СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2021 р. м. Харків Справа № 917/377/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Геза Т.Д. , суддя Мартюхіна Н.О.

за участі секретаря судового засідання Перікової К.В.,

за участі представників учасників справи:

позивача - Пашкова М.В., довіреність №211 від 22.02.2021; свідоцтво ЗП №001980 від 21.01.2019

1-го відповідача - не з`явився

2-го відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , с. Верхоярівка, Пирятинський район, Полтавська область (вх. №2524 П/2)

на рішення Господарського суду Полтавської області від 23.06.2021 у справі №917/377/21 (суддя Білоусов С.М.)

за позовом Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк", м. Київ

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіка", с. Верхоярівка, Пирятинський район, Полтавська область

2. ОСОБА_1 , с. Верхоярівка, Пирятинський район, Полтавська область

3. ОСОБА_2 , с. Верхоярівка, Пирятинський район, Полтавська область

про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року Акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовною заявою (вх. № 406/21 від 18.03.2021 року) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіка", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 160 844,74 грн, з яких: 127 385,47 грн - заборгованість за простроченими процентами за неправомірне користування кредитом та 33 459,27 грн - заборгованість за інфляційними витратами за період з 27.01.2020 по 23.02.2021 (включно).

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідачі не виконали взяті на себе умови кредитного договору №МБ-К-КНА-2603 від 24.07.2019 року, а тому до них застосовано ч.2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 23.06.2021 у справі №917/377/21 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіка" та солідарних з ним боржників: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк" - 127 385,47 грн заборгованість за простроченими процентами за неправомірне користування кредитом, 33 459,27 грн заборгованість за інфляційними витратами та 2 412,67 грн судового збору.

ОСОБА_1 із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилась, звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Господарського суду Полтавської області від 23.06.2021 у справі №917/377/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" до ТОВ "Агровіка", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 160 844,74 грн, з яких: 127 385,47 грн - заборгованість за простроченими процентами за неправомірне користування кредитом та 33 459,27 грн - заборгованість за інфляційними витратами за період з 27.01.2020 по 23.02.2021.

Апеляційну скаргу апелянт обґрунтовує наступними доводами:

- вимоги Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк" про стягнення з ТОВ "Агровіка" та солідарних з ним боржників: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №МБ-К-КНА-2603 від 24.07.2019 вже були предметом розгляду Господарським судом Полтавської області у справі №917/711/20 від 05.11.2020, під час розгляду якої, банком надано заяву про уточнення заборгованості за кредитним договором та договорами поруки та визначено, що станом на 09.08.2020 (включно) заборгованість позичальника за простроченою сумою кредиту становить 520 335,33 грн, заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом - 73090,23 грн. Таким чином, банк вже намагався стягнути заборгованість з позичальника за простроченими процентами за користування кредитом у розмірі 73 090,23 гун, в той же час, судовим рішенням у вказаній справі суд, дослідивши умови п. 7.2.1.2. кредитного договору дійшов висновку, що після спливу визначеного договором строку (терміну) виконання зобов`язання або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов 'язання. Враховуючи сплату відповідачем 1 процентів у розмірі 44 723,62 грн за період з 26.12.2019 по 05.04.2020 , суд дійшов висновку про неправомірність та недоведеність позовних вимог позивача про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом у розмірі 73 90,23 грн. за період з 05.04.2020 по 09.08.2020. Отже, банк намагається переглянути судове рішення, що набрало законної сили;

-сторони за договором не погоджували проценти за неправомірне користування грошовими коштами, які стягуються як гарантія неналежного виконання зобов`язання позичальником (ч.2 стаття 625 ЦК України), а передбачили лише «проценти за користування кредитом на прострочену суму кредиту", що за своїм змістом та суттю є відміннім. Окрім того, заборгованість за вказаним договором відсутня, так як і відсутня заборгованість, встановлена рішенням суду, про що свідчать ухвали суду про визнання судового наказу таким що не підлягає виконанню;

