ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року Справа № 903/154/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Маціщук А.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Любомль-Сервіс" на рішення Господарського суду Волинської області від 17.06.2021 р. у справі № 903/154/21 (суддя Якушева І.О., повний текст рішення складено 22.06.2021 р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Любомль-Сервіс"

до відповідачів: 1) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2; 2) ОСОБА_1

про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідачів - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Любомль-Сервіс" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому просить зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, яке належить ТзОВ "Любомль - Сервіс" на праві власності відповідно до свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 21.07.2006 р. та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за електронним номером 13979358 від 24.07.2006 року, а саме: станцією МТФ, загальною площею 1004.9 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 шляхом заборони відповідачам вчиняти будь - які перешкоди позивачеві ТзОВ "Любомль - Сервіс" у правомірному користуванні приміщенням; незаконно утримувати відповідачами, розпоряджатись та користуватись станцією МТФ; створювати перешкоди у доступі до приміщення; заборонити відповідачам проникати в приміщення станції МТФ, на територію, на якій розміщене нерухоме майно станція МТФ на сьогодні так і в майбутньому; попередити відповідачів про кримінальну відповідальність за вчинення протиправних дій проти приватної власності.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що ФОП ОСОБА_2 займає приміщення станції МТФ та використовує його у своїй підприємницькій діяльності; ФОП ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 перешкоджають користуватись та розпоряджатись позивачу як законному власнику своїм майном, не допускаючи його до майна.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 17.06.2021 р. у справі № 903/154/21 відмовлено у задоволенні позову ТзОВ "Любомль-Сервіс" до ФОП ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном. Закрито провадження у справі в частині вимог ТзОВ "Любомль-Сервіс" до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном.

Судове рішення мотивоване тим, що позивач у встановленому законом порядку не довів, що приміщення станції МТФ, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зайняте безпосередньо ФОП ОСОБА_2, і що саме останній чинить перешкоди позивачу у користуванні майном як власнику, не допускає його до приміщення. За таких обставин, вимога позивача до ФОП ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном не підлягає до задоволення.

Також суд першої інстанції на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, закрив провадження у справі в частині вимоги ОСОБА_1 , оскільки в цій частині позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Любомль-Сервіс" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким позов задоволити; здійснити розподіл судових витрат.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що посилання місцевого господарського суду на те, що позивач у встановленому законом порядку не довів, що приміщення станції МТФ, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зайняте безпосередньо ФОП ОСОБА_2, і що саме відповідач-1 чинить перешкоди позивачу у користуванні майном як власнику, не допускає його до приміщення, не відповідають обставинам справи. Відповідачі твердять про наявність майна у станції МТФ і самі надають докази незаконного розпорядження та користування станцією МТФ. Відповідач-2 ОСОБА_1 чітко зазначає, що він є власником майна, і розпоряджається ним, тим самим надаючи дозвіл на зберігання майна ФОП ОСОБА_2

Скаржник вказує, що неодноразово він просив суд першої інстанції призначити колегіальний розгляд справи, а також залучити третьою особою на стороні позивача ПрАТ "Любомльське РТП", оскільки станція МТФ знаходиться на території ПрАТ "Любомльське РТП" до якої вхід, в`їзд через центральні прохідні контролюється даним підприємством; можливо і ПрАТ "Любромльське РТП" відомо коли він завозив рухоме майно, як викрадав майно, яке належить ТзОВ "Любомль - Сервіс" та ПрАТ "Любомльське РТП".

Апелянт звертає увагу суду на те, що закриття провадження у справі відповідно до відповідача-2 ОСОБА_1 є помилковим та недослідженим та здійснено всупереч фактичним обставинам справи, незважаючи на те, що до матеріалів справи було долучено витяг на ФОП ОСОБА_1 і що він зареєстрований у Єдиному державному реєстрі фізичних та юридичних осіб підприємцем з 16.12.2008 р. за номером запису 0013348 і лист від 23.02.2010 р., адресований ОСОБА_1 ВАТ "Любомльському РТП" щодо намірів здійснення ним підприємницької діяльності у станції МТФ, а тому закриття провадження у справі є упередженим та незаконним.

Листом від 16.07.2021 р. №903/154/21/4526/21, Північно-західним апеляційним господарським судом було витребувано матеріали справи № 903/154/21 з Господарського суду Волинської області.

