ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2021 р. Справа№ 927/470/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

розглянувши у письмовому провадженні

апеляційну скаргу Приватного торгівельно-виробничого підприємства "Вікнолюкс"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 17.06.2021

у справі №927/470/21 (суддя Белов С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шивмед"

до Приватного торгівельно-виробничого підприємства "Вікнолюкс"

про стягнення заборгованості в розмірі 122109,62 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Шивмед" звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Приватного торгівельно-виробничого підприємства " Вікнолюкс" про стягнення 122109,62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати вартості поставленої позивачем продукції згідно видаткових накладних №РН-0000096 від 04.07.2018, №РН-0000100 від 01.08.2018, №РН-0000108 від 01.08.2018, №РН-0000135 від 03.09.2018, №РН-0000142 від 17.09.2018, № РН-0000092 від 15.07.2019 на загальну суму 122109,62 грн.

У відзиві на позов відповідач проти позову заперечував, вказуючи про те, що за період 2018-2020 років відповідачем було отримано товару на суму 317919,60 грн, сплачено 256210,14 грн; несплаченою за товар сумою є 61709,46 грн, що підтверджується актом звірки від 03.11.2020, який було направлено позивачем (без підпису та відтиску печатки) на адресу відповідача. При цьому відповідач стверджував, що ним в рахунок погашення боргу за згодою з позивачем було виготовлено вікна та двері на суму 21696 грн, які позивач відмовився прийняти. За вказаних обставин, відповідачем визнавався борг в сумі 40013,46 грн.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 17.06.2021 у справі №927/470/21 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Приватного торгівельно-виробничого підприємства "Вікнолюкс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Шивмед" заборгованість за отриманий товар в розмірі 122109,62 грн та 2270,00 грн судового збору.

Рішення суду мотивоване встановленням обставин щодо невиконання відповідачем зобов`язань з оплати вартості поставленої позивачем продукції згідно видаткових накладних №РН-0000096 від 04.07.2018, №РН-0000100 від 01.08.2018, №РН-0000108 від 01.08.2018, №РН-0000135 від 03.09.2018, №РН-0000142 від 17.09.2018, № РН-0000092 від 15.07.2019 на загальну суму 122109,62 грн.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, Приватне торгівельно-виробниче підприємство "Вікнолюкс" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 17.06.2021 у справі №927/470/21 та прийняти нове рішення, яким змінити рішення суду, стягнувши з відповідача на користь позивача 40013,46 грн з відповідною сумою судового збору.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі скаржником викладено обставини, на яких ґрунтуються заперечення на позов, аналогічні тим, які викладено у відзиві на позовну заяву.

Також до апеляційної скарги додано виписки по рахунку Приватного торгівельно-виробничого підприємства "Вікнолюкс" за 09.02.2018, 28.03.2018, 05.07.2018, 12.09.2018, 21.09.2018, 28.09.2018, 10.07.2019, 12.09.2019, 04.10.2019, 08.10.2019, 16.10.2019, 06.11.2019, 08.11.2019, 11.12.2019, 13.12.2019, 27.12.2019, 13.01.2020, 23.06.2020, 26.06.2020.

Згідно ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до висновків Верховного Суду стосовно застосування норм частини третьої статті 269 ГПК України, викладених у постановах від 21.06.2018 у справі №906/612/17, від 22.08.2018 у справі №910/19776/17, від 05.12.2018 у справі №910/7190/18, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити які докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції.

Відтак, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст.124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст.129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 ГПК України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач, надаючи суду апеляційної інстанції додаткові докази не наводить причин, які об`єктивно не залежали від нього, чому він не зміг подати ці докази до суду першої інстанції, відповідного клопотання про долучення до матеріалів справи цих доказів суду апеляційної інстанції не заявляє.

