ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"29" вересня 2021 р. Cправа № 902/656/21

за позовом: Відділу фінансів Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області (вул. Миколи Леонтовича, 1, м. Тульчин, Вінницька область, 23600)

до: Тульчинської міської ради (вул. Миколи Леонтовича, 1, м. Тульчин, Вінницька область, 23600)

про визнання права власності на майно вартістю 4407 грн.

Суддя Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання Гнатик Є.Б.

Представники сторін не з`явились

В С Т А Н О В И В :

22.06.2021 р. відділ фінансів Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Тульчинської міської ради про стягнення 4 407,00 грн.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви (з присвоєним єдиним унікальним номером судової справи № 902/656/21) передано на розгляд судді Яремчуку Ю.О.

Ухвалою суду від 24.06.2021 р. позовну заяву відділу фінансів Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області до Тульчинської міської ради про визнання права власності на будівлю загальною площею 33,1 кв.м. (сарай - 14,6 кв.м. та гараж 18,5 кв.м.), які розташовані за адресою вул. Леніна (Миколи Леонтовича), 45а, м. Тульчин, Вінницька область - залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

02.07.2021 р. від позивача надійшло клопотання № 66 від 29.06.2021 р. про усунення недоліків до позовної заяви, яка визнана судом як така, що подана в строк встановлений ухвалою суду від 24.06.2021 р.

Ухвалою суду від 05.07.2021 р. відкрито провадження у справі № 902/656/21. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 05.08.2021 р.

01.09.2021 р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № канц. 01-34/7755/21 від 01.09.2021 р.), в якому останній зазначає про визнання позову в повному обсязі.

На визначену дату судом представники сторін не з`явились, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлені ухвалою суду від 07.07.2021 р.

За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про відкладення підготовчого засідання у справі на 07.09.2021 р.

Ухвалою суду від 05.08.2021 р. продовжено строк підготовчого провадження по справі № 902/656/21 на 30 днів. Слухання у справі призначено на 07.09.2021 р.

На визначену дату судом представник позивача та представник відповідача не з`явились, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлені ухвалою суду від 05.08.2021 р.

Ухвалою суду від 07.09.2021 р. закрито підготовче провадження та призначити справу № 902/656/21 для судового розгляду по суті на 29.09.2021 р.

На визначену дату судом представник позивача не з`явився, при цьому останнім подано клопотання (вх. № канц. 01-34/8662/21 від 27.09.2021 р.), в якому останній просить суд розглянути справу за його відсутності за наявними матеріалами.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, при цьому судом взято до уваги клопотання представника відповідача (вх. № канц. 01-34/6729/21 від 27.07.2021 р.), про розгляд справи за його відсутності за наявними матеріалами.

Враховуючи положення ст.ст.13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання сторін.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

В якості заявлених позовних вимог позивачем зазначається наступне: на балансі відділу фінансів Тульчинської районної державної адміністрації знаходяться будівлі загальною площею 33,1 м. кв.: сарай 14,6 м. кв. та гараж 18,5 м. кв., які розташовані за адресою м. Тульчин, вул. Леніна (Миколи Леонтовича), 45а.

Позивач вказує, що приміщення знаходяться на балансі позивача з 50-х років (документи не збереглися), а з 1995 року по даний час обліковані у інвентаризаційних картках. Зазначає, що позивач починаючи з 1995 року, добросовісно, відкрито та безперервно володіє господарськими будівлями, які розташовані по вул. Миколи Леонтовича, 45 а, у м. Тульчині, Вінницької області, підтримує їх в належному стані. Дані будівлі відкрито обліковуються в інвентаризаційних картках, показуються у звітах, що подаються до Департаменту фінансів Вінницької ОДА та Міністерства фінансів України, тому останній вважає що володіє цими будівлями відкрито та добросовісно на протязі 25 років. Крім того вказує, що останнім виготовлено технічний паспорт на вказані будівлі, проте ні списати, ні відчужити не може у встановленому законом порядку оскільки документи на право власності відсутні, що і стало підставою позову.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, невизнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивачем обрано такий спосіб судового захисту як визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є, зокрема, фізичні особи та юридичні особи. Однак, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.