- природа процентів, які нараховує позивач була досліджена судовим рішенням під час розгляду справи №917/711/20 та у їх задоволенні було відмовлено, отже, позивач може нарахувати 3% річних за весь час прострочення, але стягнути їх позивач не просить, що є підставою для відмови у позові в цій частині;

- виходячи з заяви позивача про уточнення заборгованості за кредитним договором від 10.08.2020, заборгованість відповідача 1 станом на 09.08.2020 становить 520 335,33 грн, отже саме з 09.08.2020 має розраховуватись нарахування на суму простроченого тіла кредиту, а не з іншої дати, яка вже була погашена, про що свідчить і прийняте судове рішення;

-позивач нараховує індекс інфляції з 27.01.2020 безпідставно, з

огляду на те, що прострочення виконання умов кредитного договору не було, а тому позивач не мав права нараховувати індексацію за період який не входив до періоду прострочення виконання зобов`язань.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2021 для розгляду справи №917/377/21 сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Здоровко Л.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.08.2021 задоволено клопотання ОСОБА_1 та поновлено апелянту строк на подання апеляційної скарги. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та призначено її до розгляду на 30.09.2021. Встановлено позивачу та відповідачу 1, відповідачу 3 строк до 10.09.2021 для подання відзиву на апеляційну скаргу; встановлено сторонам строк до 10.09.2021 для подання заяв, клопотань, тощо.

07.09.2021 позивачем до суду апеляційної інстанції надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти доводів апеляційної скарги заперечує, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Як зазначає позивач, предметом позову у даній справі є інші підстави, ніж у справі №917/711/20, зокрема, стягнення процентів за неправомірне користування кредитними коштами та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, як міра відповідальності боржника, передбачена ст. 625 Цивільного кодексу України. Отже вимоги банку у даній справі не є тотожними з вимогами позивача у справі №917/711/20, як помилково вважає апелянт. Крім того, вважає, що наявна в матеріалах справи виписка з рахунку відповідача 1 підтверджують період прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором починаючи з 27.01.2020 по 10.02.2021 (включно) за який банком і було нараховано до стягнення з відповідачів у солідарному порядку 33 459,27 грн інфляційних втрат.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2021, у зв`язку із знаходженням у відпустці судді Бородіної Л.І. та судді Здоровко Л.М., для розгляду справи №917/377/21 сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Лакіза В.В., суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н,О.

В судове засідання 30.09.2021 з`явився представник позивача, який проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.

ТОВ "Агровіка", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які про час, день та місце судового засідання повідомлені судом належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованих поштових відправлень (а.с. 195-197), правом на участь у судовому засіданні не скористались, представників в судове засідання апеляційної інстанції не направили.

Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши доводи представника позивача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 24.07.2019 року між Акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний банк" (позивач, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агровіка" (відповідач 1, позичальник) було укладено кредитний договір № МБ-К-КНА-2603 з додатком №1 (а.с. 18-26).

27.01.2020 між позивачем та відповідачем 1 підписано додаткову угоду №1 до кредитного договору № МБ-К-КНА-2603 від 24.07.2019 року (а.с. 28-30).

Умовами даного кредитного договору сторони погодили наступне:

- банк зобов`язався надати відповідачу 1 кредит у розмірі 1 568 395,00 грн., а позичальник зобов`язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути Банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені цим договором (п. 1.1. договору);

- позичальник зобов`язався використовувати кредит виключно на наступні цілі для оплати товару та обладнання наведеного в таблиці (п. 2.1 договору);

- позичальник зобов`язаний повернути кредит частинами у розмірах та строки, зазначені у графіку, наведеному у вказаному пункті (п. 6.1. договору в редакції додаткової угоди № 1);

- проценти за користування кредитом нараховуються Банком за ставкою у розмірі 20,75% річних (із розрахунку 365 днів на рік) (п. 7.2.1. договору);

- період нарахування процентів складає календарне число днів. Датою закінчення періоду нарахування процентів є перший банківський день після 24 числа місяця (без його урахування) або день, що передую даті повернення кредиту, а початком - дата надання кредиту та/або перший банківський день після 24 числа місяця (з його урахуванням) (п. 7.2.2. договору);

