ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2021 року, м. Херсон, справа № 923/316/21

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., розглянувши справу

за позовом ОСОБА_1

до Садівничого товариства «Славутич» Міжгосподарського агроторгівельного підприємства «Славутич»

про визнання дій голови правління протиправними та стягнення моральної шкоди у сумі 200000 грн,

за участю:

- третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, ОСОБА_2 ,

- секретаря судового засідання Бєлової О.С.,

- представників:

позивача - ОСОБА_3 ,

відповідача - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

третьої особи - ОСОБА_2 ,

у с т а н о в и в:

Дії та аргументи Позивача

10.03.2021 ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 ) звернулася з позовом до Садівничого товариства «Славутич» Міжгосподарського агроторгівельного підприємства «Славутич» (надалі Товариство) про визнання дій голови правління щодо від`єднання садової ділянки № 5 від загальної електромережі протиправними та стягнення 100000 грн моральної шкоди. Заявою від 10.08.2021 ОСОБА_1 збільшила розмір позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди та просить стягнути 200000 грн. Отже предметом спору у справі є вимоги про визнання дій голови правління Товариства щодо від`єднання садової ділянки № 5, яка перебуває у її користуванні, від загальної електромережі протиправними та стягнення моральної шкоди у сумі 200000 грн.

У якості обґрунтування власної позиції ОСОБА_1 вказала що:

- є членом Товариства, що підтверджується членською книжкою садовода,

- з 2017 року вона є землекористувачем земельної ділянки № 5, яка знаходиться у межах Товариства,

- у вересні 2020 року та 20.02.2021 голова правління Товариства здійснив від`єднання електричного дроту від садової ділянки № 5, який з`єднував її із загальною електромережею Товариства,

- такі дії голови правління суперечать положенням пунктів 34 та 35 Правил користування електричною енергією,

- відсутність електроенергії завдає їй моральної шкоди, оскільки вона постійно знаходиться у стресовому стані, хвилюючись за схоронність власного майна, яке знаходиться піж охоронною системою, яка працює на електроенергії.

Дії та аргументи Відповідача

Товариство заявлені до нього вимоги не визнало та зазначило, що:

- ОСОБА_1 не є членом Товариства, оскільки відсутнє відповідне рішення про прийняття її у члени,

- у відповідності до пунктів 3.6. та 3.9. Статуту правління Товариства вирішило відключити ОСОБА_1 від електропостачання, оскільки вона не є членом Товариства.

Процесуальні дії та рішення суду

Ухвалою від 11.03.2021 суд (суддя Гридасов Ю.В.) відкрив провадження у справі за правилами загального провадження та установив сторонам строки для подачі процесуальних заяв. Зокрема, Товариство подало відзив на позов, а ОСОБА_6 правом на подачу відповіді на відзив не скористалася.

Під час підготовчого провадження суд ухвалою від 31.03.2021 забезпечив позов, а саме заборонив Товариству до розгляду цієї справи в суді здійснювати від`єднання електричних дротів від загальної електромережі до садової ділянки № 5.

Підготовче провадження проведене у період з 11.03.2021 по 14.09.2021, а розгляд справи по суті - 05.10.2021.

Обставини установлені судом

Відповідно до інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Садівниче товариство «Славутич» Міжгосподарського агроторгівельного підприємства «Славутич» зареєстроване у якості юридичної особи 18.12.1996, про що 17.12.2013 внесені відповідні відомості до Реєстру, з організаційно-правовою формою - «садівниче товариство» (а.с. 13-14).

За змістом договору купівлі-продажу садової ділянки від 12.02.2017 (а.с. 108), укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , остання придбала у власність садову ділянку № 5 з відповідними господарськими будівлями та спорудами, яка знаходиться у Садівничому товаристві «Славутич» Міжгосподарського агроторгівельного підприємства «Славутич».

Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-020 від 28.09.2020 (а.с. 109 на зв.) земельна ділянка площею 0,0635 га має кадастровий номер :03:001:0724.

