22 вересня 2021 року
Справа № 910/2077/20
1. 22.09.2021 колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (надалі - Суд) більшістю голосів ухвалила постанову, якою було скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021, а справу передано на новий розгляд.
2. На жаль, я не можу погодитися з висновками моїх колег, тому відповідно до ч. 3 ст. 34 ГПК України викладаю окрему думку, суть якої полягає у такому.
3. Вважаю, що підстави для здійснення касаційного перегляду - відсутні, і Суд мав постановити ухвалу про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції.
Щодо підстав для закриття касаційного провадження
5. Суд першої інстанції виходив з того, що:
- факт надання послуг підтверджується щоденними актами огляду за грудень 2019 року, що надані відповідачем, а також відомостями наряду по охороні об`єкту за період грудень 2019 року;
- порушення позивачем умов договору щодо дотримання наявності у працівників позивача, що здійснювали охорону об`єктів позивача, беджів, посвідчень та спецзасобів, а також відсутність систем відеонагляду не спростовує факт надання послуг охорони об`єктів;
- матеріали справи не містять доказів розірвання договору сторонами або в судовому порядку;
- позивач звертався до відповідача щодо надання узгодженої Дислокації розміщення постів охорони на об`єктах для встановлення фізичної охорони та систем відеоспостереження на кожний пост охорони, проведення спільного технічного обстеження об`єктів (постів охорони) відповідно до узгодженої Дисклокації та складення технічного завдання;
- відповіді на такі звернення не надходило, тому позивач повідомив про неможливість виконання договору в частині обладнання постів охорони системами відеонагляду;
- вартість обладнання відеоспостереження не включалась у суму заборгованості, що є предметом спору;
- відсутність письмової рознарядки (дозволу відповідача на надання послуг з охорони) не є підставою для відмови у позові, оскільки додаток №1 до Договору визначає вартість охорони, кількість постів охорони (19), а в листі №113-Б-544 від 11.12.2019 відповідач вимагав здійснити належне виконання за договором при здійсненні заходів охорони на об`єкті та розпочати роботи, що свідчить про погодження ним надання послуг охорони.
6. Північний апеляційний господарський суд ухвалив постанову від 18.02.2021, якою скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове рішення про відмову в задоволенні позову.
7. Суд апеляційної інстанції виходив з передчасності пред`явлення позову у справі, оскільки у пункті 4.1 договору сторони погодили, що виконані виконавцем послуги оплачуються замовником щомісячно протягом 30-ти банківських днів з моменту підписання акту приймання-передачі наданих послуг, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця, але не раніше реєстрації податкової накладної, а суд встановив, що податкова накладна була зареєстрована позивачем лише 24.07.2020, тобто після звернення до суду з даним позовом (13.02.2020).
8. ТОВ "Констебль" звернулося з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити рішення суду першої інстанції в силі.
10. Скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції:
- мав застосувати до спірних правовідносин норми статей 901, 903 ЦК України, Закону України "Про охоронну діяльність";
- не дослідив всі обставини справи та умови договору;
- не врахував, що п. 187.1 ПК України пов`язує виникнення зобов`язання з реєстрації податкової накладної з однією з подій, що відбулися раніше або зарахування грошей або оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг. У цій ситуації це мав бути виключно акт надання послуг, який підписаний сторонами договору, проте відповідач не підписав цей акт;
- не врахував, що зобов`язання позивача з реєстрації податкової накладної не може бути виконано до підписання акту відповідачем, а відповідно до ч. 4 ст. 614 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора;
- не врахував, що реєстрація податкової накладної не є подією, яка має неминуче настати, тому в розумінні ст.ст. 251, 252, 530 ЦК України строк оплати, поставлений в залежність від реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, не є строком (терміном) виконання зобов`язань;
- не здійснення реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом передбаченого законодавством строку не є порушенням правил здійснення господарської діяльності;
- неправильно застосував норми ст. 193 ГК та ст.ст. 526, 628 ЦК України та помилково врахував приписи п. 4.2 договору як однієї із складових частин господарського зобов`язання.
11. Також скаржник посилається на існування різної практики суду апеляційної інстанції щодо вирішення аналогічних спорів, оскільки у справі № 910/2076/20 суд апеляційної інстанції ухвалив рішення про задоволення позовних вимог.
12. АТ "Українська залізниця" у відзиві на касаційну скаргу, заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.
13. За чинним конституційним правопорядком, що його визначено приписами п. 14 ч. 1 ст. 92, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, на рівні закону забезпечується право на апеляційний перегляд кожної справи, а право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується лише в тих випадках, що їх визначив законодавець.
14. 15 січня 2020 року був прийнятий Закон України N 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".