27.07.2021 р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 903/154/21.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 р. відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд скарги призначено на 23.09.2021 р. об 16:00 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2021 р. розгляд справи відкладено на 07.10.2021 р. об 14:40 год.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач-1 зазначає, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем здійснення відповідачем-1 перешкод у користуванні позивачем майном: зокрема зайняття приміщення станції, не допуск позивача до приміщення, тощо. Такі висновки суду є правильними, відповідають фактичним обставинам та зібраним доказам. Протилежного позивачем не доведено, в той час коли така обставина має бути доведена належними доказами саме позивачем. Щодо того, що в приміщенні МТФ знаходиться рухоме майно відповідача-1, то, як вказує відповідач-1, представники позивача не допускають відповідача-1 до цього приміщення, щоб він міг вивезти звідти, і так триває роками, що спонукало відповідача-1 звертатись за захистом свого права на це рухоме майно, зокрема і до керівника ВАТ "Любомльське РТП", якому належить у позивача 98 % статутного фонду. Позивачем не наведено доводів незаконності рішення суду в частині закриття провадження у справі щодо вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Любомль-Сервіс" до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном, а відтак законність і обґрунтованість рішення в цій частині перевірці не підлягає.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Любомль-Сервіс" надіслало до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2, в якій вважає доводи, наведені відповідачем у відзиві, необґрунтованими, тому просить суд задоволити вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_1 надіслав до суду пояснення, в яких просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити в силі; просить справу розглядати за його відсутності.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Любомль-Сервіс" надіслало до суду додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких просить суд відкласти та продовжити розгляд справи та зобов`язати відповідачів подати заперечення на апеляційну скаргу з врахуванням додаткових пояснень. Витребувати докази появи майна відповідача-1 ФОП ОСОБА_2 у станції МТФ (в який спосіб і коли воно туди потрапило), що розташована за адресою АДРЕСА_1 , керуючись ст. ст. 73 - 86 ГПК України. Витребувати докази права власності на станцію МТФ АДРЕСА_1 у відповідача-2 ОСОБА_1 .

До додаткових пояснень до апеляційної скарги долучає: копію ухвали Любомльського районного суду від 29.01.2021 р. у справі № 163/2728/20, копію пояснення ОСОБА_2 від 21.06.2020 р., копію заяви ОСОБА_2 від 21.06.2020 р., копію ілюстрацій зображення автомобіля, копію пояснень ОСОБА_3 від 21.06.2020 р., копію рапорту слідчого СВ майора поліції Світящука В. від 21.06.2020 р., копію клопотання від 07.09.2021 р. від Бойко І.А. , копії клопотання від 08.09.2021 р. від представника ПрАТ "Любомльске РТП" Бойко І.А., копію заяви ОСОБА_2 від 06.10.2020 р., копію постанови про закриття кримінального провадження від 19.06.2018 р., копію скарги ОСОБА_2 до Любомльського райсуду від 22.10.2020 р., копію ухвали Любомльського районного суду від 27.10.2020 р. у справі № 163/738/20, копію ухвали Любомльського райсуду від 28.10.2020 р. про витребування матеріалів кримінального провадження, копію ухвали Любомльського райсуду від 29.10.2020 р. у справі № 163/738/17, копію повідомлення від Любомльського райсуду про направлення справи до Любомльського відділу Ковельської місцевої прокуратури від 13.11.2020 р., копію відзиву від ОСОБА_1 від 27.03.2021 р., копію акта державного виконавця від 09.11.2009 р., копію наказу Господарського суду Волинської області від 26.11.2008 р. № 6/30-1, копію ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2012 р. у справі № 100899/11/9104.

Представник ФОП ОСОБА_2 надіслав до суду пояснення, в яких вказує, що додаткові пояснення до апеляційної скарги, подані позивачем не спростовують законність і обґрунтованість рішення суду.

Колегія суддів вказує, що позивач долучив до додаткових пояснень до апеляційної скарги додаткові докази.

Разом з тим, відповідно до частини 1, 2 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та (одночасно) перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною третьою статті 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Приписи частини 3 статті 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Отже, така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання доказів до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів, долучених позивачем до додаткових пояснень до апеляційної скарги в порядку статті 269 ГПК України.

