11/1, загальною площею 2205,1 м2, проте ним не надано доказів порушення державним реєстратором приписів законодавства під час прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером 32322553, що стало підставою для державної реєстрації права власності, а отже відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора.

Відповідач з посиланням на приписи ст. 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16,386 ЦК України вказує, що суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Як вже наголошував Відповідач за його думкою, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення.

Крім цього, право власності ТОВ «ОБРІЙ XXI» на нерухоме майно загальною площею 57,7 м2, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Краснова 11/1 Позивачем не оспорюється, оскільки Позивач вважає самовільно прибудованою решту площі (915,9 м2), однак Відповідач вказує, що при скасуванні права власності на всю будівлю площею 2205,1 м2, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Краснова 11/1 Відповідач буде позбавлений права власності на весь об`єкт, площа якого виходить за межі предмету спору та не оспорюється Позивачем.

Щодо вимоги про зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану, Відповідач зазначає, що оскільки ця вимога є похідною то й вона не підлягає задоволенню з огляду на безпідставність вимоги про скасування рішення держаного реєстратора щодо реєстрації права власності на нерухоме майно.

3. Процесуальні питання, вирішені судом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2021 позовну заяву (вх.№1528/21) передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельському О.В.

01.06.2021 до канцелярії суду від ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» надійшла заява (вх. № 14793/21) про відмову у відкритті провадження у справі у зв`язку з існуванням рішення Господарського суду Одеської області від 22.01.2021р. у справі № 916/2464/19 про відмову в задоволенні позовних вимог Одеської міської ради.

01.06.2021, суд, дослідивши вказане рішення Господарського суду Одеської області від 22.01.2021р. у справі № 916/2464/19, дійшов висновку, що позовні вимоги та підстави позову у справі № 916/1477/21 не є тотожними предмету позову у справі № 916/2464/19, тому ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх.№ 1528/21) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1477/21. Справу №916/1477/21 постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22 червня 2021 р. о 12:20 год.

Цією ж ухвалою суду залучено до участі у справі Товариство з додатковою відповідальністю «Одеська швейна фабрика» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

16.06.2021 до канцелярії суду від ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» надійшла заява (вх. № 16405/21), в якій відповідач просив залишити позовну заяву без руху з підстав того, що під час розкриття конверту, який містив позовну заяву Одеської міської ради, було виявлено опис вкладення до цінного листа без номеру поштового відправлення, та було виявлено, що поштове відправлення не містить у собі частини документів, вказаних позивачем в описі.

22.06.2021 в підготовчому засіданні судом була постановлена протокольна ухвала про оголошення перерви до 06.07.2021 об 11:00 год. Призначена резервна дата підготовчого засідання на 09.08.2021 об 11:40 год.

Того ж дня від Відповідача до суду надійшов відзив на позов (вх. № 16800/21) разом із додатками, які судом були долучені до матеріалів справи та заява (вх. № 16802/21) про закриття провадження у справі № 916/1477/21 у зв`язку з тотожністю предмета та підстав позову у справі № 916/2464/19.

24.06.2021 ухвалою суду Товариство з додатковою відповідальністю «Одеська швейна фабрика» було повідомлено про час та дату наступного підготовчого засідання.

06.07.2021 Позивачем надано суду відповідь на відзив, яка судом долучена до матеріалів справи.

06.07.2021 в підготовчому засіданні судом була постановлена протокольна ухвала про відмову в задоволення заяви ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» (вх. № 16405/21 від 16.06.2021) та постановлено протокольну ухвалу про відмову в задоволенні заяви ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» (вх. № 16800/21 від 22.06.2021) про закриття провадження у справі № 916/1477/21 з підстав їх необґрунтованості.

Того ж дня, в порядку ст. 177 ГПК України судом постановлено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів за ініціативою суду та проголошено протокольно перерву в підготовчому засіданні до 09.08.2021 об 11:40 год.

06.07.2021 ухвалою суду Товариство з додатковою відповідальністю «Одеська швейна фабрика» було повідомлено про час та дату наступного підготовчого засідання відповідно до приписів ст. 120 ГПК України.

02.08.2021 від Відповідача до суду надійшла заява (вх. № 20462/21), в якому останній просив зупинити провадження у справі № 916/1477/21 до набрання законної сили судовим рішенням в кримінальній справі № 947/15209/20, та в обґрунтування зазначеної заяви вказав, що кримінальним провадженням встановлюється факт реєстрації нібито на підставі завідомо підробленої декларації про готовність об`єкта до експлуатації № 06 права власності на нерухоме майно, яке в даній справі визначається ОМР як самочинне будівництво.

09.08.2021 в судовому засіданні, суд розглянув заяву Відповідача (вх. № 20462/21), заслухав думку учасників справи та дійшов висновку про відмову в його задоволенні, оскільки ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» у заяві не наведено об`єктивних причин задля зупинення провадження у справі № 916/1477/21.

09.08.2021 в підготовчому засіданні суд проголосив протокольну ухвалу про перерву до 19.08.2021 об 11:40 год., про що ТДВ «Одеська швейна фабрика» була повідомлена відповідною ухвалою суду від 09.08.2021 в порядку ст. 120 ГПК України.

18.08.2021 до суду надійшли письмові пояснення Відповідача (вх. № 21955/21) та пояснення Позивача (вх. № 22023/21, які судом були долучені до матеріалів справи.

19.08.2021, оскільки всі питання, передбачені приписами ст. 182 ГПК України в підготовчому проваджені були вирішені, судом була постановлена протокольна ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/1477/21 до судового розгляду по суті на 30.08.2021 о 12:00 год. Також судом було призначено резервну дату судового засідання по суті на 21.09.2021 об 11:00 год.

19.08.2021 ухвалою суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, Товариство з додатковою відповідальністю «Одеська швейна фабрика» було повідомлено про час та дату судового засідання з розгляду справи № 916/1477/21 по суті.

30.08.2021 Відповідачем до суду надано заяву (вх. № 22751/21) про застосування позовної давності та відмову в задоволенні позовних вимог, яка судом долучена до матеріалів справи.