- проценти нараховуються щоденно на фактичну суму і за весь час користування кредитом (п. 7.2.3. договору);

- нараховані проценти повинні сплачуватися Позичальником щомісячно не пізніше 1 (одного) Банківського дня, наступного за 24 (двадцять четвертим) числом кожного місяця (п. 7.2.4. договору);

- закінчення строку кредитування, встановленого цим договором, не звільняє Позичальника від обов`язку сплачувати відповідно до умов цього договору на користь банку проценти за користування кредитом за весь час прострочення Позичальником погашення заборгованості за кредитом. Незважаючи на положення п. 7.2.1. та п.п. 7.2.1.1. цього договору, проценти за користування кредитом на прострочену суму кредиту нараховуються банком за ставкою у розмірі 20,75% річних (із розрахунку 365 днів на рік), з першого дня прострочення суми кредиту до тієї дати , коли сума кредиту буде повернута банку в повному обсязі (п. 7.2.1.2. договору);

- забезпеченням боргових зобов`язань позичальника за цим договором є: договір застави рухомого майна № МБ-РВ-КНА-2603/1, що укладений 24.07.2019 року; договір застави рухомого майна № МБ-ТЗ-КНА-2603/4, що буде укладений 27.01.2020 року; договір поруки між банком та громадянкою України ОСОБА_1 ; договір поруки між банком та громадянином України ОСОБА_2 (п. 8.1. договору в редакції додаткової угоди № 1);

- у разі порушення Позичальником строків виконання будь-якого з боргових зобов`язань Банк має право вимагати, а Позичальник зобов`язаний в строк не пізніше 7 календарних днів з дати відправлення банком відповідного повідомлення - вимоги сплатити на користь Банка пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у відповідний період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення. Розрахунок пені здійснюється на суму простроченого виконанням боргового зобов`язання за весь час прострочення (п. 12.1.2. договору);

- будь-які повідомлення та / або документи, що направляються Сторонами одна одній у зв`язку з договором, повинні бути викладені в письмовій формі та будуть вважатися поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або доставлені особисто за адресою Сторін. Повідомлення та / або документи вважаються надісланими з дати їх відправлення однією стороною іншій за адресою, зазначеною у цьому договорі. Сторона вважається такою, що знала про зміну адреси іншої сторони, виключно у разі укладання сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору. Сторони погодились, що повідомлення та / або документи вважаються отриманими Позичальником на сьомий календарний день з дати реєстрації Банком рекомендованого листа у відділенні поштового зв`язку (при цьому Позичальник несе ризик отримання таких листів у строк, що перевищує сім календарних днів) або в день особистого вручення Позичальнику, зазначений в повідомленнях та / або документах (п. 14.1. договору).

З метою забезпечення виконання відповідачем 1 зобов`язань перед позивачем за кредитним договором між банком (позивачем) та:

- ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 (надалі за текстом - Відповідач 2, Поручитель 1), був укладений Договір поруки № МБ-П-КНА-2603/2 від 24.07.2019 року (надалі за текстом - Договір поруки № 1) (а.с. 31-33).

27.01.2020 року між позивачем та відповідачем 2 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № МБ-П-КНА-2603/2 від 24.07.2019 року (а.с. 34).

- ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 (надалі за текстом - Відповідач 3, Поручитель 2) був укладений Договір поруки № МБ-П-КНА-2603/3 від 24.07.2019 року (надалі за текстом - Договір поруки № 2) (а.с. 35-37).

27.01.2020 року між позивачем та відповідачем 3 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № МБ-П-КНА-2603/3 від 24.07.2019 року (а.с. 38).