15. Згідно з пояснювальною запискою основною метою цього Закону є "комплексне врегулювання питань організації діяльності Верховного Суду задля виконання останнім основного свого завдання - забезпечення єдності та сталості судової практики. У зв`язку з цим запроваджено систему допуску та фільтрів для касаційного оскарження, передбачивши, що таке оскарження може мати місце у виключних випадках, коли потребує вирішення саме питання застосування норми матеріального та/або процесуального права, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
16. У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (пункти 5.10, 5.16, 5.21).
17. У ст. 287 ГПК України, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.
18. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила ст. 300 ГПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2).
19. Тобто суд касаційної інстанції розглядає справу в межах відкритого касаційного провадження в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і не має право здійснювати додаткову перевірку доказів.
20. Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
21. Наведене узгоджується із ч. 4 ст. 236 ГПК України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
22. Отже, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок стосується правовідносин, які є подібними.
23. Водночас, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п.1 ч. 2 ст. 287 ГПК України судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то у такому разі суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу.
24. Процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
25. Так, у постанові від 19.03.2021 у справі № 922/698/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги свою попередню практику (див. ухвала від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19) зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). А під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
26. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що:
- правовідносини розуміються як різновид передбачених юридичними нормами чи зумовлених принципами права ідеологічних суспільних відносин, що встановлюються між суб`єктами права щодо об`єктів права на підставі юридичних фактів і виражаються у взаємних правах і обов`язках цих суб`єктів (пункт 17 ухвали від 15.06.2021 у справі № 212/7466/19 (провадження № 14-73цс21));
27. Отже, подібність правовідносин може мати місце не лише у разі тотожності (аналогічності), тобто ідентичності (однаковості) суб`єктного, об`єктного і змістовного критеріїв, але й також у разі їх схожості, що визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
28. При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
29. Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив, тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.
30. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
31. Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду у справах, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.
32. У справі, що переглядається, предметом спору є стягнення заборгованості за охоронні послуги.
33. Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, керувався нормами ст.ст. 3, 6, 202, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України та виходив з двох підстав:
по-перше: строк оплати послуг відповідно до пункту 4.1 договору пов`язаний з моментом реєстрації податкової накладної;
по-друге: позов у справі пред`явлено передчасно, оскільки така податкова накладна була зареєстрована лише 24.07.2020, а позов подано 13.02.2020. Тобто, суд апеляційної інстанції виходив з відсутності порушення прав на момент подання позову.
34. Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
35. Отже, як строки, так і порядок оплати наданих послуг визначаються на розсуд сторін, і для висновку щодо правильно застосування відповідної норми мають значення насамперед умови (пункту) договору, що погоджені сторонами.
37. В жодній з цих справ Верховний Суд не вирішував ні питання стягнення заборгованості, якщо за умовами договору строк оплати пов`язаний з реєстрацією податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних; ні питання можливості подання та задоволення судом позову у разі, якщо така умова була виконана вже після подачі позову до суду, що стали підставою для ухвалення рішення про відмову в позові в цій справі.
39. У справі № 908/2558/17 - сторонами було узгоджено, що розрахунки проводяться замовником протягом п`ятнадцяти робочих днів з моменту отримання належним чином оформленого акту прийому-передачі наданих послуг.
40. У справі № 912/3089/18 - сторонами було узгоджено, що оплата замовником вартості послуг здійснюється щомісячно наступним чином: до 25 числа місяця, що слідує за звітним. Виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій та зважаючи на доведення позивачем факту надання послуг з охорони за спірний період, Верховний Суд погодився з висновками судів щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
41. У справі № 911/2341/17 - Верховний Суд вирішував питання щодо оплати охоронних послуг, якщо між сторонами існує спір щодо неналежної якості послуг охорони у спірний період, замовник не підписав акт, а за умовами договору надання виконавцем охоронних послуг за договором оформлюється двостороннім актом про надання охоронних послуг, які вважаються наданими після підписання акта наданих послуг, а у разі його не підписання замовником та за відсутності мотивованої відмови від підписання, акт наданих послуг вважається підписаним, а послуги надані належним чином і в повному обсязі без будь-яких зауважень та претензій зі сторони замовника.
42. У цій справі Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції щодо стягнення з відповідача заявлених до стягнення сум, оскільки було встановлено, що відповідач отримав акт про надання послуг за спірний період, не підписав його та, порушуючи умови пункту 5.1 договору, не виклав в ньому мотивованої відмови від його підписання.
43. У справі, що переглядається, відсутні аналогічні умови договору; суд апеляційної інстанції не відмовляв у позові з підстав підписання акту про надання послуг в односторонньому порядку.