У зв`язку із неможливістю завершити розгляд справи по суті в засіданні 30.08.2021, суд постановив протокольну ухвалу про перерву в судовому засіданні до 21.09.2021 об 11:00 год.

03.09.2021 Одеська міська рада надала до суду заперечення (вх.№23258/21) на заяву ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» про застосування позовної давності у справі № 916/1477/21, які судом також долучені до матеріалів справи.

21.09.2021 судом проголошено протокольну ухвалу про перерву в судовому засіданні по суті до 30.09.2021 о 12:00 год., про що Третю особу було повідомлено відповідною ухвалою суду від 21.09.2021, постановленою відповідно до приписів ст. 120 ГПК України.

29.09.2021 до канцелярії суду надійшла заява Відповідача (вх. № 25667/21) про відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю у представника можливості бути присутнім на судовому засіданні у вказану дату через необхідність бути присутнім на церемонії нагородження премії Ради Європи.

30.09.2021 в судовому зсіданні суд проголосив протокольну ухвалу про відмову в задоволенні клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що суд не визнавав явку учасників справи обов`язковою.

В процесі розгляду справи всі подані учасниками справи клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішенні відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах судових засідань.

Під час розгляду справи по суті сторони виступили із вступними промовами, Судом були досліджені всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи.

Представник Позивача Одеської міської ради у судових дебатах заявлені позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити.

Представник Відповідача ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» під час розгляду справи по суті проти позову заперечував у повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті, просив суд в його задоволені відмовити.

Третя особа ТДВ «Одеська швейна фабрика», про час та місце розгляду справи по суті повідомлялася належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, проте, явку повноважного представника в судові засідання не забезпечило, про поважність неявки суд не повідомила, своєї письмової позиції щодо позовних вимог суду не надала.

Відтак, відповідні ухвали суд надсилав Третій особі за місцезнаходженням відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте останні повернуті на адресу суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, наявні в матеріалах справи.

Відповідно до п. п. 1, 2 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, встановлені наступні нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

За змістом статей 9, 14, 17 Закону України № 755-IV від 15.05.2003 (зі змінами та доповненнями) «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» відомості про місцезнаходження юридичної особи у Єдиному державному реєстрі зазначаються на підставі поданих нею документів.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Тобто, офіційне місцезнаходження повідомляється юридичною особою для забезпечення комунікації з нею, зв`язку зацікавлених осіб, у тому числі контрагентів, органів державної влади тощо.

Правила надання послуг поштового зв`язку затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (далі - Правила). Для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України «Про поштовий зв`язок», цих Правил (п. 94 Правил).

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень покладається саме на юридичну особу.

Процедура вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає, окрім іншого, повідомлення одержувача через абонентську поштову скриньку (ст.ст. 19, 23 Закону України «Про поштовий зв`язок», п.п. 101, 110 Правил).

У разі неможливості вручення одержувачам поштових відправлень останні зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження до об`єкта поштового зв`язку місця призначення (п. 116 Правил).

Після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення повертаються відправнику (п. 117 Правил).

За таких обставин можна дійти висновку, що повернення судової ухвали з викликом відповідача у судове засідання відбулося через незабезпечення ним вимог законодавства щодо можливості реального вручення йому поштових відправлень за його офіційним місцезнаходженням.

Згідно з п. 4 ч. 6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до ч.ч. 3, 7 ст.120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення, інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

З огляду на викладене, враховуючи термін зберігання поштової кореспонденції відділенням поштового зв`язку та її повернення до суду із відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», суд дійшов висновку, що відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України ухвали суду, надіслані на адресу ТДВ «Одеська швейна фабрика» вважаються врученими в день проставлення у поштовому відділенні штампу із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Саме до таких висновків прийшов ВС КГС в своєї постанові у справі № 911/1163/17 від 03.03.2018.

Враховуючи належне повідомлення Відповідача та Третьої особи про час, дату та місце судових засідань, а також враховуючи строки розгляду справи, суд дійшов висновку про її належне повідомлення та можливість розглянути справу за відсутності її представника.

Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи та їм надана відповідна оцінка.

В судовому засіданні, 30.09.2021р. Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті та відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України, по виходу з нарадчої кімнати, проголошена вступна та резолютивна частини рішення.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судом

10.12.2004р. між Управлінням обласної ради з питань використання майна та приватизації (продавець) та ЗАТ «Одеська швейна фабрика» (покупець) був укладений Договір купівлі-продажу майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ та міст області шляхом викупу, відповідно до п.1.1. якого Покупець придбав у власність 24/25 частин нежитлових будівель, які знаходяться в м. Одесі по вул. Краснова, 11/1, та в цілому складається з: А,Б,В трьох кам`яних нежилих будівель загальною площею 1289,2 м2, Г-сарай, №1-3 огорожа, І мостіння, ІІ резервуар, розташованих на земельній ділянці розміром 3412,0м2. По заяві власника були відчужені: нежила будівля літери «А», загальною площею 1231,5 м2; 24/25 огорожі №2; 24/25 мостіння «І», надалі Об`єкт.

Того ж дня договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П. та зареєстрований в реєстрі за № Д-484.

25.11.2005р. Виконкомом ОМР було видане Свідоцтво про право власності на 1/25 частину нежитлових будівель серії САА № 444527, в якому зазначене, що: ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» є власником 1/25 частини об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1, яке складається з будівель літ «Б», літ «В», загальною площею 57,7 м2, літ. «Г», відображених у технічному паспорті від 23.02.2005р.; Свідоцтво видано на підставі статуту ТОВ «ОБРІЙ ХХІ», зареєстрованого державним реєстратором Виконкому ОМР, Домусчі Л.В від 11.112005р., № 0013914, протоколу № 1 зборів учасників ТОВ «ОБРІЙХХІ» від 08.11.2005р., акту приймання-передачі від 02.03.2003р., замість договору купівлі-продажу від 01.03.2005р, посвідченого Сімоновою О.Ю., нотаріусом міського нотаріального округу у реєстрі за № 992, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» від 09.03.2005р. № 2590 в кн. 41неж-135.

