ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/16693/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Могила С.К., Уркевича В.Ю.,

секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2021 (колегія суддів у складі: Андрієнко В.В. - головуючий, Буравльов С.І., Пашкіна С.А.), додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 (колегія суддів у складі: Андрієнко В.В. - головуючий, Буравльов С.І., Пашкіна С.А.) та рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Ткача Володимира Миколайовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія"

про стягнення боргу, інфляційних втрат, 3% річних, пені за договором

за участю:

позивача: 1) Нуришенко С.В. (адвокат), 2) Гук Н.В. (адвокат)

відповідача: Буняк Ю.І. (адвокат),

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Фізична особа-підприємець Ткач Володимир Миколайович (далі - позивач, ФОП Ткач В.М.) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" (далі - відповідач, ТОВ "Гренландія") про стягнення 1 150 000,00 грн основного боргу, 3 450,00 грн інфляційних втрат, 8 128,77 грн 3% річних, 32 515,07 грн пені за договором №58-85 від 03.07.2020.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не розрахувався за надані йому послуги за договором.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.02.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2021, позов задоволено повністю.

При цьому рішенням місцевого господарського суду з відповідача на користь позивача стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000,00 грн.

Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 клопотання ФОП Ткача В.М. про розподіл судових витрат за апеляційною скаргою ТОВ "Гренландія" у справі задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.

2.2. Судові рішення мотивовані тим, що договір №58-85 від 03.07.2020, укладений між сторонами, не є фіктивним, як зазначав відповідач, і заборгованість відповідача у заявленому до стягнення розмірі підтверджена актом виконаних робіт.

3. Короткий зміст касаційної скарги

3.1. У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову та додаткову постанову апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

3.2. На обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, а саме ст.234, ст.235 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах (п.3 ч.2 ст.287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)), порушення норм процесуального права, а саме ст.89, ст.237, ст.238, ст.282 ГПК України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (п.4 ч.2 ст.287 ГПК України), неправильне застосування норм матеріального права, а саме ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст.901, ст.902 ЦК України без врахування висновків Верховного Суду (далі - ВС) щодо застосування вказаних норм, викладених в постанові ВС від 18.03.2020 у справі №927/986/17, ВС від 05.07.2019 у справі №910/4994/18, ВС від 04.11.2019 у справі №905/49/15, ВС від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, ВС від 30.09.2019 у справі №911/11/18, порушення норм процесуального права, а саме ст.79 ГПК України без врахування висновку ВС щодо застосування цієї норми, викладеного в постанові ВС від 11.09.2020 у справі №910/16505/19, ВС від 14.08.2021 у справі №905/2382/17, ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, ВС від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, ВС від 18.11.2019 у справі №902/761/18 (п.1 ч.2 ст.287 ГПК України).

3.3. Позивач подав відзив на касаційну скаргу, де посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просить відмовити у її задоволенні. Також у відзиві позивач просить поновити строк для його подання, вказуючи на причини, які завадили позивачу вчасно ознайомитись з примірником касаційної скарги відповідача.

Колегія суддів вважає, що подане клопотання позивача про поновлення строків не може бути задоволено.

Відповідно до приписів ст.119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч.1). Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2).

Згідно ч.4 ст.294 ГПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу.

Отже, строк для подання відзиву на касаційну скаргу є таким, що встановлюється судом, і може бути лише подовженим за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Таким чином, підстав для поновлення встановленого судом строку немає і у задоволенні вказаного клопотання колегія суддів відмовляє.

Крім того, відповідно до поданих відповідачем доказів надіслання копії касаційної скарги позивачу, вона (відправлення з трекінг номером 475) згідно даних Укрпошти була отримана адресатом 19.07.2021, а не повернута представнику відповідача як зазначає позивач, тому доводи позивача про поважність причин попуску встановленого строку не є обґрунтованими.

Враховуючи викладене, відзив позивача як такий, що поданий після встановленого строку для подання відзиву на касаційну скаргу залишається без розгляду.

4. Мотивувальна частина

4.1. Відповідно до приписів статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (ч.1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч.2).

4.2. Як встановлено судами, 03.07.2020 між ФОП Ткачем В.М. (виконавець) та ТОВ "Гренландія" (замовник) укладено договір №58-85, відповідно до умов якого замовник в порядку та на умовах, визначених цим договором, дає завдання, а виконавець зобов`язався відповідно до завдання замовника надавати йому платні "Послуги щодо оформлення тендерної документації", у які входить надання усних та письмових консультацій, щодо форми та змісту документів, перевірки підготовлених замовником документів.