Відповідно до заяви від 12.02.2017 (а.с. 9) ОСОБА_1 подала голові правління Товариства заяву про вступ у члени Товариства як користувача земельної ділянки № 5.

12.02.2017 Товариством була видана ОСОБА_1 «книжка на ділянку № 5» (а.с. 10-12). За змістом книжки нею з 2017 року сплачувалися членські внески та здійснювалася оплата за користування водою й електроенергією.

Станом на час видачі ОСОБА_1 членської книжки Товариство діяло за Статутом у редакції 1990 року (а.с. 42-49). Зокрема, відповідно до його положень:

- у члени Товариства приймаються особи по рішенню адміністрації і профспілкового комітету Міжгосподарського агроторгівельного підприємства «Славутич» (абзац 2 пункту 2.3.).

- правління Товариства видає кожному члену книжку, до якої вносяться відомості про земельну ділянку, вступних, членських та цільових внесків (пункт 2.5.).

Як слідує з протоколу зборів Правління СТ «Славутич» від 05.09.2020 (а.с. 65) Правлінням Товариства прийняте рішення про відключення ділянки, яка належить ОСОБА_1 , від електроживлення протягом 5 робочих днів з дня проведення зборів членів Правління. У якості підстави для такого рішення зазначено про ненадання ОСОБА_1 документів про прийняття її до членів Товариства та документів, які підтверджували б право власності на ділянку № 5.

За твердженнями і поясненням ОСОБА_1 у вересні 2020 року голова Правління Товариства здійснив від`єднання електричного дроту від садової ділянки № 5, а після приєднання повторно 20.02.2021 від`єднав.

Проте, за твердженнями учасників справи ОСОБА_1 на час розгляду справи в суді приєднана до електромережі.

На час від`єднання ОСОБА_1 від електропостачання Товариство діяло за Статутом у редакції 2019 року (а.с. 53-58). Відповідно до його положень:

- Товариство є громадською неприбутковою організацією (пункт 1.1.),

- організаційно-правовою формою Товариства є - громадська організація (пункт 1.4.),

- Товариство є юридичною особою (пункт 1.5.),

- основною метою Товариства є здійснення та захист прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема, економічних, соціальних, культурних, екологічних та інших потреб, вирощування фруктів, ягід, овочів та іншої сільськогосподарської продукції, для проживання та відпочинку членів Товариства та їх сімей (пункт 2.1.),

- члени Товариства мають право: користуватися сумісною загальною власність, що є власністю Товариства; оскаржувати рішення, дії, бездіяльність керівних органів Товариства, подавати заяви, заперечення і скарги на прийняті ними рішення до Правління та вимагати їх розгляд на Загальних зборах (пункт4.1.),

- органами управління Товариства є Загальні збори членів Товариства, Правління, Голова Товариства (пункт 5.1.),

- Правління Товариства є керівним органом Товариства на період між Загальними зборами (пункт 5.11.),

- Правління підзвітне Загальним зборам і організовує виконання їх рішень; Правління дії від імені Товариства в межах, передбачених Статутом, внутрішніми документами та чинним законодавством (пункт 5.12.),

- до компетенції Правління відноситься: здійснення окремих функцій щодо управління майном за рішенням Загальних зборів (пункт 5.15.5.),

- усі питання, що входять до компетенції Правління, вирішуються колегіально на засіданнях правління (пункт 5.17.),

- рішення Правління вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більшість складу Правління (пункт 5.19.),

- голова Товариства здійснює оперативне управління справами, майном та коштами Товариства в межах, встановлених Статутом, Загальними зборами та Правлінням (пункт 5.20.),

- голова Товариства діє від імені Товариства без довіреності та представляє його у стосунках з іншими особами (пункт 5.22.1.), вирішує інші питання діяльності Товариства відповідно до мети (цілей) і основних завдань його діяльності (пункт 5.22.8),

- рішення, дії, бездіяльність керівних органів Товариства можуть бути оскаржені членом Товариства (пункт 7.1.),

