ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.09.2021 р. Справа № 917/601/21
про стягнення 14 103 540,21 грн.
Суддя Солодюк О.В.
Секретар судового засідання Олійник Н.І.
Учасники справи згідно протоколу судового засідання.
Розглядається позовна заява про стягнення боргу у розмірі 14 103 540,21 грн., в т.ч. 12 560 432,56 грн. - сума основного боргу по договору № 6008/1920-ТЕ-24 постачання природного газу від 01.10.2019р., 284 715,60 грн. - пені, 382 707,32 грн. - 3% річних, 875 684,73 грн. - інфляційних втрат.
Ухвалою суду від 27.04.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 17.06.2021р. на 09-50 год.
Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачем порушено зобов`язання щодо оплати за переданий природний газ відповідно до договору № 6008/1920-ТЕ-24 від 01.10.2019р., внаслідок чого за ним утворилась заборгованість, що і стало приводом подачі позову до суду.
Відповідач у відзиві (вх. № 5486 від 19.05.2021р.) зазначає, що відповідач є суб`єктом природних монополій, то тарифи на послуги, які надаються підприємством є регульованими, та не відповідають фактичним витратам на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тому, підприємство немає достатньо коштів для забезпечення негайних розрахунків за спожиті енергоносії, зокрема природний газ, що і призводить до виникнення заборгованості перед позивачем, яку відповідач сплачує коштами поточних розрахунків, так як інших джерел погашення заборгованості підприємство не має.
Крім того, відповідач зазначає, що в провадженні господарського суду Полтавської області знаходиться справа №917/2022/20 за позовом АТ «НАК «Нафтогаз України» до КПТК «Гадячтеплоенерго» про стягнення заборгованості за спожитий природний газ у сумі 21 020 830,55 грн згідно Договору постачання природного газу № 5298/18/18-ТЕ-23 від 05.10.2018 року. Тому, КПТК «Гадячтеплоенерго» продовжує виконання зобов`язань за вищевказаним Договором, і не може забезпечити негайне виконання зобов`язання за Договором №6008/1920-ТЕ-24, так як і за Договором №5298/18/18-ТЕ-23 через відсутність коштів у достатніх розмірах. Такі суми також відсутні і у місцевому бюджеті міста Гадяч.
КПТТ «Гадячтеплоенерго» не забезпечило розрахунки за спожитий природний газ згідно договору № 6008/1920-ТЕ-24 від 01.10.2019р. з незалежних від нього обставин, а саме: через відсутність правового механізму відшкодування різниці у тарифах на теплову енергію та незадовільну платіжну дисципліну споживачів, адже єдиним джерелом надходження коштів на підприємство, а відповідно і розрахунків за спожиті енергоносії, є надходження коштів від споживачів теплової енергії. Інших джерел забезпечення розрахунків підприємство немає.
Відповідач зазначає, що несвоєчасне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором є наслідком обставин, які виникли з об`єктивних причин: політика держави у сфері теплоенергетики; невідповідність тарифів на послуги теплопостачання їх собівартості; особливий порядок оплати за природний газ; відсутність постійного правового механізму щодо надання субвенцій з державного бюджету України на погашення заборгованості з різниці у тарифах та несвоєчасна оплата населенням та бюджетними установами заборгованості за теплопостачання, а також зубожіння населення.
Відповідач наголошує, що додаткове стягнення пені та 3% річних, інфляційних втрат потягне за собою ще більше погіршення фінансового стану підприємства, яке обслуговує населення та соціальну інфраструктуру міста Гадяч, а також завадить підприємству вчасно проводити розрахунки з позивачем у поточному році та призведе до накопичення нових боргів.
Відповідач у відзиві просить суд задовольнити клопотання КПТТ «Гадячтеплоенерго» про зменшення розміру розрахованої пені, розстрочити виконання рішення на 36 місяців рівними щомісячними платежами.
В обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені на 90% відповідач посилається на те, що відсутність правового механізму відшкодування різниці у тарифах на теплову енергію на державному рівні призводить підприємство до тяжкого матеріального становища, що підтверджується наданими балансами і звітами про фінансові результати та ставить під загрозу взагалі його функціонування. Згідно звітів про фінансові результати та Балансів (Звіт про фінансовий стан) для КПТГ «Гадячтеплоенерго» кожен звітний період закінчується із чистим фінансовим результатом у вигляді збитків, а саме:
- за 2019 рік підприємством отримано збитків у сумі 6111,0 тис.грн., розмір нерозподіленого збитку на 31.12.2019р становить 18 762,0 тис. грн.;
- за 2020 рік підприємством отримано збитків у сумі 8810,0 тис. грн., розмір нерозподіленого збитку на 31.12.2020р. становить 27 572,0 тис. грн.;
- за 1 квартал 2021 року підприємством отримано збитків у сумі 3420,0 тис. грн., розмір нерозподіленого збитку на 31.03.2021р. становить 3 0992,0 тис.грн.
Наведене свідчить, як зазначає відповідач, про значну стійку збитковість підприємства.