Згідно із п.1.2 договору на підтвердження факту наданих виконавцем та прийнятих замовником послуг за договором між сторонами укладається акт надання послуг, який підписується уповноваженими на це особами та скріплюється печаткою сторін, що є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що виконавець надає послуги замовнику з наступних питань: підготовлення та оформлення пропозицій конкурсних торгів; аналіз ринку та надання консультацій щодо визначення предметів закупівлі (аналіз цін, постачальників, порівняльна характеристика еквівалентів товарів тощо); надання рекомендацій та зауважень підготовлених замовником документів; та ін. послуги які не указані, але які надаються виконавцем для виконання завдань замовника, щодо підготовки тендерної документації.

Замовник зобов`язався оплатити виконавцю надані послуги у розмірі зазначеному у рахунку на оплату, який оформляється на підставі акту наданих послуг (п.3.1.2 договору).

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 договору вартість послуг установлюється на основі узгоджених і підписаних між сторонами актів наданих послуг, які являються невід`ємною частиною даного договору. Замовник сплачує виконавцю плату у розмірі та на підставі рахунку на оплату та акту наданих послуг протягом 5 банківських днів з моменту підписання актів наданих послуг.

Факт надання позивачем обумовлених договором робот (послуг) суди визнали підтвердженим на основі акту наданих послуг №2 від 23.07.2020 на суму 1 150 000,00 грн, який підписаний сторонами договору без зауважень та скріплений печатками, що не заперечується відповідачем.

На підставі акту наданих послуг позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату №2 від 23.07.2020 на суму 1 150 000,00 грн.

Суми заборгованості, пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат суди визнали арифметично вірними і обґрунтованими.

4.3. Як зазначили суди, відповідач вказував про фіктивність договору №58-85 від 03.07.2020, договір про надання послуг, як і спірний акт по ньому, не спрямовувались на настання передбачених ними правових наслідків (надання послуг), а були підписані лише як умова поставки товару і слугували забезпеченням його прийняття і оплати відповідачем; більшість документів тендерних пропозицій є копіями давно наявних і таких, що вже подавались відповідачем раніше 03.07.2020 в інших закупівлях; всі закупівлі, у яких відповідач брав участь у період з 03.07.2020 по 23.07.2020, здійснювались виключно силами його підприємства, без будь-якої участі позивача.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором, на думку судів попередніх інстанцій, свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо порядку надання робіт (послуг).

4.4. В касаційній скарзі відповідач зазначає про те, що він не стверджував про фіктивність правочину (ст.234 ЦК України), а застосуванню до спірних правовідносин підлягала ст.235 ЦК України (удаваний правочин), оскільки сторони уклали спірний договір в забезпечення виконання зобов`язання сторонами іншого договору поставки товару, що також був укладений сторонами.

Разом з тим, як вбачається із змісту касаційної та апеляційної скарги, відповідач під час розгляду спору по суті зазначав суду першої інстанції, що укладений між сторонами вищевказаний договір не був спрямований на настання передбачених ним правових наслідків (надання послуг), а слугував виключно важелем впливу на відповідача для використання ним пропонованих товарів позивача.

4.5. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ч.1). Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ч.2). Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч.3).

Отже, виходячи із вказаної правової позиції відповідача під час розгляду спору по суті у суді першої інстанції та наведеної норми права суди надаючи свої висновки правильно застосували вказану норму права у контексті доводів відповідача надавши юридичну оцінку фактичним обставинам справи, оскільки як вказана норма права так і наведені вище доводи відповідача стосуються правочину, вчиненого без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним.

4.6. Згідно ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (ч.1). Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч.2).

4.7. Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст.78 ГПК України).

17 жовтня 2019 року набув чинності Закон України від 20 вересня 2019 року № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким були внесені зміни до ГПК України, зокрема змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів", викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок ВС викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

4.8. У даній справі, що переглядається у касаційному порядку, ураховуючи те, що позивачем виконувались, а відповідачем, у свою чергу, були прийняті послуги за оспорюваним договором, що підтверджується актом наданих послуг №2 від 23.07.2020 на суму 1 150 000,00 грн, який підписаний уповноваженими представниками обох сторін, суди обох інстанцій дійшли висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

4.9. Із оскарженої постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що цим судом здійснено аналіз доводів, викладених у апеляційній скарзі.

4.10. Щодо посилань скаржника у касаційній скарзі як на підставу для скасування судових рішень на висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18, слід зазначити наступне.

У наведеній справі було розглянуто спір про визнання недійсним договору надання послуг у сфері інформатизації та про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 710 400,00 грн.