При цьому, у випадку якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може застосувати унормований статтею 344 ЦК України спосіб набуття права власності, оскільки відсутня безумовна умова - добросовісність заволодіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився би із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, який різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), що перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк становить десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17 та Верховного Суду викладеними у постанові від 10.02.2020р. у справі №923/82/19.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК правила статті 344 цього Кодексу про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001р. (раніше, ніж за три роки до набуття чинності ЦК), то у строк, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише період після 01.01.2001р., а тому, враховуючи встановлений частиною 1 статті 344 ЦК десятирічний строк набуття права власності на нерухоме майно, положення цієї статті можуть застосовуватися лише після 01.01.2001р.

Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20.02.2008р. у справі № 6-27245св07.

За загальним правилом право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу строків, визначених у частинах 1, 3 статті 344 ЦК, оскільки можливість набуття права власності за набувальною давністю безпосередньо пов`язана зі спливом позовної давності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК.

Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Суд зазначає, що позивач обґрунтовуючи добросовісне володіння спірними нежитловими приміщеннями в якості доказів надав інвентарну карточку № 2, з якого вбачається, що на балансі останнього перебуває з 1995 р. по 2005 р. гараж; довідку № 238 від 02.11.205 р. з державного архіву Вінницької області в якій зазначено, що в документах Тульчинського райвиконкому, Тульчинського міськвиконкому з 1968-1970 р.р. рішення про виділення земельної ділянки під забудову гаража наземного та господарських будівель для фінансового відділу по вул. Леніна, 45 у м. Тульчині немає; довідку № 210-1219 від 16.11.2007 р., яка видана виконкомом Тульчинської міської ради фінансовому управлінню Тульчинської РДА, що гараж розмірами (6,2 *3,4) і сарай розмірами (3,1 *6,1 м) знаходиться за адресою місто Тульчин, вул. Леніна, 45а; технічний паспорт на комплекс будівель від 27.07.2018 р.

Суд дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи встановив, що позивачем не доведено давнісне та безперервне володіння протягом десяти років спірним майном, відсутні будь які докази фактичного користування спірним майном, в тому числі сплати земельного податку, комунальних платежів, чи здійснення позивачем за адресою місцезнаходження спірного майна господарської діяльності. Судом приймається до уваги, що технічний паспорт на спірні приміщення позивачем виготовлено лише в 2017 році.

Як вже зазначалося вище, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження.

В свою чергу суд звертає увагу і на те, що відповідачем у справі позивач визначив Тульчинську міську раду.

Проте, відповідач у справі не оспорює, а визнає позовні вимоги та докази невизання чи оспорення відповідачем прав позивача на спірне майно, до звернення позивача з позовом до суду, в матеріалах справи відсутні.

Отже, в даному випадку відсутнє існування між позивачем та відповідачем спору про право власності на спірне майно.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Судом враховується, що відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону - позивача.

Таким чином, беручи до уваги вище встановлені обставини та наведені у даному рішенні норми матеріального права, суд, надаючи правову кваліфікацію доказам, які представлені позивачем з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, дійшов висновку, що правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю відсутні, оскільки позивачем не надано жодного документального підтвердженням заволодіння саме спірними нежитловими приміщеннями з 1950-х років, а також не доведено факту добросовісності заволодіння позивачем чужим майном, поза волею власника, та не визнання або оспорення цього права відповідачем у справі, як необхідної передумови для визнання за ним права власності за набувальною давністю в порядку статті 344 ЦК України.

Суд вважає, що позивачем належними засобами доказування в порядку статті 74 ГПК України не доведено наявності усіх умов, передбачених статтею 344 ЦК України (на яку позивач посилався у своїй позовній заяві), необхідних для набуття права власності за давністю володіння. Відтак, підстави для задоволення позову у даній справі відсутні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, такими, що не підтверджуються наданими суду доказами та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати у справі покладаються на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Згідно з приписами ч. 1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. Відповідно до положень ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 06 жовтня 2021 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Миколи Леонтовича, 1, м. Тульчин, Вінницька область, 23600)

3 - відповідачу (вул. Миколи Леонтовича, 1, м. Тульчин, Вінницька область, 23600)