Негативно на економічний стан підприємства впливає і дефіцит коштів, пов`язаний з хронічними неплатежами споживачами за послуги теплопостачання.
Дебіторська заборгованість за послуги теплопостачання станом на 31.12.2019р. складає 9 416,3 тис. грн., на 31.12.2020р. - 12 676,4 тис. грн., на 31.03.2021р. - 16 211,2 тис. грн., тоді як кредиторська заборгованість за спожиті енергоносії за відповідні періоди значно перевищує дебіторську заборгованість і становить станом на 31.12.2019р. 31 455,0 тис.грн., на 31.12.2020р. 43 856,1 тис. грн., на 31.03.2021р. 55 267,4 тис. грн.
Відповідачем посилено ведуться роботи зі стягнення дебіторської заборгованості зі споживачів теплової енергії, послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, але коштів підприємства, без відшкодування різниці у тарифах на теплову енергію недостатньо для забезпечення, своєчасних та повних розрахунків за отримані енергоносії, як зазначає відповідач.
Відповідач є комунальним підприємством, яке займається виробництвом транспортування та постачання теплової енергії різним категоріям споживачів. Природний газ для виробництва теплової енергії КПТГ «Гадячтеплоенерго» придбає у гарантованого постачальника природного газу.
Відповідач в обґрунтування клопотання посилається на ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» та Постанову Кабінету Міністрів України від 18.06.2014р. № 217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу», п. 14 постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014р. №217.
Враховуючи те, що оплата поставленого позивачем природного газу на підставі укладеного між сторонами договору здійснювалась переважно в порядку та на умовах визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014р. №217, КПТГ «Гадячтеплоенерго» позбавлене можливості визначати порядок розподілу коштів, які надійшли на його рахунок зі спеціальним режимом використання, та не може самостійно визначити порядок погашення заборгованостей, оскільки державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами, а ті кошти, які залишаються у розпорядженні відповідача є незначними і їх недостатньо для забезпечення господарської діяльності підприємства.
Відповідач також зазначає, що негативно на фінансовий стан підприємства впливає і нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку із несвоєчасними розрахунками за спожиті енергоносії, покриття яких не передбачено тарифом.
Наявність заборгованості відповідача перед позивачем пояснюється не виключно незадовільним фінансовим станом відповідача та неналежним плануванням своєї господарської діяльності, а об`єктивними причинами, незалежними, зокрема від відповідача, а саме: невідповідністю тарифів на послуги централізованого опалення та постачання гарячої води їх собівартості у період постачання природного газу по даному договору, які є регульованими; довготривалістю процедури зміни тарифів у зв`язку із збільшенням вартості енергоносіїв; відсутності правового механізму щодо надання субвенцій з державного бюджету України на погашення заборгованості з різниці у тарифах, а також несвоєчасною оплатою населенням заборгованості за теплопостачання.
Посилаючись на ст. 83 ГПК України, ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України відповідач зазначає, що майновий стан відповідача є скрутний, збитковість підприємства підтверджена звітами про фінансові результати станом на 31.12.2019р., 31.12.2020р. та 31.03.2021р., з яких видно про стійку збитковість. Застосування до відповідача штрафних санкцій може призвести до погіршення і так тяжкого фінансового стану підприємства, що порушить майнові інтереси інших осіб (споживачів послуг), а саме поставить під загрозу забезпечення необхідними послугами населення та соціальну сферу в місті Гадяч, що вплине на інтереси споживачів міста. Джерел покриття штрафних санкцій у підприємства немає.
Відповідач також зазначає, що позивачем не було надано доказів понесення ним збитків в результаті порушення відповідачем строків розрахунків за вказаним договором. Стягнення пені та передбачених статтею 625 ЦК України нарахувань не є основним доходом НАК «Нафтогаз України» і не може впливати на його господарську діяльність.
Крім того, як зазначає відповідач, до відповідача уже застосовані позивачем такі компенсатора втрат, як інфляційні втрати та 3% річних, розмір яких є також завеликим для відповідача і коштів для покриття яких відповідач немає, оскільки обсяги кредиторської заборгованості в рази перевищують дебіторську, і таким чином, погашати вказані нарахування підприємство змушене буде за рахунок поточних платежів, що призведе в черговий раз до накопичення заборгованості за поточне споживання природного газу.
У клопотанні про розстрочення виконання рішення суду на 36 місяців рівними щомісячними платежами відповідач зазначає, що у КПТГ «Гадячтеплоенерго» немає достатньо коштів для проведення розрахунків, оскільки дебіторська заборгованість не перекриває кредиторську заборгованість, встановлені тарифи на теплову енергію є збитковими, сплата відповідачем пені, інфляційних, 3% річних та виконавчого збору на виконання рішень господарського суду Полтавської області проводиться за рахунок поточних надходжень, оплати послуг теплопостачання від споживачів, що призводить до збільшення кредиторської заборгованості, джерел покриття якої підприємство немає.
У відповідача, як зазначає останній, відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем, що виключає вину відповідача у виникненні заборгованості за спожитий природний газ.