При цьому у вказаній справі суд касаційної інстанції виходив із того, що за твердженнями позивача, виходячи зі специфіки інформаційних послуг, які є предметом договору, відповідач у будь-якому разі повинен був мати доступ до комп`ютерних систем банку для їх надання. Однак відповідач не отримував обладнаного робочого місця в приміщенні банку, не мав віддаленого доступу до його інформаційно-програмного забезпечення з передачею відповідного пароля-доступу задля забезпечення інформаційної підтримки та обслуговування. Відповідач не отримував права адміністратора та не створював облікового запису на сервері позивача, що унеможливлює надання послуг, відображених в актах їх приймання-передачі.

За вказаних обставин, зважаючи на те, що спірним у вказаній справі є, зокрема, існування самої можливості у відповідача надавати позивачу послуги за договором, суд касаційної інстанції вважав передчасними висновки судів попередніх інстанцій про доведеність надання послуг за договором лише на підставі актів приймання-передачі наданих послуг та доказів оплати цих послуг Банком.

Натомість у справі, що переглядається у касаційному порядку, правовідносини та фактичні обставини справи є відмінними від тих, що мали місце у наведеній вище справі, зазначеній скаржником у касаційній скарзі для порівняння.

4.11. У наведеній скаржником для порівняння постанові Верховного Суду у справі №927/986/17 від 18.03.2020 судами було встановлено, що в актах виконання робіт за договором не визначено вартості фактично наданих послуг; об`єм вказаних послуг не відповідає об`єму послуг, зазначеному в актах виконання робіт, а інших доказів, що підтверджують надання інших послуг, позивачем суду не надано.

Отже, правовідносини у наведеній справі, і справі, що переглядається у касаційному порядку, є відмінними, що також не може бути підставою для скасування судових рішень, прийнятих по суті спору.

4.12. У наведеній скаржником для порівняння постанові Верховного Суду у справі № 905/49/15, скасовуючи судові рішення та передаючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції виходив із того, що у суди не з`ясували чи складались і видавались продавцем покупцю та отримувались покупцем податкові накладні при здійсненні операцій зі спірних поставок товару за договором поставки товару для виробництва сільськогосподарської продукції на підставі наявних в матеріалах справи оспорюваних видаткових накладних; чи відображались у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця такі податкові накладні; чи формувався відповідачем, як покупцем, податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, чи подавалися покупцем уточнюючі декларації щодо безпідставного нарахування податкового кредиту продавцем за оспорюваними накладними.

4.13. У справі №914/2267/18, на яку скаржник посилається у касаційній скарзі, виходячи із встановлених судами обставин справи суд касаційної інстанції залишив без змін судове рішення, яким задоволено повністю позов про стягнення коштів за договором.

4.14. У інших, наведених скаржником для порівняння справах ,суд касаційної інстанції приймаючи свої судові рішення виходив із конкретних фактичних обставин справ, що є відмінними від обставин справи, що переглядається у касаційному порядку, у зв`язку із чим наведені скаржником судові рішення касаційної інстанції не дають правових підстав для скасування судових рішень у даній справі, що переглядається у касаційному порядку.

Однак виходячи із інших виключних підстав для касаційного оскарження, наведених скаржником, колегія суддів дійшли висновку про необхідність розглянути касаційну скаргу по суті.

4.15. Щодо додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції слід зазначити наступне.

4.16. У касаційній скарзі скаржник зазначає, що відповідач заперечує заявлені позивачем судові витрати та стверджує, що подання позову в цій справі є зловживанням правом в розумінні ст.13 ЦК України, посилаючись на те, що згідно ч.9 ст.129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

4.17. Відповідно до наведеної скаржником норми права у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

4.18. У даній справі, що переглядається у касаційному порядку, судами не встановлено зловживання позивачем чи його представником процесуальними правами та що спір виник внаслідок неправильних дій позивача.

4.19. За вказаних обставин доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, та не дають правових підстав для скасування судових рішень

4.20. Доводи, викладені у касаційній скарзі, зводяться до необхідності додаткової перевірки доказів, необхідності вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду, що відповідно до положень статті 300 частини 2 ГПК України у суді касаційної інстанції не допускається.

Подана касаційна скарга зводиться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд матеріалів справи та встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" заява № 52854/99).

Не можна розглядати перегляд, як замасковану апеляцію. Відступи від цього принципу виправдані лише тоді, коли вони необхідні за обставин суттєвого та неспростовного характеру.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

4.21. За приписами статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

4.22. Оскільки доводи касаційної скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2021 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 у справі №910/16693/20 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді С.К. Могил

В.Ю. Уркевич