Окрім того, суд вказує, що частина долучених позивачем до додаткових пояснень до апеляційної скарги доказів з`явилися вже після прийняття судом першої інстанції рішення, що також унеможливлює їх прийняття апеляційним господарським судом.

Розглянувши в судовому засіданні 07.10.2021 р. клопотання позивача про витребування доказів появи майна відповідача-1 ФОП ОСОБА_2 у станції МТФ (в який спосіб і коли воно туди потрапило), що розташована за адресою АДРЕСА_1 та витребувати докази права власності на станцію МТФ АДРЕСА_1 у відповідача-2 ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 81 ГПК України унормовано питання витребування доказів. Зокрема, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 81 ГПК України у клопотанні повинно бути зазначено:1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійно отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Аналізуючи подане позивачем клопотання про витребування доказів, судом апеляційної інстанції встановлено, що воно не в повній мірі відповідає вимогам ст. 81 ГПК України. Позивачем не обґрунтовано та не наведено обставини, які можуть підтвердити ці докази, або аргументи, які вони можуть спростувати; заходів, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійно отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання. Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку відмовити в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів.

В судові засідання 23.09.2021 р. та 07.10.2021 р. учасники справи не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у справі № 903/94/17, матеріали якої було оглянуто в судовому засіданні судом першої інстанції, право власності ТзОВ "Любомль-Сервіс" на нерухоме майно - станцію МТФ виникло на підставі передачі цього майна до статутного фонду ТзОВ "Любомль-Сервіс" його засновником та попереднім власником майна - ВАТ "Любомльське РТП".

Після передачі майна до статутного фонду ВАТ "Любомльське РТП" звернулось до виконкому Любомльської міської ради з метою реєстрації права власності на майно за створеною ним юридичною особою - ТзОВ "Любомль-Сервіс". 11.07.2006 р. виконком Любомльської міської ради прийняв рішення № 75 про оформлення права власності на станцію МТФ за ТзОВ "Любомль-Сервіс".

На підставі рішення № 75 від 11.07.2006 р. Любомльська міська рада 21.07.2006 р., видала ТзОВ "Любомль-Сервіс" свідоцтво про право власності на нерухоме майно - станцію МТФ, яке зареєстроване 24.07.2006 р. в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за №13979358.

10.09.2015 р. Любомльська міська рада прийняла рішення № 58/13, яким скасувала рішення виконкому Любомльської міської ради №75 від 11.07.2006 р.

Рішення виконкому Любомльської міської ради № 75 від 11.07.2006 р. про оформлення права власності на станцію МТФ за ТзОВ "Любомль-Сервіс" було предметом оскарження у справі № 903/857/17.

Постановою Верховного Суду від 23.10.2018 р. у справі № 903/857/17 рішення Господарського суду Волинської області від 05.03.2018 р., яким у задоволенні позову було відмовлено, залишено в силі.

Рішення Любомльської міської ради № 58/13 від 10.09.2015 р. було предметом оскарження у справі № 903/94/17.

Постановою Верховного Суду від 24.04.2019 р. у справі № 903/94/17 рішення Господарського суду Волинської області від 23.05.2017 р. у справі № 903/94/17 про задоволення позову в частині визнання дій Любомльської міської ради протиправними щодо винесення рішення № 58/13 від 10.09.2015 р. та скасування рішення Любомльської міської ради № 58/13 від 10.09.2015 р. залишено в силі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 11.09.2008 р. провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно - закрито з визнанням мирової угоди між сторонами. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 30.06.2010 р. у справі № 22-ц-1589/10 за апеляційною скаргою ТзОВ "Любомль сервіс" ухвалу Луцького міськрайонного суду від 11.09.2008 р. було скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Таким чином, рішення виконкому Любомльської міської ради №75 від 11.07.2006 р. про оформлення права власності на станцію МТФ за ТзОВ "Любомль-Сервіс" є чинним, тобто, позивач набув права власності на нерухоме майно на підставі передачі його до статутного фонду. Відповідачі в процесі розгляду справи № 903/154/21 не подали доказів на спростування доводів позивача про набуття ним права власності на спірне нерухоме майно.