30.11.2005р. КП «ОМБТІ та РОН» за № 9119557 був оформлений Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до якого за ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» на підставі Свідоцтва про право власності серії САА№ 444527 від 25.11.2005р., виданого МВК ОМР було зареєстровано право спільної часткової власності із часткою 1/25 на нежилі будівлі, розташовані за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вул. Краснова, буд. 11/1. Про що був зроблений запис під № 2590 в книзі: 46неж 198.

29.01.2008 КП «ОМБТІ та РОН» був виготовлений технічний паспорт (а.с.39-47, т.с.1) на нежитлові будівлі розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1, які належать ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» в експлікації якого зазначені, наступні об`єкти: «А», «Б», «В» - нежитлові будівлі; «Д», «Е», «Ж» - склади, І мостіння. Загальною площею 2205,1 м2. На титульній сторінці Технічного паспорта зроблена відмітка, що склади під літерами «Д», «Е», «Ж» збудовано самочинно.

У березні 2008р. на підставі договору № 289-08-11/1, укладеного між ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» (замовник) та ТОВ "Ніка-САН» (виконавець), останнім був виконаний «Технічний висновок про можливість збереження та введення в експлуатацію складських будівель за адресою: вул. Краснова, 11/1» (т.с.2, а.с. 2-35).

З наявної в матеріалах справи копії Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності (т.с.1, а.с. 48-52), з відміткою щодо її реєстрації Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області 20.10.2016 за №ОД06, вбачається, що в ній відображені наступні відомості: об`єкт реконструкція складів за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1; замовник ТОВ «ОБРІЙ ХХІ»; інженер Горичев Дмитро Ігоревич, кваліфікаційний сертифікат ІТ №000505 від 07.04.2011; генеральний проектувальник ФОП Позднякова Ольга Іванівна; інформація про дозвільні документи декларація про початок виконання будівельних робіт, видана інспекцією ДАБК в Одеській області 27.05.2016 за №ОД05; інформація про документ, що посвічує право власності чи користування земельною ділянкою, не потребує згідно з п.4 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №466; загальна площа будівлі 915,9 м2.

03.10.2016р. ПП «Проект» на замовлення ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» був виготовлений Технічний паспорт на нежитлові будівлі розташовані по вул. Краснова, 11/1 у м. Одесі (частка1/25) (т.с. 1, а.с.53-61), в експлікації якого визначена площа земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» у розмірі 3412 м2 та перелічені об`єкти нерухомості: «А», «Б», «В» - нежитлові будівлі, «В», «Д», «Е» - склади, І мостіння, загальною площею 2205,1 м2. Технічний паспорт від 03.10.2016 відмітку про самочинне будівництво вже не містить.

З наявної у матеріалах справи Ухвали Київського районного суду м. Одеси від 04.05.2020р. по кримінальній справі № 947/28550/19 (т.с.1, а.с. 64-68) (чинній на час розгляду справи 3 916/1477/21) та рішення господарського суду Одеської області від 22.01.2021р. по справі № 916/2464/19 (яке набрало законної сили та не оскаржувалось) (т.с. 1, а.с.180-196) судом встановлено наступне.

У 2016р. директором ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» Ткаченко В.М. (при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах) була отримана Декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 20.10.2016р. за № 06, нібито зареєстрована Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, згідно з якою склади літ. «Д», «Е», «Ж», розташовані на земельній ділянці площею 1116,132 м2 за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1 були введені в експлуатацію.

01.11.2016р. директором ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» до Центру надання адміністративних послуг виконкому Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області була подана заява про державну реєстрацію права власності щодо об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: вул. Краснова, 11/1, м. Одеса.

10.11.2016р. державним реєстратором Попиком В.М. було прийнято рішення №3232253 про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу), згідно з яким державний реєстратор вирішив: провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, розмір частки 1/25, на нежитлові будівлі за адресою: вул. Краснова, 11/1, м. Одеса, за суб`єктом: ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» (код 33890635); відкрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.с.1, а.с.138-140), підставою виникнення права власності ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» зазначено: свідоцтво про право власності, серія САА №444527, видане 25.11.2005 Виконавчим комітетом Одеської міської ради; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ОД №06, видана 20.10.2016р. Департаментом архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області.

В графі опис об`єкта зазначено: Загальна площа 2205,1 м2. Опис: об`єкт в цілому складається з: нежитлове літ. «А», нежитлове літ. «Б», нежитлове літ. «В», склад літ. «Д», склад літ. «Е», склад літ. «Ж», І-мостіння.

14.05.2019р. листом за № 02-04/853 (т.с. 1, а.с. 78,79) Управління капітального будівництва ОМР повідомило Департамент комунальної власності ОМР про те, що між УКБ ОМР та ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» договір на пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси при проведенні будівництва за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1 не укладався.

27.05.2019р. ДАБІ в Одеські області листом № 1015-05/1-3871 (т.с.1, а.с.70) у відповідь на запит Департаменту комунальної власності Одеської міської ради повідомив, що відповідно до єдиного реєстру документів, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, ведення якого розпочато з 2011 року, відсутня інформація щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД06 від 20.10.2016р.

28.05.2019р. Управління ДАБК Одеської міської ради листом № 01-8/301вх (т.с.1, а.с.71) надало Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відповідь якою повідомило, що в єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо декларації про початок будівельних робіт №06 та одержання права на виконання будівельних робіт або прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів реконструкції чи будівництва за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1.

19.07.2019р. ДКВ ОМР листом №01-11/020 (т.с.1, а.с.72-74) повідомив юридичний департамент Одеської міської ради про те, що за відсутністю інформації про реєстрацію декларації про готовність об`єкта в експлуатації № ОД06 від 20.10.2016р, нібито виданої Департаментом ДАБІ в Одеській області, вбачається самовільне збільшення ТОВ "ОБРІЙ ХХІ» площі об`єкта нерухомого майна, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1, з 57,7 м2 до 2205,1 м2. Також ДКВ ОМР зазначив, що будь-яка інформація про наявність у ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою орієнтовною площею 1200 м2 за адресою м. Одеса, вул. Краснова, 11/1 відсутня.

