РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2021Справа № 910/7699/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілк Експерт"

про визнання недійсним договору та видаткової накладної,

Представники сторін:

від позивача: Левченко М.В.,

від відповідача: Шкабрій М.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілк Експерт" про визнання недійсним Договору купівлі-продажу № 03/01 від 03.01.2018, укладеного між позивачем та відповідачем, та видаткової накладної №2 від 18.01.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір та накладна підписані від імені позивача не уповноваженою на те особою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/7699/21, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.06.2021.

11.06.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов.

В підготовче засідання 16.06.2021 з`явився представник відповідача.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів; відкласти підготовче засідання на 27.07.2021; встановити позивачу у строк протягом 5 днів з дня отримання відзиву на позовну заяву надати до суду відповідь на відзив.

06.7.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив разом із заявою про поновлення пропущеного процесуального строку на її подання.

21.07.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення.

В підготовче засідання 27.07.2021 з`явився представник позивача.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання представника позивача задовольнити, поновити пропущений строк для подання відповіді на відзив та долучити відповідь на відзив до матеріалів справи.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання представника позивача задовольнити, відкласти підготовче засідання на 06.09.2021.

В підготовче засідання 06.09.2021 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 27.09.2021.

В судовому засіданні 27.09.2021 судом оглянуто надані відповідачем оригінали видаткової накладної № 2 від 18.01.2018 та договору купівлі-продажу № 03/01 від 03.01.2018.

Представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача заперечив проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 27.09.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

03.01.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілк Експерт" (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко" (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу № 03/01 (надалі також - Договір), згідно п. 1.1 якого Продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, передавати у власність Покупую казеїн кислотний, сироватку молочну суху, молоко знежирене сухе, масло вершкове, рис - надалі за текстом Товар, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі приймати та оплачувати цей Товар.

Кількість, асортимент, найменування, ціна та загальна вартість відповідної партії Товару обумовлюється у видаткових накладних, що мають силу специфікації (ст. 266 ГК України) і є невід`ємною частиною цього Договору. (п. 1.2 Договору)

Згідно з п. 2.3 Договору, датою поставки Товару є дата, що зазначається в видатковій накладній при отриманні товару Покупцем. Право власності на Товар, а також всі ризики випадкової загибелі, пошкодження Товару переходять до Покупця з моменту передачі Товару від Продавця Покупцеві та підписання уповноваженим представником Покупця видаткових накладних.

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2019 року. (п. 6.1 Договору).

На виконання умов вказаного договору 18.01.2018 сторонами підписано видаткову накладну № 2 на суму 316 288,80 грн.

За твердженнями позивача Договір купівлі-продажу № 03/01 від 03.01.2018 та видаткова накладна № 2 від 18.01.2018 підписані від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко" неуповноваженою на те особою - ОСОБА_1 , оскільки відповідно до протоколу засідання учасників ТОВ "Таращамолоко" № 6 від 27.12.2017 його було звільнено з посади директора ТОВ "Таращамолоко" з 27.12.2017 у зв`язку з незадовільною роботою, а тимчасово виконуючим обов`язки директора ТОВ "Таращамолоко" було призначено ОСОБА_2 з 28.12.2017.

Отже, вказані Договір купівлі-продажу № 03/01 від 03.01.2018 та видаткова накладна № 2 від 18.01.2018 мають бути визнані судом недійсними з підстав недодержання в момент його укладення вимог закону, встановлених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Крім того, за твердженнями позивача, видаткова накладна № 2 від 18.01.2018 не є доказом на підтвердження факту здійснення фактичної передачі товару за Договором купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018, оскільки вона підписана неуповноваженою на це особою та в ній не зазначено, що товар, вказаний у ній, передається на виконання саме Договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018.

Таким чином, підписання ТОВ «Мілк Експерт» з неуповноваженою особою ТОВ «Таращамолоко» Договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 та видаткової накладної №2 від 18.01.2018 здійснене без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ними, що є підставою недійсності згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України.

Заперечуючи проти задоволення заявлених вимог, відповідач зазначає, що позивачем вчинено дії, що свідчать про схвалення спірного правочину. Оскільки ТОВ «Таращамолоко» прийняло товар, який поставлявся згідно означеного договору, договір купівлі-продажу № 03/01 від 03.01.2018 підписаний ОСОБА_1, який станом на дату підписання договору значився в Єдиному державному реєстрі як керівник ТОВ «Таращамолоко» та скріплений печаткою ТОВ «Таращамолоко» у ТОВ «Мілк Експерт» не виникало сумнівів в правильності оформлення первинних документів.

Видаткова накладна № 2 від 18 січня 2018 року містить підпис тимчасово виконуючого обов`язки директора ОСОБА_2 та скріплена печаткою ТОВ Таращамолоко», що є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за вказаною накладною.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Право на звернення до господарського суду в установленому порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згідно із цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).