Оскільки підприємство відповідача є єдиним постачальником теплової енергії у місті, то його діяльність зачіпає не лише майнові, а й інші інтереси, такі, як забезпечення тепловою енергією всіх категорій споживачів, безперебійне теплопостачання.
Відповідач зазначає, що не має на меті уникнути оплату боргу, а обставини, які змусили його подати клопотання про розстрочення виконання рішення суду є соціально значимими та винятковими.
Відповідач не має можливості негайно виконати у повному обсязі рішення господарського суду Полтавської області у даній справі, оскільки не з вини відповідача виникли заборгованості за спожитий газ. Розстрочення виконання рішення надасть відповідачу можливість поступового виконання рішення та погашення заборгованості. Примусове ж його виконання призведе до накладання арешту на поточні рахунки відповідача, що як наслідок, зупинить виробничу діяльність підприємства та призведе до реальної загрози його банкрутства. Враховуючи соціальну значимість підприємства це матиме негативні наслідки для споживачів теплової енергії - населення м. Гадяча, бюджетних установ та інших споживачів. В разі негайного виконання судового рішення по даній справі КПТГ «Гадячтеплоенерго» опиниться перед загрозою необхідності закриття підприємства, скорочення працівників та припинення постачання теплової енергії споживачам міста протягом поточного опалювального сезону, а у разі його завершення, неможливості проведення робіт з підготовки до наступного опалювального сезону, тобто ні ремонтів, ні підготовки до нового опалювального сезону не відбудеться. Це найближчим часом може призвести до певного припинення діяльності підприємства, його банкрутства та у зв`язку з цим, відсутності централізованого теплопостачання у більшості житлових будинків, лікарень, шкіл, інших закладів соціальної сфери, підприємств тощо міста Гадяч Полтавської області.
У відповіді на відзив (вх. № 5562 від 21.05.2021р.) позивач вважає, що відповідач не навів у відзиві на позовну заяву обґрунтованих підстав, які б спростовували аргументи, викладені у позовній зайві, а відтак, останній не спростував заявлених НАК «Нафтогаз України» позовних вимог, а його клопотання про зменшення пені та розстрочення виконання рішення є безпідставними та необгрунтованими.
Із тексту відзиву вбачається, що відповідач фактично визнає факт неналежного виконання договірних зобов`язань. Розрахунок інфляційних втрат та 3% річних був здійснений «НАК «Нафтогаз України» вірно та у відповідності до чинного законодавства України. В момент підписання договору відповідач погодився з тим, що за неналежне виконання умов договору на нього буде покладено відповідальність відповідно до умов Договору. Боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання за будь-яких обставин. Виконання умов договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема кінцевих споживачів, або відсутність у боржника прибутку, відсутність коштів на рахунках.
Стосовно клопотання відповідача щодо зменшення пені на 90% позивач зазначає, що відповідач взагалі не обгрунтовує свою правову позицію стосовно наявності підстав для зменшення пені.
Позивач зауважив, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.
Як зазначає позивач, однією з обов`язкових умов застосування статті 233 ГК України є дослідження судом майнового стану сторін - і боржника і кредитора, обставини, що обумовили прострочення. Стаття 233 ГК України передбачає зменшення розміру штрафних санкцій, зокрема, судом. Зменшення розміру неустойки передбачено у випадку, якщо належні до штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, і можливе за рішенням суду. При цьому суд має враховувати: ступінь виконання зобов`язання боржником (сума несплаченого основного боргу взагалі не оплачувалась та складає 12 560 432,56 грн. та має довготривалий термін невиконання), майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні. У разі вирішення питання стосовно зменшення розміру штрафних санкцій повинен бути врахований майновий стан і боржника і кредитора; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Таким чином, позивач просить суд при розгляді питання зменшення пені врахувати несвоєчасність проведення розрахунків контрагентами з позивачем за природний газ, що прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача Державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу, закачування природного газу у підземні сховища для забезпечення опалювального періоду 2020-2021 р.р.
Держава, покладаючи на НАК «Нафтогаз України» спеціальні обов`язки з постачання природного газу, не виконує свої зобов`язання з компенсації економічно обґрунтованих витрат, здійснених таким суб`єктом, тим самим спричиняючи до збитків (посилається на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.04.2018р. по справі № 826/6064/17, залишеним в силі постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.07.2018р.)
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 04.05.2018р. по справі №908/1453/14, позивач зазначає, що господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язана, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання).
Проте, як зазначає позивач, всупереч наведеного, збитковість підприємства, відсутність прибутку або відсутність коштів, або те, що компанія фінансується за рахунок державного бюджету (замовлень) не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки або уникнення відповідальності.
В обгрунтування заперечень позивач посилається на правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду у справі №922/1010/16 від 12.06.2018, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення №7-рп/2013 від 11.07.2013р. та 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного суду України та зазначає, що відсутність коштів на рахунках або фінансування не є винятковим випадком та підставою для уникнення відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за договором.
До матеріалів справи відповідачем не додано жодного документу, який би міг свідчити про можливість зменшення штрафних санкцій, зокрема, будь-яких документів на підтвердження скрутного матеріального становища відповідача та неможливості ним здійснення вчасної оплати.