14.08.2019р. Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради був винесений наказ № 01-13/353ДАБК, яким відповідно до ст. 41 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 7 ЗУ «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», п. 7 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою КМУ від 23.05.2011 р. № 553, Положення про Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеського міської ради від 21 березня 2018 року № 3043 - VII, на підставі звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності (вх. № 01 -7/35-п/д від 14.08.2019 р.) було призначено проведення позапланової перевірки на об`єкті виконання будівельних робіт «Нежитлові будівлі за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Краснова, 11/1», замовником яких є ТОВ «ОБРІЙ XXI». За результатами проведення якої, посадовими особами Управління ДАБК ОМР 28.08.2019 р. були встановлені порушення ч. 8 ст. 39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ від 13.11.2011 р. № 461. про що був складений Акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності № 001555.

Внаслідок цього, 28.08.2019р. Управлінням ДАБК ОМР був складений протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності, яким призначено розгляд справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності на 11.09.2019 р. в приміщенні Управління ДАБК ОМР.

Також 28.08.2019р. за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності посадовими особами Управління ДАБК ОМР був складений припис № 545/19, в якому з метою усунення виявлених порушень від ТОВ «Обрій ХХІ» вимагалось усунути порушення вимог містобудівного законодавства, шляхом оформлення документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта в термін до 28.09.2019 р.

Крім того, 11.09.2019р. Управлінням ДАБК ОМР була винесена постанова № 057/19/427, якою ТОВ «Обрій XXI» було визнано винним у скоєнні правопорушення, відповідальність за яке передбаченого абз. 2 п. 4 ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» та був накладений штраф, у сумі 72 252,00 грн.

В подальшому, ТОВ «Обрій XXI» оскаржило наказ Управління ДАБК ОМР від 14.09.2019р. № 01-13/353ДАБК «Про проведення позапланової перевірки»; припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 28.08.2019р. та постанову Управління ДАБК ОМР від 11.09.2019 р. № 057/19/427 «Про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» до Одеського окружного адміністративного суду;

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2019р. у задоволенні позовних вимог ТОВ «Обрій XXI» було відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2020р. у справі № 420/5376/19 апеляційну скаргу ТОВ «Обрій XXI» було залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2019р. - без змін.

При цьому у своїй Постанові суд апеляційної інстанції зазначив, що ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» зазначає, що ним проведено реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомості, зокрема, на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а як наслідок такий об`єкт не може вважатись самочинно збудованим. З іншого боку, суб`єктом владних повноважень (Управлінням ДАБК ОМР) на основі листа Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області № 1015-05/1-7390 від 27.08.2019р. встановлено, що останнім не здійснювалось 20.10.2016р. реєстрації відповідної декларації товариства».

Колегія суддів зазначила, що вказаний лист Департаменту ДАБІ в Одеській області покладено в основу оскаржуваних рішень суб`єкта владних повноважень. При цьому, зазначена інформація підтверджена у ході апеляційного розгляду справи листом Департаменту ДАБІ в Одеській області від 19 березня 2020р. № 1015-05/1-1905. Більше того, апеляційний суд звернув увагу на те, що у вказаному листі зазначено, що з 04.10.2016р. Департамент ДАБІ в Одеській області взагалі не здійснює реєстраційних функцій у будівництві на території міста Одеси, так як такі функцій передано Управлінню ДАБК ОМР.

Також, колегія суддів зазначила про відсутність підтверджень реєстрації вказаної декларації у Реєстрі дозвільних документів станом на момент прийняття оскаржуваних рішень та судового розгляду даної справи. Внаслідок чого, враховуючи зібрані у справі докази, колегія суддів вважає сумнівним факт здійснення 20.10.2016р. реєстрації Департаментом ДАБІ в Одеській області декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності щодо об`єкта «Реконструкція складів, м. Одеса, Київський район, вул. Краснова, №11/1, код 1251, кат. II» за № ОД 06.

Крім того, колегія суддів звернула увагу не те, що у межах розгляду адміністративної справи судом не може надаватись правова оцінка правомірності здійснення реєстрації права власності на відповідний об`єкт нерухомості, так як за умови наявності зареєстрованого права власності на нього, такий спір набуває приватно-правовий характер.

21.08.2019р. ОМР звернулась до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» і Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів в якій просила суд скасувати рішення державного реєстратора Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області Попика Владислава Миколайовича від 10.11.2016р. (індексний номер 32322553) про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Обрій ХХІ» (з відкриттям розділу) на 1/25 об`єкта нерухомого майна за адресою: вул. Краснова, 11/1, м. Одеса, загальною площею 2205,1 м2 та зобов`язати ТОВ «Обрій XXI» привести до попереднього стану земельну ділянку за адресою: вул. Краснова, 11/1, м. Одеса, шляхом знесення складових частин нежитлових будівель: літ. «Д», літ. «Е», літ. «Ж», площею 915,9 м2, за адресою: вул. Краснова, 11/1, м. Одеса.

22.01.2021р. рішенням Господарського суду Одеської області у задоволені позовних вимог ОМР до ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» і Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області було відмовлено повністю. В обґрунтування зазначеного рішення судом було покладено те, що ОМР всупереч приписам ч.3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» був невірно обраний спосіб захисту порушеного права, а суд відповідно до приписів ч.2 ст. 182 ГПК України в силу закону розгляд справи здійснює лише в межах заявлених позовних вимог, які позивач самостійно визначає у позові.

ОМР вважає, що протиправними діями Відповідача порушуються законні права територіальної громади міста як власника землі, а тому звернулась до Господарського суду з відповідними позовом для захисту порушеного права.