Умовами договорів поруки позивач та відповідачі 2 та 3 погодили наступне:

- поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань боржником в повному обсязі. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, витрат кредитора тощо (п. 1.2. договору поруки № 1 та № 2);

- у разі порушення боржником зобов`язання, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає право кредитора, вимагати виконання зобов`язання в повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від кожного з них окремо (п. 1.3 договору поруки № 1 та № 2);

- порукою за цим договором забезпечується виконання зобов`язань боржника перед кредитором, що випливають з кредитного договору № МБ-К-КНА-2603 від 24.07.2019 року між кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агровіка", який є боржником за договором з усіма змінами та доповненнями до нього, а саме: додаткова угода №1 від 27.01.2020 року, а саме: повернути кредит, наданий в розмірі 1 568 395,00 грн., частинами та в строки, зазначені в наведеному нижче графіку, але не пізніше 25.12.2021 року, а у випадках, передбачених кредитним договором в інші, встановлені кредитним договором строки (п. 2.1.1. та п. 2.1.1.1. в редакції додаткових угод №1 до договору поруки № 1 та № 2);

- у разі порушення зобов`язання Боржником (у тому числі невиконання та/або неналежного виконання Боржником Зобов`язання у строки, визначені договором, з якого випливає зобов`язання), Поручитель зобов`язаний в перший день порушення Боржником Зобов`язання (або певної його частини) виконати таке Зобов`язання (або певну його частину) незалежно від факту направлення йому кредитором відповідної вимоги. При цьому Кредитор не зобов`язаний підтверджувати буд-яким чином факт порушення Зобов`язання Боржником. Порушення Зобов`язання Боржником буде достатньою для Поручителя підставою виконати порушене Зобов`язання (або певну його частину), без будь яких застережень, умов чи вимог до Кредитора про надання відповідної інформації чи документів (п. 3.1. договору поруки № 1 та № 2);

- в разі порушення поручителем строків виконання зобов`язань за цим договором кредитор має право вимагати, а поручитель за вимогою кредитора зобов`язаний в строк не пізніше 7 (семи) календарних днів з дати відправлення кредитором відповідного повідомлення-вимоги сплатити на користь кредитора пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен календарний день прострочення. Розрахунок пені здійснюється на суму простроченого виконанням платежу за весь час прострочення (п. 3.3. договору поруки № 1 та №2);

- будь - які повідомлення та/або документи, що направляються сторонами одна одній у зв`язку з цим договором, повинні бути викладені в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу Сторін. Повідомлення та/або документи вважаються надісланими з дати їх відправлення однією Стороною іншій за адресою, зазначеною у цьому Договорі. Сторона вважається такою, що знала про зміну адреси іншої Сторони, виключно у разі укладення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору. Сторони погодились, що повідомлення та/або документи вважаються отриманими Поручителем на сьомий календарний день з дати реєстрації Кредитором рекомендованого листа у відділенні поштового зв`язку (при цьому Поручитель несе ризик отримання таких листів у строк, що перевищує сім календарних днів) або в день особистого вручення Поручителю, зазначений в повідомленнях та/або документах (п. 7.3. договору поруки №1 та №2).

Звертаючись до господарського суду позивач зазначав, що на виконання умов кредитного договору позивачем було надано відповідачу 1 кредит в розмірі 1 568 395,00 грн. Разом з тим, враховуючи порушення відповідачем 1 зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, банк, скориставшись правом на дострокове повернення кредиту № КНО-61.1.3.1/48 від 10.03.2020, звернувся до Господарського суду Полтавської області про стягнення з відповідачів 1 184 731,59 грн заборгованості за кредитним договором №МБ-К-КНА-2603 від 24.07.2019, договором поруки №МБ-П-КНА-2603/2 від 24.07.2019, договором поруки №МБ-П-КНА-2603/3 від 24.07.2019. Рішенням Господарського суду Полтавської області від 05.11.2020 року у справі № 917/711/20 частково задоволені позовні вимоги Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" та стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіка" та солідарних з ним боржників: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк" 520 335,33 грн простроченої заборгованості за кредитом по кредитному договору №МБ-К-КНА-2603 від 24.07.2019 року, 2 314,46 грн пені за порушення строків сплати суми кредиту та процентів. Банк зазначав, що предметом розгляду у справі №917/711/20 були вимоги про стягнення з відповідачів простроченої заборгованості за кредитом по кредитному договору та пені за порушення строків сплати суми кредиту, які заявлялись банком на підставі вимог ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якою встановлено право позикодавця на дострокове повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Водночас, посилаючись на триваюче невиконання судового рішення у справі №917/711/20, банк вважав про наявність підстав про стягнення з відповідачів заборгованості за простроченими процентами за неправомірне користування кредитом та заборгованості за інфляційними витратами в порядку ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу. У зв`язку з чим, просив суд стягнути з відповідачів 160 844,74 грн, з яких: 127 385,47 грн - заборгованість за простроченими процентами за неправомірне користування кредитом та 33 459,27 грн - заборгованість за інфляційними витратами за період з 27.01.2020 р. по 23.02.2021 р. (включно), які заявлені на підставі приписів ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає про наступне.