Матеріали справи також не містять будь-якого доказу на підтверджений будь-яких намагань відповідача виконати зобов`язання за Договором вчасно.
Також, як зазначає позивач, заявлене клопотання про зменшення пені на 90% фактично нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання грошових коштів за надані ним послуги (посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 04.02.20 р. №918/116/19.
Враховуючи зазначене, позивач не вбачає виключних та достатніх підстав для зменшення пені на 90%.
Щодо клопотання про розстрочку виконання рішення позивач зазначає, що відповідачем не надано доказів наявності тих виключних обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду згідно з пунктом 7.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9, а саме: відсутності коштів на рахунках; відсутності майна, на яке можливо звернути стягнення; наявності реальної загрози банкрутства.
В обґрунтування своєї заяви відповідач посилається на своє фінансове становище, яке виникло внаслідок несвоєчасності розрахунків споживачів за отримані послуги, а також відсутність затвердженого економічно обґрунтованого тарифу на розподіл природного газу.
Тобто, як зазначає позивач, фактично відповідач посилається на відсутність у нього достатньої суми грошових коштів.
Проте посилання на незадовільний фінансовий стан, який виник з наведених обставин, за змістом статті 331 ГПК України, не може вважатися обставиною, що може слугувати підставою для розстрочки виконання рішення, оскільки статтею 1291 Конституції України та частиною другою статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що обов`язковість судових рішень не залежить від наявності чи відсутності у боржника коштів (посилається на правові позиції Вищого господарського суду України в аналогічних справах: № 41/207 (постанова від 22.07.2014) та № 09/11/1925 (постанова від 17.03.2014).
Позивач зазначає, що згідно зі статтею 96 Цивільного кодексу України однією з ознак юридичної особи є можливість самостійно відповідати за своїми зобов`язаннями. При цьому, з правосуб`єктністю юридичної особи нерозривно пов`язана така особливість як можливість визнання юридичної особи банкрутом у випадку неплатоспроможності юридичної особи, тобто неможливості виконати свої зобов`язання перед кредиторами. Юридична особа відповідає як за цивільні зобов`язання, що виникли з договору, а також за заподіяння шкоди, в тому числі і її працівникам за виконання податкових та інших зобов`язань.
Більш того, позивач звертає увагу суду на положення ст. 42, ч.1 ст. 140 Господарського кодексу України, п. 2.2.6 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, затверджених постановою НКРЕ від 13.01.2010 № 12 та зазначає, що при цьому, у відповідності до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач окрім розподілення газоподібного палива через місцеві (локальні) трубопроводи здійснює ще й інші види діяльності.
Тобто, як вказує позивач, відповідач може виконати своє зобов`язання за рахунок інших надходжень, не пов`язаних з його основною діяльністю, зокрема, за рахунок кредитів банків, яких, за відміну від позивача, останній немає.
При цьому, фактично на позивача покладається відповідальність шляхом суттєвого збільшення терміну виконання зобов`язання за протиправні дії третіх осіб.
Позивач зазначає, що не має фінансової можливості відстрочувати та/або розстрочувати виконання зобов`язань контрагентів, оскільки його фінансовий стан є досить тяжким.
В державі відбулись інфляційні процеси, наслідком яких стало здешевлення національної валюти майже втричі.
Вказана обставина є суттєвою, оскільки Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» як державне підприємство є об`єктом, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Позивач для безперервного постачання газу споживачам, повинен постійно проводити розрахунки за отриманий іноземними постачальниками природного газу, що нерозривно пов`язано з оплатою вартості газу вітчизняними споживачами на її користь.
Внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками, що складають 20-24% річних.
Єдиним джерелом часткової компенсації понесених позивачем втрат є стягнення з боржників передбачених законами України та умовами договорів всіх можливих штрафних санкцій, а також 3% річних та інфляційних втрат.
Несплата боргів перед іноземними постачальниками може потягнути за собою взагалі зупинення постачання природного газу на території України, що майже і сталося 1 січня 2006 року, відбулось 1 січня 2009 року та 16 червня 2014 року.
Бюджетом України та фінансовим планом позивача, який затверджений Кабінетом Міністрів України, не передбачені фінансові можливості для кредитування споживачів природного газу.
Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що обставини, на які посилається відповідач в своєму клопотанні не є тими виключними обставинами (в розумінні ст. 331 ГПК України та Постанови) для надання розстрочки виконання судового рішення, є лише способом для затягування виконання рішення суду у справі № 917/601/21.
Позивач зазначає, що розстрочивши виконання вказаного рішення суд не стимулює процедуру погашення заборгованості, а сприяє відповідачу в подальшому порушувати свої зобов`язання, оскільки надана розстрочка буде істотно порушувати майнові інтереси позивача, внаслідок надзвичайно тривалого перенесення терміну виконання зобов`язання відповідача у спірних правовідносинах, в тому числі, враховуючи стрімкі інфляційні процеси в державі.