5. Норми права застосовані судом

Конституція України

Стаття 13. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Стаття 14. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частина 2 ст. 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 41. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод

Частина 1 ст. 6. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Стаття 13. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Перший протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Стаття 1. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Господарський кодекс України

Частина 2, 3 ст. 20. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Цивільний кодекс України

Стаття 3. Загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Стаття 11. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 ст.15. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 316. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частина 1 ст.317. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частина 1 ст.319. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частина1 ст.321. Право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 328. Право власності набувається з підстав, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частина 1, 2, 4 стаття 373. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. 2. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. 4. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Частина 1 ст. 374. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Стаття 375. Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Стаття 376. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Частина 1 ст. 386. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Земельний кодекс України

Стаття 12. До повноважень міських рад у галузі земельних відносин належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність або користуванням громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Стаття 80. Суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Частина 1, п.п.а ч.2 ст.83. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Частина 1 ст.116. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частина 1 ст. 124. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Стаття 126. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Стаття 212. Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"

Абзац 1 ст. 1. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Стаття 18. Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку, зокрема: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

У випадках, передбачених законодавством України, державна реєстрація прав проводиться після технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, речові права на який підлягають державній реєстрації.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

У разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, споруду або об`єкт незавершеного будівництва з одночасним набуттям права власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані, подається одна заява про державну реєстрацію прав на такі об`єкти незалежно від кількості документів, що посвідчують право власності на зазначене майно.

Стаття 24 (в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення). У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Частина 1 ст. 26 (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення). Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.

Частина 3 ст.26 (на час подання позову). Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Частина 1 ст. 37. Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Закон України "Про архітектурну діяльність"

Частина 1 ст. 9. Будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України Про регулювання містобудівної діяльності

Частина 1 ст. 10. Для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Стаття 13. До органів державного архітектурно-будівельного контролю належать: структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад.

Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності"

Стаття 6. Управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

Частина 2 ст. 8. Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні"

Стаття 2. Місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Стаття 5. Система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; органи самоорганізації населення. У містах з районним поділом за рішенням територіальної громади міста або міської ради відповідно до цього Закону можуть утворюватися районні в місті ради. Районні в містах ради утворюють свої виконавчі органи та обирають голову ради, який одночасно є і головою її виконавчого комітету..

Пункт 34 ч. 1ст. 26. Питання у сфері регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.

Частина 8 ст. 60. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127.

Пункт 1. Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Пункт 12. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів.

У разі коли відомості Державного земельного кадастру про власників, користувачів земельної ділянки, перенесені з державного реєстру земель, містять неповну або неточну інформацію, що унеможливлює ідентифікацію особи, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав надсилає відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ від 17 .10.2012 № 1051, повідомлення в електронній формі державному кадастровому реєстраторові про уточнення інформації в Державному земельному кадастрі, в якому зазначається виключний перелік відомостей, що є неповними або неточними.

Доступ до відомостей Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів забезпечується за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав.

Інформаційна взаємодія між Державним реєстром прав та Єдиним реєстром документів здійснюється інформаційно-телекомунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Мін`юстом разом з Мінрегіоном.

Державний реєстратор у разі наявності в нього паперових носіїв інформації (реєстрових книг, реєстраційних справ, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації) використовує також відомості, які містяться на відповідних носіях інформації.

Пункт 40. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком.

Пункт 45. Для державної реєстрації права власності у зв`язку із зміною суб`єкта такого права в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна, у тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки подаються: 1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалась у результаті спільної діяльності). У разі зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни такі відомості вносяться до Державного реєстру прав відповідно до законодавства поза процедурою державної реєстрації прав. Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Пункт 58. Для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у разі, коли в документах, що подаються для такої реєстрації, відсутні відомості про технічні характеристики відповідного об`єкта, також подається технічний паспорт на такий об`єкт. За бажанням заявника у разі зміни технічних характеристик об`єкта нерухомого майна для державної реєстрації права власності на такий об`єкт може бути подано технічний паспорт, що містить актуальні відомості про технічні характеристики об`єкта, незалежно від наявності таких відомостей в документах, що подаються для відповідної реєстрації. У разі коли зміни технічних характеристик об`єкта нерухомого майна відбулися у зв`язку з проведенням будівельних робіт, що відповідно до законодавства потребують отримання дозволу на їх проведення, також подається документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. У випадках, передбачених абзацами першим та другим цього пункту, державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав до Державного реєстру прав вносить відомості про об`єкт нерухомого майна відповідно до технічного паспорта на такий об`єкт та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Порядок виконання підготовчих та будівельних робіт, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 р. № 466

Пункт 2 .Терміни, що вживаються у цьому Порядку: будівельні роботи - роботи з нового будівництва, реконструкції, технічного переоснащення діючих підприємств, реставрації, капітального ремонту…

Пункт 5. Будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та: подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт, відповідно до переліку об`єктів, будівництво яких здійснюється після надіслання повідомлення про початок виконання будівельних робіт; реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів I - III категорії складності, тощо.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011р. №461

Пункт 3 (в редакції на час прийняття спірного рішення) прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I - III категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація). Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акту готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

6. Висновки Господарського суду за результатами вирішення спору.

Згідно ст.4 ГПК України право на звернення до Господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Частина 3, 4 ст. 53 ГПК України встановлює, що 3. у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору, відтак позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем, а позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.

Таким чином, право вибору способу захисту порушеного права належить Позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому, обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним засобом захисту, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вирішуючи спір, суд має з`ясувати наявність або відсутність порушеного права Позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві і на підставі цього зробити висновок щодо відмови або задоволення позову.

ВС у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своєї постанові від 14.09.2021р. по справі № 909/243/18 роз`яснив, в чому полягає відмінність понять предмет спору та предмет позову.

