РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.10.2021Справа № 910/12279/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВГАЗТРЕЙД»

до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про стягнення 84 388, 30 грн

Без повідомлення (виклику) учасників судового процесу

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КИЇВГАЗТРЕЙД» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення 84 388, 30 грн, з яких 75 264, 57 грн основного боргу, 4 848, 42 грн пені, 1 040, 44 грн 3% річних та 3 234, 87 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором постачання природного газу № 241006/Т/20 (для споживачів, що фінансуються з державного чи місцевих бюджетів) від 10.04.2020 в частині здійснення своєчасної оплати за поставлений природній газ у період з квітня 2020 року по січень 2021 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

27.08.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що визнає наявність заборгованості за поставлений позивачем у грудні 2020 року та січні 2021 року природний газ, але погасити заборгованість не має можливості через перебування у скрутному матеріальному становищі.

01.09.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути 147 804, 99 грн.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

10.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КИЇВГАЗТРЕЙД» (постачальник) та Комунальним некомерційним підприємством «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (споживач) було укладено договір постачання природного газу № 241006/Т/20 (для споживачів, що фінансуються з державного чи місцевих бюджетів) (далі - Договір), за умовами якого, постачальник зобов`язався поставити (передати) природний газ (ДК 021:2015 - 09120000-6 (газове паливо), а саме: природний газ - 09123000-7 споживачу, а споживач зобов`язався приймати та своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу, а також виконувати інші зобов`язання передбачені цим Договором, у розмірі, строки та порядку, що визначені цим Договором (п. 1.1 Договору).

Згідно п. 3.6 Договору фактичний об`єм поставленого у розрахунковому періоду газу, підтверджується підписаним між постачальником та споживачем актом приймання-передачі газу, що складається на підставі даних оператора ГРМ та комерційних вузлів обліку газу.

У пункті 4.1 Договору визначено, що ціна природного газу за цим Договором змінюється у разі ринкового коливання цін на природний газ, зміни вартості (ціни) послуг газотранспортного підприємства, змін у податковому законодавстві та інших чинників, що впливають на формування ціни природного газу. Сторони домовились, що ціна газу може бути змінена постачальником в односторонньому порядку шляхом письмового повідомлення споживача про нову ціну природного газу та дату початку її застосування.

Оплата вартості газу здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальник протягом газового місяця (М) споживання газу (п. 4.3 Договору).

За визначеннями, наведеними у Договорі:

Газовий місяць (М) - це газовий місяць, в якому здійснюється постачання природного газу. Газовий місяць розпочинається з першої газової доби поточного місяця і триває до початку першої газової доби наступного місяця.

Газова доба (D) - це період часу з 07:00 дня до 07:00 наступного дня, в якому здійснюється постачання природного газу.

Відповідно до п. 4.5 Договору, у випадку недоплати вартості газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок до 15 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим за даними про фактичний об`єм (обсяг) розподіленого природного газу споживачу за розрахунковий період.

Пунктом 8.7 Договору передбачено, що у разі порушення споживачем строків розрахунків за природний газ, встановлених цим Договором, споживач сплачує на користь постачальника (крім суми заборгованості) пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно п. 11.1 Договору, в редакції Додаткової угоди № 4 від 31.12.2020 до Договору, він набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.01.2021, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором. Умови цього Договору застосовуються на відносини між сторонами, які виникли з 01.01.2020 (ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України).

Як зазначає позивач, на виконання своїх договірних зобов`язань, у період з квітня 2020 року по січень 2021 року він поставив відповідачеві природний газ на загальну суму 164 518, 35 грн, який відповідач прийняв, проте власні зобов`язання щодо його оплати виконав частково, сплативши лише 89 253, 78 грн, що й стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як вбачається з правовідносин, що виникли між сторонами, їм притаманні ознаки, що характеризують цивільні відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу (поставки).

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 4 ст. 265 ГК України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. (ч. 6 ст. 265 ГК України).

Частинами 1 та 2 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до норм ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

За змістом ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно частин 1, 2 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. 692 ЦК України врегульовано порядок оплати товару за договорами купівлі-продажу (поставки). Зокрема, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

За встановленими обставинами, у період з серпня по квітня 2020 року по січень 2021 року позивач постачав відповідачеві природний газ, обсяг (об`єм) постачання та ціна на який, визначалась у наступних актах прийому-передачі природного газу:

- за актом № 0ТБИ-003402 від 30.04.2020 поставлено 1,723 тис. куб.м. на суму 8 494, 39 грн;

- за актом № 0ТБИ-004217 від 31.05.2020 поставлено 0,220 тис. куб.м. на суму 1 073, 32 грн;

- за актом № 0ТБИ-004497 від 30.06.2020 поставлено 0,100 тис. куб.м. на суму 398, 23 грн;

- за актом № 0ТБИ-005208 від 31.07.2020 поставлено 0,127 тис. куб.м. на суму 547, 97 грн;

- за актом № 0ТБИ-005742 від 31.08.2020 поставлено 0,630 тис. куб.м. на суму 2 729, 59 грн;

- за актом № 0ТБИ-006487 від 30.09.2020 поставлено 1,078 тис. куб.м. на суму 6 213, 48 грн;

- за актом № 0ТБИ-006820 від 31.10.2020 поставлено 1,149 тис. куб.м. на суму 7 944, 06 грн;

- за актом № 0ТБИ-008010 від 30.11.2020 поставлено 6,012 тис. куб.м. на суму 46 977, 11 грн;

- за актом № 0ТБИ-008911 від 31.12.2020 поставлено 5,647 тис. куб.м. на суму 44 830, 92 грн;

- за актом № 0ТБИ-000545 від 31.01.2021 поставлено 4,708 тис. куб.м. на суму 45 309, 28 грн.