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога кредитодавця (Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк") про стягнення з позичальника (ТОВ «Агровіка») та поручителів за кредитним договором ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) процентів за неправомірне користування кредитними коштами та інфляційних втрат в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 526 ЦК України та статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статей 599, 629 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як визначено ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України).

Встановлені по справі обставини свідчать, що рішенням господарського суду Полтавської області від 05.11.2020 року у справі № 917/711/20, яке набрало законної сили, Товариству з обмеженою відповідальністю "Агровіка" було надано кредитні кошти відповідно до кредитного договору № МБ-К-КНА-2603 від 24.07.2019 року в сумі 1 568 395,00 грн.

З метою забезпечення виконання зобов`язань перед позивачем (АТ "Перший український міжнародний банк") банком (позивачем) з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладені Договір поруки № МБ-П-КНА-2603/2 від 24.07.2019 та Договір поруки № МБ-П-КНА-2603/3 від 24.07.2019 відповідно.

Зважаючи на порушення позичальником умов кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту, процентів за його користування та штрафних санкцій, банк в межах справи №917/711/20 звернувся до позичальника та поручителів 1, 2 з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів, а в подальшому і до господарського суду Полтавської області про стягнення 595 740,02 грн, з яких: 520 335,33 грн визначена банком як заборгованість позичальника за простроченою сумою кредиту; 73 090,23 грн, визначена як заборгованість позичальника за простроченими процентами за користування кредитом; 2314,46 грн заборгованість позичальника за пенею по порушення строків сплати суми кредиту та процентів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, Господарський суд Полтавської області у справі №917/711/20 визнав доведеним факт заборгованості відповідача 1 за тілом кредитного договору, у зв`язку з чим, визнав обґрунтованими вимоги позивача про дострокове повернення кредитних коштів, стягнувши на користь банку 520 335,33 грн заборгованості.

Щодо вимог про стягнення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення звернувся до правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, в якій зазначено, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняються.

Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку (терміну) виконання зобов`язання або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється . Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи вищенаведене, сплату відповідачем 1 процентів у розмірі 44 723,62 грн за період з 26.12.2019 р. по 05.04.2020, суд дійшов висновку про неправомірність та недоведеність позовних вимог позивача про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом у розмірі 73 090,23 грн за період з 05.04.2020 по 09.08.2020, у зв`язку з чим відмовив у їх стягненні.

Також рішенням у справі №917/711/20 встановлено, що відповідач №1 був зобов`язаний повернути отримані від банку (позивача) кредитні кошти в повному обсязі з нарахованими процентами за користування кредитними коштами за кредитним договором у строк до 20.03.2020 року.

Відповідно п. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач, посилаючись на те, що рішення господарського суду Полтавської області від 05.11.2020 року у справі № 917/711/20 набрало законної сили, однак через непогашення вчасно кредитного договору відповідачі не звільняються від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, заявив про своє право на отримання сум в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України та звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 160 844,74 грн, з яких: 127 385,47 грн - заборгованість за простроченими процентами за неправомірне користування кредитом за період з 25.03.2020 року по 09.02.2021 року та 33 459,27 грн - заборгованість за інфляційними витратами за період з 27.01.2020 по 10.02.2021 (включно) відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 наведено висновки про те, що відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

У вказаній постанові Великою Палатою також зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, за правомірне користування кредитними коштами (в межах строку дії кредитного договору) стягуються проценти на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, а за неправомірне користування кредитними коштами (поза межами строку дії кредитного договору) - на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України.