44. Отже, висновки у справах, на які посилається скаржник, зроблені, виходячи з інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, а також умов договорів послуг щодо строку та порядку оплати, що були погоджені сторонами.
45. Аргументи скаржника щодо необхідності врахування таких висновків при вирішенні спору у цій справі не знайшли свого підтвердженні.
47. Доводи щодо необхідності врахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові 05.06.2019 у справі № 908/1568/18 (провадження № 12-52гс19), на мою думку, також відхилити, оскільки в цій справі суд не розглядав спір по суті, а дійшов висновку, що позовна вимога покупця про зобов`язання продавця здійснити реєстрацію податкових накладних за наслідками здійснення господарських операцій між ними не є способом захисту у господарських правовідносинах, і не підлягає розгляду в суді жодної юрисдикції. У справі, що переглядається, інший предмет та підстави позову.
48. Так само є необґрунтованими аргументи скаржника щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 02.05.2018 у справі № 908/3565/16, що невиконання або неналежне виконання таких умов договору (здійснення реєстрації податкової накладної тощо) не є правопорушенням у сфері господарювання, що відповідно до вимог ст. 218, ч. 1 ст. 230 ГК України виключає можливість притягнення учасника господарських правовідносин до відповідальності у вигляді сплати штрафних санкцій.
49. У справі № 908/3565/16 предметом позову були вимоги щодо застосування до сторони штрафних санкцій з підстав не реєстрації податкових накладних у встановлений термін. Тобто предмет і підстави позовів, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, та їх правове регулювання у зазначеній справі та у справі, що переглядається, є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.
50. Аргументи скаржника щодо існування різної практики суду апеляційної інстанції щодо вирішення спору між сторонами справи про стягнення заборгованості надання послуг з охорони території та приміщень слід відхилити, оскільки,
по-перше: відповідно до ч. 2 ст. 287 ГПК України така обставина сама по собі не є підставою для касаційного оскарження;
по-друге: у постанові суду апеляційної інстанції від 07.12.2020 у справі № 910/2076/20 взагалі відсутні посилання на встановлені обставини щодо строку виконання зобов`язання та наявності у договорі такої умови як необхідність реєстрації податкової накладної, а також відсутні висновки щодо необхідності виконання такої умови договору (реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних) для настання строку виконання зобов`язання. Різний результат вирішення судом апеляційної інстанції справ між тими ж сторонами не є наслідком різного застосування норм матеріального права, а є наслідком доведеності чи недоведеності фактичних обставин справи в процесі їх доказування. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 300 ГПК України).
51. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу Суд мав постановити ухвалу про закриття касаційного провадження.
Щодо підстав для передачі справи на новий розгляд
52. Суд направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції на підставі п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України, який визначає, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо зокрема: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пп. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу.
53. Отже, у такому разі суд касаційної інстанції може направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо має місце одночасно декілька умов:
- порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин,
- суд не дослідив зібрані у справі докази;
- має місце обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пп. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
54. У даному випадку слід виходити з того, що:
- скаржник не посилався на порушення процесуального права, і такі обставини не були підставою для відкриття касаційного провадження;
- суд апеляційної інстанції дослідив зібрані у справі докази, ухвалюючи рішення про відмову в позові, керувався нормами ст.ст. 3, 6, 202, 526 ЦК України та ст.193 ГК України та виходив з двох підстав: по-перше: строк оплати послуг відповідно до пункту 4.1 договору пов`язаний з моментом реєстрації податкової накладної; по-друге: позов у справі пред`явлено передчасно, оскільки така податкова накладна була зареєстрована лише 24.07.2020, а позов подано 13.02.2020. Тобто, суд апеляційної інстанції виходив з відсутності порушення прав на момент подання позову;
- обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених п.1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не підтвердилась. В жодній зі справ, на які посилався скаржник, Верховний Суд не вирішував ні питання стягнення заборгованості, якщо за умовами договору строк оплати пов`язаний з реєстрацією податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних; ні питання можливості подання та задоволення судом позову у разі, якщо така умова була виконана вже після подачі позову до суду, що стали підставою для ухвалення рішення про відмову в позові в цій справі.
55. Наведене, на мою думку, унеможливлює передачу справи на новий розгляд.
56. Окремо слід зауважити, що у справі № 910/2076/20 Верховний Суд постановив ухвалу про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "Укрзалізниця" з підстав неподібності. Різний підхід та застосування у судовій практиці одного й того ж положення закону щодо доступу до суду касаційної інстанції у аналогічних справах між тим ж сторонами (в обох справах висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосувався правовідносин, які не є подібними) може сприйматися як нерівне ставлення до сторін.
СуддяІ. Кондратова