Загальна сума постачання за досліджуваний період становить 164 518, 35 грн та не заперечується відповідачем.

З аналізу умов пунктів 3.6, 4.5 Договору, вбачається, що базою нарахування грошових зобов`язань з оплати за поставлений природний газ є вартість, зазначена в актах приймання-передачі газу, а граничний строк їх оплати - 15 число місяця, наступного за розрахунковим.

В матеріалах справи наявні банківські виписки, згідно яких відповідачем було частково погашено заборгованість на суму 89 253, 78 грн, а саме:

- 14.05.2020 сплачено 8 494, 39 грн;

- 24.06.2020 сплачено 1 073, 32 грн;

- 14.07.2020 сплачено 398, 23 грн;

- 06.08.2020 сплачено 547, 97 грн;

- 10.09.2020 сплачено 2 729, 59 грн;

- 12.10.2020 сплачено 6 213, 48 грн;

- 16.11.2020 сплачено 7 944, 06 грн;

- 16.12.2020 сплачено 46 977, 11 грн;

- 25.01.2020 сплачено 14 875, 63 грн.

Докази виконання решти суми грошового зобов`язання в матеріалах справи відсутні.

Частиною 2 статті 218 ГК України та статтею 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів.

Відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність споживача і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Європейський Суд з прав людини, у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00), зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення Суду). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та від 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України» також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Згідно з приписами статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і оскільки між сторонами виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України), що регулюються актами цивільного законодавства України, а тому з огляду на положення частини 2 статті 617 ЦК України та частини 2 статті 218 ГК України відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, не звільняє його від обов`язку виконати зобов`язання за договором

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду 03.04.2018 у справі № 924/29/17 та від 12.04.2018 у справі № 924/22/17.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з повної та своєчасної оплати поставленого позивачем природного газу, у зв`язку з чим за ним обліковується заборгованість в розмірі 75 264, 57 грн, що належними та допустимими доказами спростовано не було.

З огляду на вищенаведене та враховуючи доведеним факт невиконання відповідачем обов`язку з оплати поставленого товару за Договором, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 75 264, 57 грн є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись пунктом 8.7 Договору позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі 4 848, 42 грн.

Відповідно до статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Аналогічні положення містить стаття 610 Цивільного кодексу України.

Так, згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 546, 549 ЦК України, виконання зобов`язань можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

За приписами статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 ГК України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов`язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Оскільки, судом встановлено наявність порушення відповідачем термінів здійснення взаєморозрахунків, передбачених договором, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені не суперечать закону.

Наведений позивачем розрахунок пені є арифметично правильним, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенні в заявленій сумі.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 1 040, 44 грн та 3 234, 87 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши надані позивачем розрахунки відсотків річних за користування грошовими коштами та інфляційного збільшення, суд не виявив у них помилок, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позову в повному обсязі.

При цьому, суд розглядає заявлені майнові вимоги в розмірі, що визначений позивачем у позовній заяві, без урахування вимог, заявлених у відповіді на відзив. Окрім того, суд звертає увагу на те, що в прохальній частині відповіді на відзив позивачем заявлено вимоги про стягнення до іншої особи - а саме Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Оріон».

Так, частиною 2 статті 237 ГПК України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

При цьому, у разі збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд із відповідною заявою.

Позивач із відповідною заявою в порядку п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України до суду не звертався, та судовий збір за збільшеними майновими вимогами не сплатив, що, з огляду на принцип диспозитивності господарського судочинства, унеможливлює розгляд таких вимог.

Поряд із цим, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що такі вимоги можуть ним бути заявлені в іншому позові.

Судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до положень статті 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (03039, м. Київ, пров. Деміївський, буд. 5 А; ідентифікаційний код 05496862) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВГАЗТРЕЙД» (03124, м. Київ, вул. Миколи Василенка, буд. 5; ідентифікаційний код 42394311) 75 264, 57 грн (сімдесят п`ять тисяч двісті шістдесят чотири гривні 57 коп.) основного боргу, 4 848, 42 грн (чотири тисячі вісімсот сорок вісім гривень 42 коп.) пені, 1 040, 44 грн (одна тисяча сорок гривень 44 коп.) 3% річних, 3 234, 87 грн (три тисячі двісті тридцять чотири гривні 87 коп.) інфляційних втрат та 2 270, 00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп.) судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Рішення в повному обсязі складено 04.10.2021.

Суддя О.С. Комарова