Посилаючись на правову позицію Європейського суду з прав людини позивач зазначає, що довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може був виправдано за конкретних обставин справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.
Ухвалою суду від 17.06.2021р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено розгляд справи на 13.07.2021р. на 11-50 год.
24.06.2021р. від представника позивача до суду надійшла заява про участь у судовому засіданні 13.07.2021р. об 11-50 год. в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
25.06.2021р. ухвалою суду заяву представника позивача про проведення судового засідання 13.07.2021р. на 11-50 год. в режимі відео конференції поза межами приміщення суду задоволено.
Відповідач у запереченні на відповідь на відзив та запереченні на клопотання про зменшення розміру пені та клопотання про розстрочення рішення (вх. № 7545 від 09.07.2021р.) зазначає, що КПТГ «Гадячтеплоенерго» на сьогоднішній день проводить розрахунки зі спожитий природний газ згідно Договору № 5298/18/18-1Е-23 від 05.10.2018 року. Також підприємство сплачує штрафні санкції, 3% річних та відшкодовує інфляційні втрати, нараховані позивачем на суми заборгованості за попередні періоди. Вказані виплати проводяться за рахунок коштів, які надходять від споживачів в рахунок оплати поточного споживання, що призводить до накопичення кредиторської заборгованості за спожиті енергоносії, так як діючими тарифами, які є регульованими, не передбачено джерел покриття пені, інфляційних та 3% річних, Отже, відповідач вживає заходів щодо погашення заборгованості, але немає достатньо коштів для негайної її сплати.
Відповідач є збитковим підприємством, що підтверджується копіями звітів про фінансові результати за 2018-2019 роки, за 2020 рік та 1 квартал 2021 року. Відповідач не є кінцевим споживачем газу, наданого позивачем по договору 6008/1920-ТЕ-24 від 01.10.2019 року. Відповідач, купуючи газ у позивача, надає послуги з теплопостачання. І саме від вчасності та повноти розрахунку споживачів залежить вчасність виконання зобов`язань по договору. Дебіторська заборгованість станом на 31.12.2019 року складає 7 862,3 тис.грн., на 01.01.2020 року 9 416,3 тис.грн.; на 31.12.2020 року 12 676,4 тис.грн., на 31.03.2021 року 16 211,2 тис.грн., що підтверджується копіями Звітів про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємств від надання послуг теплопостачання за відповідні періоди.
Відповідач надає послуги з теплопостачання за регульованими тарифами, що встановлюються органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Встановлені тарифи, на протязі всієї господарської діяльності підприємства, не відповідають дійсним затратам на виробництво і тому, відповідач наголошує, що надходження коштів від споживачів в рахунок оплати, не покривають всіх витрат, що призводить до виникнення різниці у тарифах, яка не відшкодовується з бюджетів різних рівнів. Так, різниця в тарифах на послуги з теплопостачання станом на 30.09.2020 року складає 30 010,571 тис.грн., в тому числі надані населенню - 28 578,578 тис.грн., надані бюджетним установам та іншим споживачам 1 431,993 тис.грн., що підтверджується розрахунком обсягу заборгованості з різниці у тарифах.
Позивачем не надано суду доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором, або погіршення матеріального стану підприємства саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору постачання природного газу № 6008/1920-ТЕ-24 від 01.10.2019 року. При зменшенні розміру пені, нарахованої на заборгованість за спожитий природний газ згідно договору постачання природного газу № 6008/1920-ТЕ-24 від 01.10.2019 року, позивач не зазнає значних негативних наслідків для свого фінансового стану, оскільки пеня є лише штрафними санкціями за порушення грошового зобов`язання, а не основним боргом. Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми, такі як неустойка, спотворює її дійсне правове призначення, яке полягає в стимулюванні боржника виконувати основне грошове зобов`язання. Неустойка у великих розмірах перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (посилається на постанову Вищого господарського суду Украйни 904/5926/13 та рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013).
Отже, як зазначає відповідач, несвоєчасне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором є наслідком обставин, які виникли з об`єктивних причин та мають істотне значення, а не є результатом неналежного планування своєї господарської діяльності та збитковість підприємства, як стверджує позивач.
Основними причинами порушення виконання грошового зобов`язання, як зазначає відповідач, є: політика держави у сфері теплоенергетики; невідповідність тарифів на послуги теплопостачання їх собівартості, що призводить до збитковості підприємства, яка підтверджено належними доказами; особливий порядок оплати за природний газ; відсутність постійного правового механізму щодо надання субвенцій з державного бюджету України на погашення заборгованості з різниці у тарифах та несвоєчасна оплата населенням та бюджетними установами заборгованості за теплопостачання, а також зубожіння населення.
Застосування до відповідача штрафних санкцій призведе до погіршення і так скрутного фінансового стану КПТГ «Гадячтеплоенерго», яке забезпечує життєво необхідними послугами централізованого опалення та постачання гарячої води населення, дитячі садки, школи лікарні та інші суб`єкти господарювання міста Гадяч. Джерелом розрахунків за спожитий природний газ є надходження коштів від споживачів теплової енергії як фізичних так і юридичних осіб. Відшкодування штрафних санкцій не передбачено діючими тарифами.