Правова позиція з цього питання викладена також в постанові Верховного Суду у справі №921/387/18 від 16.03.2021.

Колегія суддів також зазначає, що статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Як вже зазначалось, частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 7.2.1 кредитного договору сторони узгодили, що проценти за користування кредитом нараховуються Банком за ставкою у розмірі 20,75% (двадцять цілих сімдесят п`ять сотих процентів) річних (із розрахунку 365 днів на рік),.

Згідно п.п. 7.2.1.2. Кредитного договору, закінчення строку кредитування, встановленого цим договором, не звільняє Позичальника від обов`язку сплачувати відповідно до умов цього договору на користь банку проценти за користування кредитом за весь час прострочення Позичальником; погашення заборгованості за кредитом. Незважаючи на положення п. 7.2.1. та п.п. 7.2.1.1. цього договору, проценти за користування кредитом на прострочену суму кредиту нараховуються банком за ставкою у розмірі 20,75% (двадцять цілих сімдесят п`ять сотих процентів) річних (із розрахунку 365 днів на рік), з першого дня прострочення суми кредиту до тієї дати , коли сума кредиту буде повернута банку в повному обсязі.

Так, судовим рішенням у справі №917/711/20, що набрало законної сили, встановлено, що враховуючи вимогу банку про дострокове повернення кредитних коштів, відповідач 1 був зобов`язаний повернути кредитні кошти в повному обсязі з нарахованими процентами за користування кредитом у строк до 20.03.2020 року. Таким чином, до 20.03.2020 відповідач є таким, що правомірно користувався кредитом, в той час як після 20.03.2020 відповідач набув статусу особи, яка користується кредитними коштами неправомірно. Разом з тим, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. (Правова позиція з цього приводу викладена в постанові Верховного Суду у справі №910/3077/20 від 20.05.2021)

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується самим відповідачем, погашення заборгованості за кредитом здійснено останнім 12.02.2021 року. Таким чином, за період після настання строку неправомірного користування кредитними коштами з відповідача за весь період такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Оскільки наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителів, яке не виконано, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, колегія суддів приходить до висновку, що банк не був позбавлений права на отримання коштів за порушення грошового зобов`язання, які є мірою відповідальності в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України та з урахуванням ставки, визначеної сторонами у п. 7.2.1. та п.п. 7.2.1.1. договору.

Отже, виходячи із змісту правовідносин, які склались між сторонами спору, приймаючи до уваги приписи ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та умови п.п. 7.2.1.2. Кредитного договору, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем обґрунтовано заявлено до стягнення проценти за користування кредитом виходячи з процентної ставки у розмірі 20,75% за весь час прострочення сплати заборгованості за кредитом, період якого визначено позивачем з 25.03.2020 по 09.02.2021.

Здійснивши за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон" перерахунок заявленої до стягнення позивачем суми річних за ставкою 20,75% за період з 25.03.2020 по 09.02.2021, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що він є арифметично вірним. У зв`язку з чим, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині та наявність підстав для стягнення з відповідача 1 та солідарних боржників заборгованості за простроченими процентами за неправомірне користування кредитом в порядку приписів ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України в розмірі 127 385,47 грн.

Щодо вимог про стягнення з відповідача та солідарних з ним боржників інфляційних втрат у розмірі 33 459,27 грн за період з 27.01.2020 по 10.02.2021 колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання, не є штрафними санкціями, а є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції є правом, яким кредитор наділений в силу нормативного закріплення зазначеного способу захисту майнового права та інтересу.

Як вже зазначалось, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням. Отже, право на стягнення інфляційних втрат виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується трьома роками , які передували подачі позову , якщо основне зобов`язання боржником не виконано.

Правова позиція з цього питання викладена в постановах Верховного Суду у справі №921/378/18 від 16.03.2021, № 910/3077/20 від 20.05.2021.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду постановою від 20.11.2020 по справі № 910/13071/19, зокрема, зазначив, що при з`ясуванні підставності нарахування кредитором інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 ЦК України судам належить визначити конкретну дату (подію), з настанням якої пов`язується строк виконання грошового зобов`язання; дослідити обставини виконання зобов`язання боржником (борг погашався частинами чи однією сумою у повному обсязі) та з`ясувати період у часі, упродовж якого мало місце прострочення боржника у виконанні зобов`язання перед кредитором.