Так Верховний Суд розглядаючи зазначену справу акцентував увагу на відмінностях між поняттями «предмет спору» та «предмет позову». Зокрема, ВС зазначив, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Розглядаючи справу, ВС наголосив на відмінностях між цими поняттями «предмет спору» та «предмет позову». Зокрема, предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у справі № 916/2464/19 є порушення ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» порядку набуття права на самочинно збудований об`єкт нерухомості та безпідставне користування земельною ділянкою на якій цей об`єкт розташований, а предметом позову - скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ОБРІЙ XXI» на 1/25 об`єкта нерухомого майна за адресою: вул. Краснова, 11/1, м. Одеса, загальною площею 2205,1 м2 та зобов`язання привести до попереднього стану земельну ділянку, шляхом знесення самочинно збудованих нежитлових будівель: літ. "Д", літ. "Е", літ. "Ж", площею 915,9 м2, розташованих на цієї земельній ділянці.

Натомість предмет спору між Позивачем та Відповідачем у справі № 916/1477/21 залишається тотожнім предмету спору у справі № 916/2464/19, проте предмет позову, обраний Позивачем, відповідає способу захисту порушеного права, визначеному у ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обмежень».

Отже, суд вважає, що предмет позову у справі № 916/2464/19 та у справі № 916/1477/21 не є тотожним і з урахуванням наведеного суд дійшов до наступних висновків.

Щодо позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності Відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський процесуальний кодекс України також установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, й вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункти 6, 13 ч.1 ст. 20 ГПК України).

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. При цьому для отримання судового захисту необхідно довести законність цих прав у суді.

У цій справі Позивач, звертаючись до суду з позовом до Відповідача в порядку господарського судочинства, зазначав, що він відповідно до приписів чинного законодавства є власником земель у межах міста, які віднесені до комунальної власності, а дії Відповідача порушують його права.

Зокрема, ОМР вважає, що оскаржуване рішення державного реєстратора про реєстрацію за Відповідачем права власності на самочинно збудовані нежитлові будівлі по суті порушує права та створює перешкоди Позивачу в реалізації його права на розпорядження землями комунальної власності на яких побудовані спірні нежитлові будівлі, що є протиправними діями.

За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у п. 36 постанови від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав Позивача на нерухоме майно саме іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Отже, оскільки спір у цій справі стосується порушення цивільних прав ОМР як власника землі що належить до комунальної власності то належним Відповідачем у ній є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої державним реєстратором у межах його повноважень, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Саме така правова позиція висловлена ВП ВС в своїх постановах 07.04.2020 у справі № 904/3657/18 та від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.

Як встановлено судом, 10.11.2016р. реєстратором Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області Попиком В.М. було прийнято рішення (індексний номер 32322553) про державну реєстрацію права власності на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно була внесена запис про право власності ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» на об`єкт нерухомого майна: нежитлові будівлі, об`єкт нерухомості, об`єкт в цілому складається з: нежитлове: - літ. «А»; нежитлове: - літ. «Б»; нежитлове: - літ. «В»; склад: - літ. «Д»; склад: - літ. «Е»; склад: - літ. «Ж»; І мостіння за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вул. Краснова, будинок 11/1, загальною площею 2205,1 м2.

В якості підстави виникнення права власності реєстратором зазначені документи, а саме: свідоцтво про право власності, серія та номер: САА № 444527, видане 25.112005, видавник: виконавчий комітет Одеської міської ради; декларація про готовність об`єкта до експлуатації: серія та номер: ОД № 06, видана 20.10.2016,видавник: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області.

Отже, вчинення реєстратором відповідних реєстраційних дій, здійснених щодо реєстрації за ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» права власності на об`єкт нерухомого майна, відбувалось в тому складі й на підставі наданої Відповідачем декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД № 06 від 20.10.2016, стало підставою для отримання відповідачем права власності на незаконно реконструйовані будівлі, які розташовані на земельній ділянці на яку у Відповідача відсутні будь-які документи, що вказує саме на порушення майнових прав та інтересів Одеської міської ради як власника земельної ділянки на якій розташоване спірне нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

З матеріалів справи судом встановлено, що Відповідач не є власником або належним користувачем земельної ділянки, а тому він не має право на її забудову без згоди її власника.

Суд зазначає, що самочинне будівництво є порушенням встановлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, листами ДАБІ в Одеській області № 1015-05/1-3871 від 27.05.2019р.,Управління ДАБК ОМР № 01-8/301вх від 28.05.2019р. та Департаменту комунальної власності ОР № 01-11/020 від 19.07.2019р.(т.с.1. а.с. 70-74), актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складним ДКВ ОМР 21.05.2019р. (т.с1, а.с.75,76), матеріалами проведення позапланової перевірки дотримання ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» на об`єкті за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт (т.с.1, а.с.81-106), Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2020р. по справі № 420/5376/19 (т.с.1, а.с.107-113) та рішенням Господарського суду Одеської області від 22.01.2021р. по справі 916/2464/10 судом встановлено, що Відповідачем у встановленому законом порядку не була отримана дозвільна документація на будівництво спірного об`єкту нерухомості, також матеріали справи не містять належних доказів отримання Відповідачем правовстановлюючих документів на землекористування земельною ділянкою на якій відбувалось самочинне будівництво спірних будівель.

Як встановлено судом, а саме з тексту постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2020р. по справі № 420/5376/19 (т.с.1, а.с.112, абз. 3-5) починаючи з 04.10.2016р. функції щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації та внесення відповідних відомостей до реєстру дозвільних документів, покладено Управлінню ДАБК ОМР, яке, в свою чергу, листом № 01-8/301вх від 28.05.2019р. повідомило що не здійснювало реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності щодо об`єкта «Реконструкція складів, м. Одеса, Київський район, вул. Краснова, №11/1, код 1251, кат. II» за № ОД 06.

Відповідно до «Порядку ведення єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів», затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.06.2011р № 92 (чинним на дату, визначену у наданої Відповідачем декларації - 20.10.2016р.) зазначений реєстр ведеться для: обліку дозволів на виконання підготовчих робіт, відмов у їх видачі та анулюванні дозволів (абз.5, п .2); обліку декларацій про готовність об`єкта до експлуатації, внесених змін до них, повернення їх н доопрацювання для усунення виявлених недоліків та скасування їх реєстрації (абз. 6, п.2).

