РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.10.2021Справа № 910/12328/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., розглянувши у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬЯНС БУДІВЕЛЬНИКІВ УКРАЇНИ" (01054, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 17/52, поверх 4)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СВР ТЕХНОЛОГІЯ" (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, буд. 29)

про стягнення 20 131,72 грн

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю " АЛЬЯНС БУДІВЕЛЬНИКІВ УКРАЇНИ " звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю " СВР ТЕХНОЛОГІЯ " про стягнення 20 131,72 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки №АБУ/170320/0018/ЯДВ від 17.03.2020, а саме в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 13 502,15 грн, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. Крім того, позивач нарахував до стягнення з відповідача пені у розмірі 821,22 грн, інфляційні збитки у розмірі 1 366,40 грн, штраф за прострочення оплати у розмірі 4 050,64 грн, та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 391,31 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/12328/21 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Даною ухвалою, суд у відповідності до ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

З наявного у матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №734 вбачається, що ухвала про відкриття провадження у справі була отримана відповідачем 16.08.2021, проте, у визначений судом строк відзив на позовну заяву останнім не подано.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

17 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "СВР ТЕХНОЛОГІЯ" (в подальшому - відповідач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛЬЯНС БУДІВЕЛЬНИКІВ УКРАЇНИ" (в подальшому - позивач, постачальник) був укладений договір поставки № АБУ/170320/0018/ЯДВ (в подальшому - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язався поставляти покупцю товар - будівельні матеріали, визначені у Специфікаціях або видаткових накладних, а покупець - прийняти та оплачувати цей товар.

Поставка товару здійснюється на підставі письмових або усних замовлень покупця (п. 3.1. договору) та за умови 100 (сто) відсоткової передоплати (п. 6.2. договору).

Відповідно до п. 4.7. договору право власності на товар та ризики виникають у покупця в момент передачі товару покупцю, що фіксується у товарно-транспортних накладних, та підтверджують момент передачі та отримання товару покупцем.

Згідно з п. 5.2. договору сума договору визначається загальною вартістю товару, відповідно до видаткових накладних, що додаються до договору та є його невід`ємною частиною.

Сторони погодили, що один раз на місяць, але не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним, складається та підписується обома сторонами акт звірки взаєморозрахунків.

У випадку, якщо покупець протягом 5-ти (п`яти) робочих днів з моменту надіслання постачальником видаткових накладних та/або Акта звіряння взаєморозрахунків не підпише видаткові накладні та/або Акт звіряння взаєморозрахунків та/або не надасть постачальнику свої мотивовані (обґрунтовані) та документально підтверджені заперечення, видаткові накладні та/або Акт звіряння взаєморозрахунків підписані лише постачальником, вважаються повністю погодженими обома сторонами (п. 5.4., п. 5.5. договору).

Даний договір набуває чинності з моменту підписання обома сторонами і діє до 31.12.2020 із дня підписання сторонами, а в частині грошових розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань згідно умов даного договору (п. 9.1. договору).

Позивач на виконання умов договору поставив на замовлення відповідача товар, який був прийнятий останнім згідно видаткових накладних: № 2008 від 20.03.2020, № 2009 від 20.03.2020, № 2010 від 26.03.2020, № 2867 від 17.04.2020, № 3334 від 05.05.2020, № 3972 від 28.05.2020, № 3996 від 29.05.2020, № 4286 від 03.06.2020, № 4882 від 19.06.2020, № 5737 від 11.07.2020, № 5754 від 13.07.2020, № 6724 від 01.08.2020, № 6817 від 04.08.2020 на загальну суму 68 652,15 грн та згідно акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 2880 від 17.04.2020 надав послуги по самоскиду на суму 1 700,00 грн.

За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором в частині розрахунку за поставлений товар, що стало наслідком звернення позивача з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 20 131,72 грн, з яких: основний борг у розмірі 13 502,15 грн, пеня у розмірі 821,22 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 366,40 грн, штраф за прострочення оплати у розмірі 4 050,64 грн та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 391,31 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 1, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 662 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Як встановлено судом, позивачем на підставі видаткових накладних №2008 від 20.03.2020, № 2009 від 20.03.2020, № 2010 від 26.03.2020, № 2867 від 17.04.2020, № 3334 від 05.05.2020, № 3972 від 28.05.2020, № 3996 від 29.05.2020, № 4286 від 03.06.2020, № 4882 від 19.06.2020, № 5737 від 11.07.2020, № 5754 від 13.07.2020, № 6724 від 01.08.2020, № 6817 від 04.08.2020 було здійснено поставку товару на загальну суму 68 652,15 грн та надано послуги самоскиду на суму 1 700,00 грн, про що свідчить акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 2880 від 17.04.2020.

Отже, з вищевказаних доказів вбачається, що позивачем в повному обсязі виконані зобов`язання за договором щодо поставки товару та надання послуг, які в свою чергу були прийняті відповідачем без жодних зауважень та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами був підписаний акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2020 по 31.12.2020, відповідно до якого відповідач підтвердив існування станом на 31.12.2020 заборгованості перед позивачем у розмірі 13 502,15 грн.

При цьому, з долученого до матеріалів справи гарантійного листа №752 від 18.11.2020 вбачається, що відповідач гарантував позивачу сплату існуючої заборгованості за договором № АБУ/170320/0018/ЯДВ від 17.03.2020 в наступному порядку: 11.12.2020 - 3500,00 грн, 25.12.2020 - 3500,00 грн, 15.01.2021 - 3500,00 грн 29.01.2021 - залишок.

Проте, судом встановлено, що станом на момент розгляду спору по суті, вищевказана заборгованість залишена відповідачем без оплати.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем основного боргу, а факт заборгованості відповідача перед позивачем за договором належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 13 502,15 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується заявленої до стягнення неустойки, зокрема, штрафу у розмірі 4 050,64 грн та пені у розмірі 821,22 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

При цьому суд зазначає, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, у п. 7.2. договору сторони передбачили, що покупець, який не оплатив поставлений товар протягом п`яти банківських днів від дати поставки товару, сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, та додатково штраф у розмірі 30% від суми заборгованості.

Перевіривши розрахунок штрафу суд встановив, що останній є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги щодо стягнення штрафу у розмірі 4 050,64 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Здійснивши перерахунок пені, суд встановив, що її розмір є меншим, ніж заявлено позивачем, а тому за розрахунком суду позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 819,24 грн.

Крім того, за прострочення виконання грошового зобов`язання за договорами позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 391,31 грн та інфляційні втрати у розмірі 1 366,40 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, враховуючи факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання щодо оплати товару за договором, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат.

Здійснивши перевірку заявленої до стягнення з відповідача суми 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що розрахунок останніх є обґрунтованим, арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягаю задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем відзиву на позовну заяву, контррозрахунку суми позовних вимог та будь-яких заперечень по суті позовних вимог не надано, доводів позивача у встановленому законом порядку не спростовано.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬЯНС БУДІВЕЛЬНИКІВ УКРАЇНИ".

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, 236 - 239, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СВР ТЕХНОЛОГІЯ" (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, буд. 29, ідентифікаційний код 33545105) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬЯНС БУДІВЕЛЬНИКІВ УКРАЇНИ" (01054, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 17/52, поверх 4, ідентифікаційний код 37354345) суму основного боргу у розмірі 13 502 грн 15 коп., штраф у розмірі 4 050 грн 64 коп., пеню у розмірі 819 грн 24 коп., 3% річних у розмірі 391,31 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 366 грн 40 коп. та судовий збір у розмірі 2 269 грн 78 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 07.10.2021

Суддя Л. Г. Пукшин