Вказаною постановою роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Позивачем до матеріалів справи надано виписку з банківського рахунку відповідача 1 та розрахунок заборгованості інфляційних втрат, який містить інформацію про суми заборгованості, періоди прострочення грошового зобов`язання, інфляційне збільшення суми заборгованості за кожний період, а також періоди погашення заборгованості відповідачем.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок, колегією суддів встановлено, що відповідно до даних виписки з банківського рахунку відповідача, станом на 28.01.2020 заборгованість за кредитним договором становила 69 843,46 грн. Існування заборгованості станом на 28.01.2020 у вказаному розмірі боржником належними доказами не спростована. Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, в межах виконавчого провадження погашення заборгованості боржником здійснено 10.02.2021.

У судовому засіданні 30.09.2021 представник банка надав суду пояснення та зазначив, що нарахований індекс інфляції, відповідно до заборгованості по кредиту в розмірі 1 044 715,00 грн, розмір якого зазначено в банківській виписці, строк погашення якого є 20.03.2020 (враховуючи вимогу про дострокове повернення кредиту № КНО-61.1.3.1/48 від 10.03.2020), була погашена відповідачем 1- частинами, починаючи з 04.07.2020 по 10.02.2021 (включно), що також підтверджується наданим банком до матеріалів позовної заяви розрахунком інфляційних втрат за період з 27.01.2020 по 10.02.2021. У зв`язку з цим, нарахування інфляційних втрат було здійснено позивачем з урахуванням сум заборгованості відповідача 1 на відповідну дату та з урахуванням періодів їх часткової оплати, про що позивачем зазначено у відповідному розрахунку, наданому до матеріалів позовної заяви.

Перевіривши за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон" розрахунок інфляційних в межах обраних позивачем періодів, судом встановлено, що заявлені інфляційні втрати не перевищують розмір, який може бути нарахований в межах обраних позивачем періодів, внаслідок чого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розрахунок позивача є арифметично вірним та обґрунтованим, отже належними до стягнення є інфляційні у загальному розмірі 33 459,27 грн.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що вимоги АТ "Перший Український Міжнародний банк" про стягнення з ТОВ "Агровіка" та солідарних з ним боржників: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №МБ-К-КНА-2603 від 24.07.2019 вже були предметом розгляду Господарським судом Полтавської області у справі №917/711/20 від 05.11.2020, під час розгляду якої, банком надано заяву про уточнення заборгованості за кредитним договором та договорами поруки та визначено, що станом на 09.08.2020 (включно) заборгованість позичальника за простроченою сумою кредиту становить 520 335,33 грн, заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом - 73090,23 грн. в той же час, судовим рішенням у вказаній справі суд, дослідивши умови п. 7.2.1.2. кредитного договору дійшов висновку, що після спливу визначеного договором строку (терміну) виконання зобов`язання або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи сплату відповідачем 1 процентів у розмірі 44 723,62 грн за період з 26.12.2019 по 05.04.2020, суд дійшов висновку про неправомірність та недоведеність позовних вимог позивача про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом у розмірі 73 90,23 грн. за період з 05.04.2020 по 09.08.2020. Отже, апелянт вважає, що банк намагається переглянути судове рішення, що набрало законної сили, в той час як судовим рішенням у справі №917/711/20 у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за простроченими процентами за користування кредитом у розмірі 73 090,23 грн банку було відмовлено.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що в мотивувальній частині рішення у справі №917/711/20 Господарський суд Полтавської області врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 від 28.03.2018, в якій зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Після спливу визначеного договором строку (терміну) виконання зобов`язання або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється. Отже, в такому разі права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Предметом розгляду даної справи є вимоги банку про стягнення процентів за несвоєчасне повернення грошових коштів (неправомірне користування кредитними коштами) та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання як міра відповідальності, передбачена ст. 625 Цивільного кодексу України, отже вимоги позивача у даній справі не є тотожними з вимогами позивача у справі №917/711/20, які заявлялись в порядку ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України.