Предметом даного позову є вимога позивача про зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні майном - приміщенням станції МТФ, загальною площею 1004.9 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

В позовній заяві позивач стверджує, що він є власником майна, а ФОП ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 перешкоджають користуватись та розпоряджатись позивачу, як законному власнику своїм майном, не допускаючи до майна.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів, зокрема, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яким вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності, частиною першої якої передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

При цьому, негаторний позов має на меті усунення тривалих порушень зазначених повноважень власника, а не тих, що мали місце в минулому. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то й відпадає підстава для пред`явлення негаторного позову. Власник має право у даному випадку вимагати лише відшкодування збитків або застосувати інший спосіб захисту свого права.

Таким чином, для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами.

Як встановлено апеляційним судом, звертаючись з позовом до суду, позивач посилається на те, що ФОП ОСОБА_2 займає приміщення станції МТФ та використовує його у своїй підприємницькій діяльності; зазначає, що ФОП ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 перешкоджають користуватись та розпоряджатись ТзОВ "Любомль-Сервіс" як законному власнику своїм майном, не допускаючи його до майна.

Колегія суддів вказує, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства також визначено (ч. 3 ст. 2 ГПК України) принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита в ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Кожна сторона на підставі ч. 1 ст. 74 ГПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вказує, що на підтвердження доводів про те, що відповідач-1 чинить перешкоди у користуванні майном, позивач посилається на постанову від 30.11.2013 р. слідчого відділення Любомльського районного відділу про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000534 від 19.11.2013 р.; ухвалу Господарського суду Волинської області від 22.03.2017 р. у справі № 903/94/17.

Відповідно до ч. 6 ст. 75 ГПК України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що постанова від 30.11.2013 р. слідчого відділення Любомльського районного відділу про закриття кримінального провадження в розумінні ч. 6 ст. 75 ГПК України не є тією підставою, яка звільняє позивача від доказування факту створення йому перешкод у користуванні майном. Разом з цим, постанова, яка прийнята 30.11.2013 р., не підтверджує вчинення перешкод відповідачем-1, станом на час розгляду справи - червень 2021 р.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвала Господарського суду Волинської області від 22.03.2017 р. у справі № 903/94/17 не є рішенням суду в господарській справі в розумінні ч. 4 ст. 75 ГПК України, а тому та обставина, що в ухвалі від 22.03.2017 р. суд відобразив, що ФОП ОСОБА_2, підтримуючи заяву про вступ у справу третьою особою, зазначив, що він є фактичним власником і користувачем приміщення станції МТФ, не звільняє позивача від обов?язку доведення створення йому перешкод у користуванні майном, станом на час розгляду справи № 903/154/21.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги те, що фактично 22.03.2017 р. Господарський суд Волинської області у справі № 903/94/17 прийняв ухвалу про відкладення розгляду справи. Окрім цього, позивач звернувся з позовом до суду в березні 2021 р., а тому він зобов?язаний довести факт створення йому перешкод у користуванні майном відповідачами, станом на час розгляду справи № 903/154/21, а ухвала суду у справі № 903/94/17 прийнята 22.03.2017 р.

Окрім того, інших доказів, які б свідчили про те, що відповідач-1 чинить перешкоди у користуванні майном: займає приміщення станції, не допускає позивача до приміщення, позивач суду не надав.

Колегія суддів вказує, що за клопотанням позивача ухвалою від 21.04.2021 р. суд першої інстанції витребував від ФОП ОСОБА_2 докази володіння та користування станцією МТФ; докази про розпорядження та користування станцією МТФ, надане ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_1, встановлене постановою Любомльського районного відділу слідчого відділення та право власності на визначене майно за ОСОБА_1

Так, в письмових поясненнях від 11.05.2021 р., відповідач-1 повідомив суд, що у приміщенні станції МТФ з дозволу ОСОБА_1 знаходиться його рухоме майно; посилається на те, що договір купівлі-продажу майна від 01.01.2005 р., який було укладено між ним і ВАТ "Любомльське РТП", рішенням суду від 01.06.2009 р. розірвано, а його - виселено із приміщення, про що державним виконавцем складено акт; зазначає, що з того часу він не користується, не володіє і не розпоряджається приміщенням, а тому не може виконати вимог ухвали суду, оскільки не має доказів володіння, користування і розпорядження майном. В судовому засіданні суду першої інстанції відповідач-1 факт створення перешкод позивачу у користуванні майном - приміщенням станції МТФ заперечував.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач у встановленому законом порядку не довів, що приміщення станції МТФ, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зайняте безпосередньо ФОП ОСОБА_2 і що саме відповідач-1 чинить перешкоди позивачу у користуванні майном як власнику, не допускає його до приміщення, тому вимога позивача до ФОП ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном не підлягає до задоволення.