Пунктом 3 зазначеного Порядку встановлено, що ведення, адміністрування, функціонування і супроводження програмного забезпечення Реєстру … доступ до нього органів державного архітектурно-будівельного контролю здійснює ДАБІ України.

Пунктом 4 Порядку встановлено, що внесення до нього відомостей (даних) здійснюється посадовими особами органів ДАБІ або у автоматичному порядку за допомогою програмних засобів ведення реєстру у випадках, передбачених законодавством.

Згідно з п. 8 Положення підставою для внесення ДАБІ поданих органом державного архітектурно-будівельного контролю даних до реєстру є отримання цим органом, зокрема, декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Відповідно до Наказу Міністерства розвитку громадських територій від 16.12.2020 за № 312 у зв`язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку надання адміністративних послуг у сфері будівництва та створення єдиної державної електронної системи у сфері будівництва» визнаний таким що втратив чинність Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.06.2011р № 92 «Про затвердження Порядку ведення єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів».

Відповідно до п.13 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку надання адміністративних послуг у сфері будівництва та створення єдиної державної електронної системи у сфері будівництва» у Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" були внесені відповідні зміни, а саме п.10,11 ст. 221 викладені у наступному вигляді: Відомості, що містяться в електронній системі, є достовірними, а також відкритими і загальнодоступними, крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків, паспортних даних, місця проживання фізичної особи, договорів про надання послуг, документів, поданих фізичними та юридичними особами для отримання послуг, визначених цим Законом, та іншої інформації, перелік якої визначається Кабінетом Міністрів України в Порядку ведення електронної системи.

Доступ до проектної документації на будівництво об`єктів здійснюється у режимі читання без можливості копіювання із застереженням, що така проектна документація є об`єктом авторського права відповідно до розділу VI Закону України "Про архітектурну діяльність".

Доступ до відомостей, що містяться в електронній системі, через портал електронної системи та через державні інформаційні системи, визначені Кабінетом Міністрів України, здійснюється безоплатно. Доступ до відомостей, що містяться в електронній системі, шляхом взаємодії прикладного програмного інтерфейсу електронної системи та інформаційних/інформаційно-телекомунікаційних систем приватної форми власності здійснюється на платній основі. Розмір такої плати встановлюється Кабінетом Міністрів України. Публічна інформація з електронної системи у формі відкритих даних підлягає оприлюдненню відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації"(п.10).

Якщо інформація та документи, що підлягають внесенню до електронної системи, внесені до неї, такі інформація та документи вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо інформація та документи, що підлягають внесенню до електронної системи, є недостовірними і були внесені до неї, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або повинна була знати про те, що такі відомості є недостовірними. Якщо інформація та документи, що підлягають внесенню до електронної системи, не внесені до неї, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або повинна була знати ці відомості (п.11).

Підсумовуючи вищенаведене, суд встановив, що Відповідачем для реєстрації права власності на самочинно реконструйовані об`єкти нерухомості, свідомо була використана декларація, яка не проходила реєстрацію в органах державного архітектурно-будівельного контролю, відомості про яку не були внесені до Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а тому суд дійшов висновку, що Відповідачем було здійснено самочинне будівництво на земельній комунальної власності ділянці загальною площею 2205,1 м2 за адресою: вул. Краснова, 11/1, м. Одеса, та самочинно збільшено загальну площу належних йому нежитлових будівель, зокрема: літ. "Д", літ. "Е", літ. "Ж", на 915,9 м2 та зазначена земельна ділянка використовується ним без правовстановлюючих документів на землекористування.

Таким чином суд дійшов висновку, що вимога ОМР про скасування рішення реєстратора є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що в силу приписів абз. 2 ч. 3 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у випадку ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), суд вважає, що задоволенню також підлягає вимога ОМР про припинення права власності Відповідача. При цьому суд враховує, що у випадку задоволення зазначеної вимоги, Відповідач не буде позбавлений права власності на належне йому майно, яким він володів до проведення його самочинної реконструкції.

Щодо посилання Відповідача на те, що об`єкти були побудовані у 2008р, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 р. №2780-ХІІ та «Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт», затверджене Наказом Держбуду України від 05.12.2000р. №273 суд відхиляє зазначений довід, оскільки державна реєстрація права власності Відповідача на самочинно збудоване нерухоме майно відбувалась у листопаді 2016 р., отже й законодавство повинно бути застосоване те, яке було чинне саме на час проведення реєстраційних дій, а саме, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VІ від 17.02.2011 р. та «Порядок виконання підготовчих та будівельних робіт», затверджений Постановою КМУ №466 від 13.04.2011 р (у редакції, чинній станом на 20.10.2016 р.).

Так само суд відхиляє посилання Відповідача на те що ним було здійснено всі належні дії щодо подання відповідної Декларації до органів архітектурно-будівельного контролю і посилання на підтвердження цього на рішення ЄСПЛ, оскільки, суд дійшов висновку, що у даному випадку позбавлення Відповідача майна не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності, оскільки набуття Відповідачем самочинно збудованого майна у власність було здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, що встановлено в процесі розгляду цієї справи та наявними в ній доказами.

Щодо відсутності факту здійснення самочинного будівництва суд вважає, що цей аргумент Відповідача не заслуговує на увагу та підлягає відхиленню, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності у Відповідача документів на законне користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташовані об`єкти самочинного будівництва.

Окрім того, оскільки матеріалами справи встановлено, відсутність спірної декларації у електронній системі що підтверджується листом ДАБІ по Одеській області № 1015-05/1-3871 від 27.05.2019, листом Управління ДАБК ОМР № 01-8/301вх від 28.05.2019 та те, що посадові особи використовували спірну декларацію свідомо, що підтверджується ухвалою Київського районного суду від 04.05.2020 по справі № 947/28550/19, відповідно до п.11 ст. 221 Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" Відповідач не може посилатись на декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності щодо об`єкта «Реконструкція складів, м. Одеса, Київський район, вул. Краснова, №11/1, код 1251, кат. II» за № ОД 06 як належний та допустимий доказ.