Щодо розстрочення виконання рішення суду відповідач зазначає, що КПТГ «Гадячтеплоенерго» було надано докази того, що прострочення виконання зобов`язання за договором постачання природного газу № 6008/191 ТЕ-24 від 01.10.2019 відбулося з незалежних від відповідача обставин, а саме:
- через несвоєчасність розрахунків за отримані послуги споживачами теплової енергії, так як єдиним джерелом надходження коштів на підприємство, а відповідно і проведення розрахунків за спожиті енергоносії, є оплата їх споживачами;
- сезонний характер постачання теплової енергії;
- регулювання з боку органів місцевого самоврядування тарифів і теплову енергію, які на сьогоднішній день, а також у період дії договору, не відповідають фактичним витратам на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, і призводять до виникнення різниці у тарифах, джерела покриття якої не визначені на законодавчому рівні;
- наявність збитковості підприємства, яка виникла через відсутність правового механізму погашення заборгованості з різниці у тарифах на теплову енергію;
- застосування механізму перерахування коштів гарантованому постачальнику спожитого природного газу згідно Постанови Кабінет Міністрів України № 217 від 18.06.2014 року. Дотримання вимог запропонованого державою алгоритму дій для забезпечення розрахунків за договорами купівлі-продажу природного газу між постачальником з спеціальними обов`язками та споживачем не створює умов для безумовного своєчасного перерахування коштів на рахунок продавця природного газу у встановленому порядку. Відповідач не може керуватися загальними принципами здійснення господарської діяльності на власний розсуд за наявності покладених на нього зобов`язань з безперебійного забезпечення споживачів теплопостачанням, оскільки повинен діяти в межах норм законодавства, що регулюють енергетичну галузь.
Отже, виходячи з вищевикладеного, як зазначає відповідач, у нього була відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ, що, зокрема, виключає вину відповідача у виникненні заборгованості за спожитий природний газ (посилається на постанови Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №918/553/18 та від 17.12.2019 у справі № 922/932/19).
Крім того, відповідач наголошує, що звертаючись із проханням розстрочити виконання рішення суду, відповідач не має на меті ухилитися від обов`язку виконання рішення суду, а в силу об`єктивних причин, не має реальної можливості виконати його негайно через збиткову діяльність підприємства та відсутність коштів.
Ухвалою суду від 13.07.2021р. закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 09.09.2021р. на 14-00 год.
22.07.2021р. від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду 09.09.2021р. о 14-00 год. з використанням власних технічних засобів (вх. № 8126).
23.07.2021р. ухвалою суду заяву представника позивача про проведення судового засідання 09.09.2021р. на 14-00 год. в режимі відео конференції поза межами приміщення суду задоволено.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти клопотання відповідача про зменшення розміру пені та надання розстрочки виконання рішення суду заперечує.
В судовому засіданні 09.09.2021р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 240 ГПК України.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив:
Між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) (позивач) та Комунальним підприємством теплового господарства "Гадячтеплоенерго" (споживач) (відповідач) 01.10.2019 року був укладений договір № 6008/1920 - ТЕ-24 постачання природного газу (далі договір, а.с.17-26).
Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
Відповідно до п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Відповідно до п. 2.1 договору постачальник передає споживачу у жовтні 2019 квітні 2020 року замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 2556,000 тис.куб.метрів, в тому числі по місяцях: жовтень 2019 83,000, листопад 2019 379,000, грудень 2019 451,000, січень 2020 665,000, лютий 2020 477,000, березень 2020 403,000, квітень 2020 98,000.
Відповідно до п. 3.1 договору постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ власного видобутку та/або імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи.
Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.
Сторонами були укладені додаткові угоди до вказаного договору постачання природного газу, якими змінено та доповнено редакцію пунктів умов договору: №1 від 09.10.2019р., №2 від 22.10.2019р., №3 від 12.11.2019р., №3/4 від 09.12.2019р., №4/5 від 27.12.2019р., №6 від 28.01.2020р., №7 від 24.02.2020р., №8 від 23.03.2020р., №9 від 23.04.2020р. (а.с. 27-36).
На виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 12 560 432,56 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (а. с. 37-43), зокрема:
Акт примання-передачі природного газу від 31 жовтня 2019 р., обсяг переданого газу: 87,534 тис.куб.м, вартістю: 465 325,54 грн.;
Акт примання-передачі природного газу від 30 листопада 2019 р., обсяг переданого газу: 362,849 тис.куб.м, вартістю: 2 201 560,18 грн.;
Акт примання-передачі природного газу від 31 грудня 2019 р., обсяг переданого газу: 476,044 тис.куб.м, вартістю: 2 532 869,69 грн.;
Акт примання-передачі природного газу від 31 січня 2020 р., обсяг переданого газу: 503,148 тис.куб.м, вартістю: 2 882 530,87 грн.;
Акт примання-передачі природного газу від 29 лютого 2020 р., обсяг переданого газу: 497,139 тис.куб.м, вартістю: 2 429 315,46 грн.;
Акт примання-передачі природного газу від 31 березня 2020 р., обсяг переданого газу: 307,835 тис.куб.м, вартістю: 1 300 354,14 грн.;
Акт примання-передачі природного газу від 30 квітня 2020 р., обсяг переданого газу: 206,454 тис.куб.м, вартістю: 748 476,68 грн.