Колегія суддів зазначає, що обставини, викладені позивачем в додаткових поясненнях до апеляційної скарги не доводять того факту, що відповідач-1 чинить перешкоди позивачу у користуванні майном за адресою: АДРЕСА_1.

Щодо вимог позивача про усунення перешкод у користуванні майном до ОСОБА_1 як до фізичної особи, то колегія суддів вказує слідуюче.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (ст. 125 Конституції України).

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцевий суд є судом першої інстанції і здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом. Місцеві загальні суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом. Місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції. Місцеві адміністративні суди розглядають справи адміністративної юрисдикції (адміністративні справи). Юрисдикція місцевих судів щодо окремих категорій справ, а також порядок їх розгляду визначаються законом.

Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

В основу визначення підвідомчості покладено два критерії: суб`єктний склад правовідносин і характер діяльності суб`єктів (характер спірного правовідношення).

Відповідно до першого критерію господарський суд вирішує господарські спори, що виникають між підприємствами, організаціями (юридичними особами), а також громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених чинним законодавством, може вирішувати спори і розглядати справи за участю державних та інших органів, а також громадян, які не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Підвідомчість справ загальним і господарським судам визначається законодавством.

Статтею 1 ГПК України визначено, що Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ч. 1, 3 ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, наведені у ст.20 Господарського процесуального кодексу України. Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів визначена ст. 20 ГПК України.

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Тобто, спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо: спір не є підвідомчим господарському суду, тобто предмет спору не охоплюється ст. 20 ГПК України (предмет спору: усунення перешкод у користуванні майном охоплюється ст. 20 ГПК України); спір за предметною ознакою підвідомчий господарському суду, але одна зі сторін не може бути учасником господарського процесу, а її право чи інтерес не підлягають судовому захисту у господарському суді.

Як вбачається із змісту позовної заяви, вимога позивача про усунення перешкод у користуванні майном спрямована також до ОСОБА_1 як до фізичної особи.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що спір, який виник між позивачем - ТзОВ "Любомль-Сервіс" і відповідачем-2 - ОСОБА_1 щодо усунення перешкод у користуванні майном є господарським; відсутні докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 на час вирішення спору у справі № 903/154/21 використовує приміщення для здійснення господарської діяльності.

Додатки до письмових пояснень позивача від 17.06.2021, серед яких міститься й копія супровідного листа ОСОБА_1 від 23.02.2010 на адресу ВАТ "Любомльське РТП", не прийняті судом як докази у справі у зв?язку з порушенням порядку та строку їх подачі. Окрім цього, цей лист написано більше як одинадцять років тому. Позивачем не доведено, що на час звернення з даним позовом, відповідач-2 був чи на даний час є суб`єктом господарювання (фізичною особою-підприємцем).

Таким чином, оскільки відповідач-2 у справі не є суб`єктом господарювання (фізичною особою-підприємцем), а спір не підпадає під критерії господарського спору за участю фізичної особи, що охоплюється ст. 20 ГПК України, з огляду на зміст статей 4, 20 ГПК України, позовна вимога до ОСОБА_1 як до фізичної особи не підлягає розгляду у господарських судах України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

З огляду на викладене, провадження у справі в частині вимог до відповідача-2 ОСОБА_1 судом першої інстанції правомірно було закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України, оскільки в цій частині позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Окрім того, колегія суддів вказує, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007, аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін. Аналізуючи мотивацію прийнятого місцевим господарським судом рішення крізь призму статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зазначеної практики ЄСПЛ, апеляційний суд зазначає про належне виконання покладеного на суд обов`язку щодо мотивації прийнятого рішення, тому його висновки є вірними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 17.06.2021 р. у справі № 903/154/21 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Любомль-Сервіс" - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Любомль-Сервіс" на рішення Господарського суду Волинської області від 17.06.2021 р. у справі № 903/154/21 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2021р

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Маціщук А.В.