Таким чином, враховуючи зазначені обставини в сукупності, з огляду на приписи частини третьої статті 269 ГПК України, якими визначено процедуру прийняття нових доказів, колегія суддів в межах повноважень апеляційного суду, дійшла висновку не приймати до уваги додані до апеляційної скарги виписки по рахунку Приватного торгівельно-виробничого підприємства "Вікнолюкс", оскільки відповідачем не наведено причин, які об`єктивно не залежали від нього, в чому полягала неможливість подання цих доказів суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду, є безпідставними та необґрунтованими, а судове рішення ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини десятої статті 270 ГПК України розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 174 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) цивільні права і обов`язки виникають, зокрема, з правочинів, господарських договорів та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За правилами ст. ст. 205, 206 ЦК України правочин може вчинятись усно або в письмовій формі за вибором сторін, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення.

Згідно з положеннями ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в період з 04.07.2018 до 15.07.2019 було здійснено поставку товару відповідачу на загальну суму 122109,62 грн, що підтверджується видатковими накладними №РН-0000096 від 04.07.2018 на суму 11649,76 грн, № РН-0000100 від 01.08.2018 на суму 46648,19 грн, № РН-0000108 від 01.08.2018 на суму 6424,06 грн, № РН-0000135 від 03.09.2018 на суму 3399,36 грн, № РН-0000142 від 17.09.2018 на суму 22686,05 грн, № РН-0000092 від 15.07.2019 на суму 31302,20 грн.

Тобто факт поставки позивачем та отримання відповідачем товару за вказаними вище видатковими накладними свідчить про укладення сторонами договору у спрощений спосіб відповідно до ст. ст. 202, 205, 207 ЦК України, який відповідає вимогам ст. ст. 180, 181 ГК України та містить ознаки договору поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлений інший строк оплати товару.

Підписання відповідачем, як покупцем, видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і фіксують факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. При цьому, строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України.

Відповідна правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.06.2020 у справі №916/73/19 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі №922/1467/19.

З метою досудового врегулювання спору 04.11.2020 позивач надіслав на адресу відповідача рекомендованим листом вимогу про виконання зобов`язання (на загальну суму 122109, 62 грн за видатковими накладними №РН-0000096 від 04.07.2018 на суму 11649,76 грн, № РН-0000100 від 01.08.2018 на суму 46648,19 грн, № РН-0000108 від 01.08.2018 на суму 6424,06 грн, № РН-0000135 від 03.09.2018 на суму 3399,36 грн, № РН-0000142 від 17.09.2018 на суму 22686,05 грн, № РН-0000092 від 15.07.2019 на суму 31302,20 грн, що підтверджується копією фіскального чеку з трек-номером поштового відправлення 364, яке повернулось позивачу у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Матеріали справи не містять доказів погашення відповідачем заявленої позивачем до стягнення заборгованості.

В силу вимог ст. ст. 525, 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином у встановлений строк. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання).

Доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі щодо здійснення ним часткової оплати товару за видатковими накладними №РН-0000096 від 04.07.2018, №РН-0000100 від 01.08.2018, №РН-0000108 від 01.08.2018, №РН-0000135 від 03.09.2018, №РН-0000142 від 17.09.2018, №РН-0000092 від 15.07.2019 в загальному розмірі 256210,14 грн, та виготовлення ним продукції на суму 21696 грн за погодженням з позивачем в рахунок погашення заборгованості з оплати товару за вищевказаними видатковими накладними, є безпідставними та недоведеними належними та допустимими доказами.

Також безпідставними є посилання відповідача на акт звірки взаєморозрахунків від 03.11.2020, у відповідності до якого борг відповідача перед позивачем становить 61709,46 грн, з огляду на не підписання вказаного акту позивачем.

Отже, факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 122109,62 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються судом на скаржника у відповідності до статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного торгівельно-виробничого підприємства "Вікнолюкс" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 17.06.2021 у справі №927/470/21 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали справи у справі №927/470/21 повернути Господарському суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

Т.П. Козир