Отже, зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц, від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина 1 статті 92 Цивільного кодексу України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 Цивільного кодексу України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, частина третя статті 92 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 Цивільного кодексу України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

З огляду на приписи статей 92, 237 - 239, 241 Цивільного кодексу України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц.

Суд зауважує, що визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК України у зв`язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника, можливе лише у тому випадку, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Настання передбачених статтею 241 ЦК України наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів та ін.).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17, від 02.04.2019 у справі № 904/2178/18, від 19.06.2019 у справі № 904/9795/16 та від 01.10.2019 у справі № 910/8287/18.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до протоколу № 6 засідання учасників ТОВ «Таращамолоко» у складі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади директора ТОВ "Таращамолоко" у зв`язку з незадовільною роботою з 27.12.2017 згідно з заявою від 12.12.2017 та призначити тимчасово виконуючим обов`язки директора ТОВ "Таращамолоко" ОСОБА_2 з випробувальним терміном на 6 місяців з 28.12.2017.

Водночас, 03.01.2018 Договір купівлі-продажу № 03/01 від імені ТОВ «Таращамолоко» підписано ОСОБА_1 як директором товариства.

При цьому суд вважає необхідним зазначити, що станом на момент підписання спірного Договору у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань директором ТОВ «Таращамолоко» значився ОСОБА_1 (витяг з відповідного реєстру долучений відповідачем до відзиву).

Однак, з твердженнями позивача про недійсність Договору з підстав його підписання неуповноваженою особою суд не погоджується, оскільки матеріалами справи підтверджено вчинення позивачем дій, які свідчать про виконання цього договору та його схвалення, а саме, видаткова накладна № 2 від 18.01.2018 про поставку жирів відповідачем на користь ТОВ «Таращамолоко» на суму 316 288,80 грн. та документи податкового обліку сторін.

Вказуючи на недійсність зазначеної видаткової накладної, позивач зазначає, що вона підписана неуповноваженою на те особою, оскільки її неможливо ідентифікувати, адже не вказано посади, імені та по-батькові особи підписанта накладної від ТОВ «Таращамолоко», а також в ній не зазначено, що товар передається на виконання саме Договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018.

Статтею 16 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та статтею 20 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Одним із таких способів, як указано у пункті 2 частини 1 ст. 16 ЦК Цкраїни, є визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд зазначає, що видаткова накладна, в даному випадку № 2 від 18.01.2018, за своїми ознаками не відноситься правочинів, а є лише документом, яка підтверджує виконання договору поставки та складається для визначення вартості поставленого товару та проведення розрахунків за товар.

Аналогічно, видаткова накладна також не є і актом органів державної влади та органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів, можливість визнання недійсним якого передбачена ч. 2 ст. 20 ГК України.

Таким чином, спірна видаткова накладна може бути використана лише в якості доказу виконання або невиконання зобов`язання за договором поставки і підлягає оцінці судом відповідно до вимог статті 86 ГПК України.

З урахуванням наведеного, спірна видаткова накладна № 2 від 18.01.2018 не є правочином у розумінні ч. 1 ст. 202 ЦК України, а є лише первинним документом, і обраний спосіб захисту порушеного права шляхом визнання її недійсною у цьому випадку неправильний, оскільки така вимога не може бути самостійним предметом спору і відповідно способом захисту та підлягає встановленню при розгляді спору про право.

Вказана обставина є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання видаткової накладної № 2 від 18.01.2018 недійсною.

Отже, видаткова накладна № 2 від 18.01.2018 якраз і оцінюється судом у даному випадку при встановленні обставин виконання позивачем оспорюваного Договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018.

Так, статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (тут і надалі в редакції, чинній на час оформлення відповідної накладної) встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань та фінансових результатів.

Тобто, факт проведення сторонами у справі господарських операцій, що стосуються виконання ними зобов`язань, повинен підтверджуватися первинними бухгалтерськими документами, які оформленні належними чином та підписані сторонами.

Первинні документи для надання їм юридичної сили та доказовості, у відповідності до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" мають бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, не зазначення особи, яка підписала видаткову накладну, за умови можливості ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції (а саме: ТОВ "Мілк Експерт" та ТОВ "Таращамолоко") та можливості встановити обсяг господарської операції не є підставою для невизнання господарським судом здійсненої між сторонами господарської операції щодо передачі у власність покупця (позивача) товару.

Крім того, неточність або неповнота відповідних даних у первинних облікових документах може бути підставою для застосування до відповідальних винних осіб визначеної чинним законодавством відповідальності, втім, не звільняє покупця від обов`язку оплатити товар.

До того ж, підпис особи, який міститься на накладних від імені позивача, скріплений його печаткою, що засвідчує легітимність підпису перед третіми особами.

Особи, які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства, призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Позивач не спростував автентичності відтиску штампу, здійсненого на спірній видатковій накладній, а матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначеного штампу, його підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі ТОВ "Таращамолоко".

Таким чином, відтиск печатки підприємства, наявний, зокрема, на первинному документі - видатковій накладній № 2 від 18.01.2018, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції (у даному випадку - прийнятті товару).