Щодо посилання Відповідача на те, що права Позивача як власника земельної ділянки не порушені, оскільки земельна ділянка на який розташоване спірне нерухоме майно не відноситься до земель комунальної власності так як Позивачем не враховане того факту, що земельна ділянка, на якій розміщено об`єкт права спільної часткової власності належав Одеській обласній раді, що підтверджується Договором купівлі-продажу майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ та міст області шляхом викупу від 10.12.2004 р. (копія якого долучалася разом із поясненнями третьої особи щодо позовних вимог). Отже, жодних прав позивача на земельну ділянку порушено не було.

Суд зазначений довід до уваги не приймає в якості належного та допустимого, оскільки сам Відповідач у відповіді на позов зазначає, що він неодноразово звертався до ОМР із заявами про надання згоди на розробку проекту землеустрою.

Щодо вимоги про зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану шляхом знесення самочинно побудованих об`єктів, суд вважає, що ця вимога також підлягає задоволенню, оскільки вона по-перше, повністю відповідає способу захисту порушеного права власника землі, передбаченого приписам ст. 212 ЗК України.

По-друге, виходячи з того, відповідно до абз.1 ч. 7 ст 376 ЦК України у разі істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову, оскільки судом встановлено що Відповідачем порушені приписи Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та «Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт», затвердженого Постановою КМУ №466 від 13.04.2011р. (у редакції, чинній станом на 10.11.2016 р.) суд вважає, що вимога ОМР про приведення земельної ділянки у попередній стан шляхом знесення самочинно побудованого майна площею 915,9 м2 є повністю законною.

Окрім цього, суд зазначає, що ним врахована правова позиція яка викладена, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.04.2018р. у справі №725/6305/15-ц.

Судом також враховані правові висновки зроблені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 15.05.2018р. у справі №372/2180/15-ц, відповідно до яких ВС визначив що положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Перший протокол ратифікований Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97/ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23..01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

"Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах "Рисовський проти України" (рішення від 20.10.2011, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" (рішення від 16.02.2017, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас Суд зауважує, що висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади або органи місцевого самоврядування. Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 376 ЦК України висловила Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у Постанові від 06.09.2017 (справа № 642/7110/15-ц).

Враховуючи те, що дії Відповідача із самочинного будівництва спірного об`єкта нерухомості порушують норми законодавства України, яке повністю є доступним для Відповідача, чітким та передбачуваним у питаннях його застосування та наслідків дії його норм, те, що втручання ОМР у володіння майном Відповідачем є законним, переслідує відновлення законного права Одеської міської ради на володіння землями міської громади, що складає «суспільний», «публічний» інтерес; при вирішенні спору судом врахований принцип «пропорційності» та справедливої рівноваги, оскільки звільнення земельної ділянки, яку незаконно зайняв Відповідач, шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту нерухомості не позбавляє Відповідача права на користування належним йому на законних підставах майном і в наступному отримати, при дотриманні певних правових норм, дозволу на проведення реконструкції належної йому на праві власності нерухомого майна, яке було самочинно реконструйовано Відповідачем.

Водночас Суд зауважує, що висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Окрім цього суд зазначає, що реєстрація за Відповідачем права власності на об`єкт самочинного будівництва не змінює правової природи цього об`єкта та не усуває порушень земельного та містобудівельного законодавства, допущених Відповідачем при будівництві цього об`єкту.

Враховуючи вищенаведене, з огляду на характер спірних правовідносин, неправомірну поведінку Відповідача, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, суд дійшов висновків про те, що у даній справі не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності Відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 15.05.2018р. у справі №372/2180/15-ц та

Інші заперечення Відповідача не спростовують висновків, до яких дійшов суд при розгляді цієї справи.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до приписів ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд також бере до уваги позицію ЄСПЛ, зазначену у п.58. рішення ЄСПЛ у справі "Серявін та інші проти України" в якому зазначено, що суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навивши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч судом їм було створено усі можливості для надання ним доказів та заперечень, судом не виявлено на підставі наявних у справі доказів інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Оцінивши подані учасниками справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності суд дійшов висновку, що заявлені Позивачем вимоги є законними, обґрунтованими, а тому підлягають задовленню у повному обсязі.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору в сумі 4 204,00 грн. слід стягнути з Відповідача на користь прокуратури Одеської області пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 86, 129, 232, 236-240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Скасувати рішення державного реєстратора Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області Попика Владислава Миколайовича від 10.11.2016р. (індексний номер 32322553) про державну реєстрацію права власності за Товариства з обмеженою відповідальністю «ОБРІЙ ХХІ» (кв.5, вул. Грецька, 24, м. Одеса, 65026, код 3389635) (з відкриттям розділу) на 1/25 об`єкта нерухомого майна за адресою: вул. Краснова, 11/1, м. Одеса, загальною площею 2205,1 м2.

3. Припинити право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ОБРІЙ ХХІ» (кв.5, вул. Грецька, 24, м. Одеса, 65026, код 3389635) на об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 11/1, загальною площею 2205,1м2, відомості щодо якого були внесені до розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101.

4. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ОБРІЙ ХХІ» (кв.5, вул. Грецька, 24, м. Одеса, 65026, код 3389635) привести до попереднього стану земельну ділянку за адресою: вул. Краснова, 11/1, м. Одеса, шляхом знесення складових частин нежитлових будівель: літ. "Д", літ. "Е", літ. "Ж", площею 915,9 м2, за адресою: вул. Краснова, 11/1, м. Одеса.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОБРІЙ ХХІ» (кв.5, вул. Грецька, 24, м. Одеса, 65026, код 3389635) на користь Одеської міської ради (площа Думська 1, м. Одеса, 65026, код 26597691) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 6810 (шість тисяч вісімсот десять) грн.

Рішення суду набирає чинності в порядку ст.241 ГПК України.

Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 11 жовтня 2021 р.

Суддя О.В. Цісельський