Крім того, як правомірно зазначено судом першої інстанції, рішенням у справі № 917/711/20 відмовлено у задоволенні процентів за користування кредитом у розмірі 73 090,23 грн за період з 05.03.2020 року по 09.08.2020 року з підстави їх неправомірності та вказано, що дана вимога забезпечується відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з іншою позовною заявою про стягнення з відповідача 160 844,74 грн, з яких: 127 385,47 грн. - заборгованість за простроченими процентами за неправомірне користування кредитом за період з 25.03.2020 року по 09.02.2021 року та 33 459,27 грн - заборгованість за інфляційними витратами за період з 27.01.2020 р. по 10.02.2021 р. (включно) на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Як свідчать наявні в матеріалах справи документи, а саме, виписка з банківського рахунку за кредитним договором, заборгованість відповідача 1 існувала станом на 28.01.2020, тобто саме з цього періоду існує заборгованість позикодавця за кредитним договором. У зв`язку з чим, колегія суддів не може прийняти доводи апелянта про те, що згідно заяви позивача про уточнення заборгованості за кредитним договором від 10.08.2020, заборгованість відповідача 1 станом на 09.08.2020 становила 520 335,33 грн, а тому саме з цієї дати - 09.08.2020, має здійснюватися нарахування фінансових санкцій в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Щодо доводів апелянта про те, що сторони за договором не погоджували проценти за неправомірне користування грошовими коштами, які стягуються як гарантії належного виконання зобов`язання позичальником (ч.2 стаття 625 ЦК України), а передбачили лише «проценти за користування кредитом на прострочену суму кредиту", а тому позивач мав нараховувати річні лише у розмірі 3%, колегія суддів зазначає згідно п. п. 7.2.1.2. Кредитного договору, закінчення строку кредитування, встановленого цим договором, не звільняє Позичальника від обов`язку сплачувати відповідно до умов цього договору на користь банку проценти за користування кредитом за весь час прострочення Позичальником погашення заборгованості за кредитом. Незважаючи на положення п. 7.2.1. та п. п. 7.2.1.1. цього договору, проценти за користування кредитом на прострочену суму кредиту нараховуються банком за ставкою у розмірі 20,75% (двадцять цілих сімдесят п`ять сотих процентів) річних (із розрахунку 365 днів на рік), з першого дня прострочення суми кредиту до тієї дати, коли сума кредиту буде повернута банку в повному обсязі.

Отже, узгодивши наведені умови, сторони тим самим встановили розмір процентів по простроченій заборгованості, у розмірі 20,75% річних, за весь час прострочення Позичальником погашення заборгованості за основною сумою кредиту, що кореспондується з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Оскільки ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та п.п. 7.2.1.2. Кредитного договору позивачем правомірно заявлено до стягнення проценти за несвоєчасне повернення грошових коштів (неправомірне користування кредитом) у розмірі 20,75% за весь час прострочення.

В апеляційній скарзі апелянт також вважає, що позивач нараховує індекс інфляції з 27.01.2020 безпідставно, з огляду на те, що прострочення виконання умов кредитного договору почалось з 09.08.2020, а тому позивач не мав права нараховувати індексацію за період який не входив до періоду прострочення виконання зобов`язань. В той же час, вказані доводи спростовуються матеріалами справи, які свідчать, що початком періоду заборгованості відповідача 1 є 27.01.2020, а тому, нарахування інфляційних втрат здійснено позивачем за весь час прострочення, як то встановлено нормами ст. 625 Цивільного кодексу України, а не з 09.08.2020, як помилково вважає апелянт.

З урахуванням встановлених по справі обставин в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю з`ясував обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то, враховуючи вимоги пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, здійснені ним судові витрати за апеляційною скаргою відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 123, 126, 129, статтею 269, пунктом 1 статті 275, пунктами 1, 4 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 23.06.2021 у справі №917/377/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11.10.2021

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Т.Д. Геза

Суддя Н.О. Мартюхіна