При цьому, відсутність на спірній накладній вказівки на Договір купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 (натомість вказано «Основний договір») не є підставою для невизнання господарської операції за цим Договором.

Разом з тим, у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18.

Відповідно до пункту 201.7 Податкового кодексу України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 названого Кодексу визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Так, відповідачем було надано докази, що ним господарська операція за видатковою накладною № 2 від 18.01.2018 на суму 316 288,80 грн була відображена в податковому обліку продавця - відповідача, а саме, податкову накладну № 1 від 18.01.2018, яку зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних 14.02.2018, що підтверджується квитанцією з автоматизованої системи "Єдине вікно подання електронних документів".

В той же час, матеріали справи містять і докази відображення відомостей про спірну господарську операцію за вказаною видатковою накладною у податковому обліку покупця - позивача.

Так, до відзиву відповідача долучено лист Головного управління ДПС у Київській області № 225/10-36-18-03 від 07.05.2021 (на виконання ухвали Господарського суду Київської області від 29.04.2021 у справі № 911/290/21) з інформацією про те, що у січні ТОВ "Мілк Експерт" на адресу ТОВ "Таращамолоко" було виписано податкові накладні на загальну суму 356 288,70 грн, в т.ч. ПДВ 59381,47 грн (№ 1 від 12.01.2018 на суму 40 000,00 грн та № 4 від 18.01.2018 на суму 316 288,80 грн), а ТОВ "Таращамолоко" до складу податкового кредиту за січень була включена сума ПДВ в розмірі 59 381,47 грн по ТОВ "Мілк Експерт" про що свідчать дані додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість «Розшифровки податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5)» № від 16.02.2018 (податкова декларація з податку на додану вартість № від 16.02.2018). До листа приєднано «Розшифровки податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5)» № від 16.02.2018.

Враховуючи викладене вище, вказані докази свідчать про здійснення господарської операції передачі товару відповідачем позивачу за Договором купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018.

Посилання позивача на відсутність замовлення на товар в порядку п. 2.1 Договору та відсутність транспортних документів щодо перевезення товару на склад покупця вказаних висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 79 Госпордарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Враховуючи принцип змагальності сторін, суд вважає, що у даному випадку відповідач підтвердив більш вірогідними доказами факт здійснення господарської операції з передачі товару позивачу за видатковою накладною № 2 від 18.01.2018, аніж це спростував відповідач.

Отже, оскільки вказані вище обставини свідчать про те, позивач вчинив дії, спрямовані на виконання спірного Договору, то в будь-якому випадку сама по собі відсутність у представника повноважень на укладення від імені товариства оспорюваного Договору, не створює підстави для визнання його недійсним, оскільки за фактичними обставинами справи договір не тільки прийнято до виконання, але і частково виконано в частині передання товару.

При цьому, суд вважає слушними доводи позивача про те, що директор "Мілк Експерт" ОСОБА_3 був обізнаний про звільнення ОСОБА_1 з посади з 27.12.2017 у зв`язку з присутністю на засіданні учасників ТОВ "Таращамолоко" в якості учасника 27.12.2017, однак, це не має самостійного юридичного значення та не впливає на результат вирішення спору за встановлених судом обставин схвалення спірного правочину позивачем.

Суд звертає увагу, що заяви свідків, долучені в копіях позивачем до позову та відповідачем до відзиву, суд в якості доказів у справі не приймає та не оцінює, оскільки зі змісту ст. 88 ГПК України відповідні заяви мають бути подані в оригіналі, а не засвідченій стороною спору копії.

Разом з тим, щодо доводів позивача на фіктивність спірного Договору та накладеної з посиланням на ст. 234 Цивільного кодексу України, суд вважає необхідним зазначити таке.

Відповідно до частини першої ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на меті настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином.

У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ необхідно враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 910/13041/18.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов:

- вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору;

- такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору;

- метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 909/330/16).

Якщо сторони не вчиняють жодних дій для здійснення фіктивного правочину, суд тільки приймає рішення про визнання такого правочину недійсним, без застосування реституції. Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З огляду на встановлені судом обставини вчинення сторонами дій щодо виконання Договору, тобто, поставку товару, оспорюваний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Наведене спростовує твердження позивача, що спірний договір не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Одночасно суд звертає увагу, що позивачем жодними належними і достатніми доказами відповідно до статей 76, 79 Господарського процесуального кодексу України не підтверджено відсутності наміру створити правові наслідки на момент укладення спірного договору обома відповідачами, що також свідчить про відсутність ознак фіктивності оспорюваного правочину.

Інших доказів, які б свідчили про наявність ознак фіктивності вчиненого між сторонами правочину, в матеріалах справи немає.

При цьому, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Отже, з огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, враховуючи вище наведені норми права та встановлені фактичні обставини спірних правовідносин, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним Договору купівлі-продажу № 03/01 від 03.01.2018 та видаткової накладної №2 від 18.01.2018, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 11.10.2021

Суддя Т. Ю. Трофименко