Відповідно до п. 5.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду.
Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.
Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно вимог ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 1 ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, а у продавця виникає зобов`язання передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов`язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами ст. 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Відповідачем порушено умову договору щодо своєчасної оплати природного газу, поставленого позивачем, і за ним утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 12 560 432,56 грн.
Доказів погашення боргу в сумі 12 560 432,56 грн. відповідачем не надано.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 12 560 432,56 грн. основного боргу за договором постачання природного газу № 6008/1920-ТЕ-24 від 01.10.2019р. обгрунтовані, підтверджені наявними доказами та підлягають задоволенню.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 193 ГК України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
У відповідності до ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Пунктами 1, 2 ст. 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у ст. 2 цього Кодексу.
Пунктом 6 ст. 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до п. 7.2 договору у разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 17,8% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Вказаний пункт договору узгоджуються із положеннями ст. ст. 1,3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, якими зазначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Розрахунок пені здійснено позивачем у відповідності до вимог ст. 232 ГК України, та з наступного дня, від дня прострочення основного зобов`язання з урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідачем за договором.
За обґрунтованим розрахунком позивача, перевіреним судом за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3", сума пені за період з 26.11.2019р. по 17.04.2020р. складає 284 715,60 грн.
Клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90% суд вважає безпідставним, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.
Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.
Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018р. у справі №916/65/18, від 03.07.2019р. у справі №917/791/18, від 22.10.2019р. у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020р. у справі №902/855/18, від 27.01.2020р. у справі № 916/469/19, від 04.02.2020р. у справі № 918/116/19.
Судом встановлено, що згідно звітів про фінансові результати, збитки підприємства відповідача за 2018 рік становлять 6 783,0 тис.грн., за 2019 рік становлять 6 111,0 тис. грн., за 2020 рік 8 810,0 тис.грн; за 1 квартал 2021 року 3 420,0 тис.грн.
Дебіторська заборгованість станом на 31.12.2019 року становить 9 416,3 тис.грн.; кредиторська заборгованість 31 455 тис. грн. Станом на 31.12.2020 року дебіторська заборгованість становить 12 676,4 тис.грн., кредиторська 43 856,1 тис. грн. Станом на 31.03.2021 року дебіторська заборгованість становить 16 211,2 тис.грн., кредиторська 55 267,4 тис. грн., що підтверджується копіями Звітів про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємств від надання послуг теплопостачання за відповідні періоди (а.с.76-84).
Різниця в тарифах на послуги з теплопостачання станом на 30.04.2021 року складає 35 926,5 тис.грн., в тому числі надані населенню 32 921,5 тис.грн., надану бюджетним установам та іншим споживачам 3 005,0 тис.грн., що підтверджується розрахунком обсягу заборгованості з різниці у тарифах (а.с.85-86).
Таким чином, несвоєчасність оплати контрагентів (кредиторська заборгованість) прямо neрешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, виливає на якість та своєчасність надання позивачем послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу, закачування природного газу у підземні сховища для забезпечення опалювальних періодів.
Враховуючи те, що НАК «Нафтогаз України» забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом і як підприємство державного сектору економіки є об`єктом, що має стратегічне значення для економіки, суспільства і безпеки держави, суд дійшов висновку, що відсутність можливості вчасно розраховуватись за природний газ і як наслідок - відсутність можливості вчасно надати послуги з постачання природного газу, спричиняє значні соціально та економічно негативні наслідки для всієї України.
Частина 2 статті 218 ГК України зазначає, що єдиною підставою звільнення від господарсько-правової відповідальності є дія непереборної сили, тобто надзвичайні та невідворотні обставини, що унеможливили належне виконання зобов`язання. Не є підставами звільнення від відповідальності, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів,відсутність у боржника необхідних коштів.
Учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до встановлених цим Кодексом та іншими законами (частина 1 статті 229 ГК України).
Тобто, виконання умов договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема кінцевих споживачів, або відсутність у боржника прибутку, відсутність коштів на рахунках.
Судом встановлено, що відповідачем не здійснено жодної оплати за спірним договором, тобто, відповідач тривалий час не вживає заходів щодо погашення існуючого за договором боргу. Заборгованість відповідача перед позивачем становить 12 560 432, 56 грн.
Крім того, суд зазначає, що згідно Закону України Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 р. № 553-ІХ, що набув чинності 18.04.2020 р. визначено « 15. Тимчасово, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), звільнити від нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємства централізованого водопостачання та водовідведення незалежно від форми власності, а також виробників теплової енергії незалежно від форми власності».
НАК «Нафтогаз України» проведено розрахунок пені за період з 26.11.2019р. по 17.04.2020р., як передбачено Законом.
Крім того, розмір пені (284 725,60 грн.) є незначним порівняно з сумою основного боргу 12 560 432,56 грн.
Заперечення відповідача в частині посилання на Постанову КМУ № 217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" від 18.06.2014, суд до уваги не приймає з огляду на наступне.
В постанові Об`єднаної палати Верховного суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 року у справі № 903/918/19 зазначено, що визначений Порядком № 217 алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.
Отже, положення Порядку № 217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.
Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями статей 78, 265 ГК України щодо здійснення відповідачем, як комунальним унітарним підприємством, господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, не залежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії. Відповідач у силу статті 42 ГК України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).
Враховуючи вищезазначене, а також матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь виконання зобов`язання відповідачем (його тривале невиконання), суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 284 715,60 грн. пені.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Розрахунок індексу інфляції здійснено позивачем у відповідності до рекомендацій, наданих відповідно до Листа Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97-р.
За обґрунтованим розрахунком позивача, перевіреним судом за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3", сума інфляційних втрат за період з 01.12.2019р. по 28.02.2021р. становить 875 684,73 грн., 3% річних за період з 26.11.2019р. по 28.02.2021р. становить 382 707,32 грн. і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по договору постачання природного газу № 6008/1920 ТЕ-24 від 01.10.2019р. та додаткових угод до нього в сумі 14 103 540,21 грн., в тому числі 12 560 432,56 грн. основного боргу, 284 715,60 грн. - пені, 875 684,73 грн. - інфляційних втрат та 382 707,32 грн. 3% річних обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню.
Стосовно клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення, суд зазначає наступне.
Згідно з вимогами статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Частиною третьою статті 331 ГПК України визначено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Відповідно до пункту 7.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" (далі - Постанова) підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Таким чином, за змістом статті 331 ГПК України, підставою для розстрочки виконання судового рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.
Законодавець пов`язує розстрочку виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.
Водночас, відповідачем не надано доказів наявності тих виключних обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду згідно з пунктом 7.2 Постанови, а саме: відсутності коштів на рахунках; відсутності майна, на яке можливо звернути стягнення; наявності реальної загрози банкрутства.
Винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо розстрочки виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.
В обґрунтування своєї заяви відповідач посилається на своє фінансове становище, яке виникло внаслідок несвоєчасності розрахунків споживачів за отримані послуги, а також відсутність затвердженого економічно обґрунтованого тарифу на розподіл природного газу.
Тобто, фактично відповідач посилається на відсутність у нього достатньої суми грошових коштів.
Проте, посилання на незадовільний фінансовий стан, який виник з наведених обставин, за змістом статті 331 ГПК України, не може вважатися обставиною, що може слугувати підставою для розстрочення виконання рішення. Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в аналогічних справах: № 41/207 (постанова від 22.07.2014) та № 09/11/1925 (постанова від 17.03.2014).
Згідно зі статтею 96 Цивільного кодексу України однією з ознак юридичної особи є можливість самостійно відповідати за своїми зобов`язаннями. При цьому, з правосуб`єктністю юридичної особи нерозривно пов`язана така особливість, як можливість визнання юридичної особи банкрутом у випадку неплатоспроможності юридичної особи, тобто неможливості виконати свої зобов`язання перед кредиторами. Юридична особа відповідає як за цивільні зобов`язання, що виникли з договору, а також за заподіяння шкоди, в тому числі і її працівникам за виконання податкових та інших зобов`язань.
У відповідності до положень ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Є безпідставним посилання відповідача на існування значної кредиторської заборгованості, зокрема, боргів населення перед відповідачем, оскільки при цьому фактично на НАК «Нафтогаз України» покладається відповідальність шляхом суттєвого збільшення терміну виконання зобов`язання за протиправні дії третіх осіб.
Більш того, переглядаючи рішення попередніх судів Верховний Суд України у справі № 911/1173/16 зазначив наступне: «непереборна сила (форс-мажорні обставини) повинна мamu ознаки надзвичайності і невідворотності, однак встановлені Торгово-промисловою палатою у Сертифікаті від 17 лютого 2016 року № 5850 обставини, а саме, дії/бездіяльність третіх осіб, які призвели до унеможливлення виконання ПАТ по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» зобов`язання, визначеного пунктом 6.1 Договору по оплаті придбаного протягом 2014-2015 років природного газу в частині обсягів виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат, які не були враховані при встановленні тарифів на розподіл природного газу, не мають ознак надзвичайності і невідворотності» (постанова від 11.10.2017 р.)
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається відповідач в своєму клопотанні не є тими виключними обставинами (в розумінні ст. 331 ГПК України та Постанови) для надання розстрочки виконання судового рішення.
Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статі 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «Кожен має право справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежній безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.
Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає підстав для розстрочення виконання рішення суду по даній справі.
Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.
Керуючись ст. ст. 123, 129, 210, 232, 233, 236, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
3. В задоволенні клопотань про зменшення розміру пені та про розстрочення виконання рішення суду - відмовити.
Згідно з частинами 1, 2 статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Згідно статті 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Солодюк О.В.