- скарги на рішення, дії бездіяльність Голови Товариства можуть бути подані до Правління Товариства або винесені на розгляд Загальних зборів (пункт 7.2.),

- Правління на найближчому засіданні зобов`язане розглянути скаргу і прийняти рішення, щодо якого повідомити особу, яка подала скаргу (пункт 7.3.),

- якщо Правління вирішить, що рішення щодо скарги виходитиме за межі його повноважень, воно передає скаргу та матеріали на розгляд Загальних зборів (пункт 7.4.),

- Загальні збори на найближчих зборах зобов`язані розглянути скаргу та прийняти рішення (пункт 7.6.).

Поряд з цим, згідно з протоколом Загальних зборів Товариства № 4 від 23.11.2019 головою Товариства обраний ОСОБА_5 (а.с. 59-60).

Оцінка суду установлених обставин та норм діючого законодавства

Стосовно наявності корпоративних правовідносин та юрисдикції суду

Пункт 3 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Зміст корпоративних відносин та корпоративних прав наведений у статті 167 Господарського кодексу України. Частина 1 цієї статті визначає корпоративні права як права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. У свою чергу, згідно з частиною 3 цієї ж статті під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Стаття 55 ГК України надає характеристику господарським організаціям, якими є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, утворені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

За способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу стаття 63 ГК України відносить кооперативні підприємства до корпоративних, а за формою власності - до підприємств колективної власності.

Частина 1 статті 93 ГК України визначає підприємством колективної власності корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників).

Отже, корпоративне підприємство характеризується тим, що утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.

У даному випадку Статут Товариства містить вказівку на організаційно-правову форму Товариства - «громадська організація», а наявна у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вказівка на його форму як «садівниче товариство» не відповідають положенням діючого законодавства, а тому суд зазначає наступне.

Пунктом 2.1. Статуту Товариства визначена мета та основні засади створення і діяльності, якими є задоволення економічних та інших інтересів його учасників для належного утримання земельних ділянок членів товариства та майна.

Такі мета та засади характерні для кооперативів.

Так, правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні визначені положеннями Закону України «Про кооперацію» (надалі Закон про кооперацію).

Стаття 1 цього Закону під кооперацією визначає систему кооперативних організацій, створених з метою задоволення економічних, соціальних та інших потреб своїх членів, а за статтею 2 кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності, визначається як обслуговуючий кооператив. При цьому обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу.

У відповідності до статті 6 Закону про кооперацію в залежності від завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо. Кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків та може мати печатки».

Таким чином, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

У межах своїх повноважень Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва надав роз`яснення від 11.10.2004 № 6978 та від 21.02.2006 № 1339 про порядок реєстрації садівничого (садового) товариства, а також 21.10.2009 року зробив висновок № 12819, у якому вказав, що садівничі товариства можуть також створюватися як об`єднання громадян. У цих роз`ясненнях визнано, що садівничі товариства є обслуговуючими кооперативами і саме ця організаційно-правова форма більше відповідає меті створення садівничого товариства.

Аналогічне визначення організаційного-правової форми садівничих товариств надане у листі Комітету № 1339 від 21.02.2006 «Про визначення організаційно-правової форми садівничого товариства».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 по справі № 695/2665/16-ц надала правові висновки стосовно визначення організаційно-правової форми садівничих товариств та вказала, що вони можуть створюватися у двох організаційно-правових формах: як кооператив і як громадська організація.

Отже, мета, засади створення і діяльності Товариства вказують на утворення його членами юридичної особи, яка за організаційно-правовою форою є обслуговуючим кооперативом, хоча і вказана у Статуті як громадська організація, а тому за організаційно-правою формою Товариство є обслуговуючим кооперативом.

За наслідками такого визначення корпоративні права в обслуговуючому кооперативі характеризуються тим, що особа, яка є його учасником (членом) має право на участь в діяльності кооперативу та інші правомочності передбачені законом і статутними документами, що встановлено статтею 12 Закону про кооперацію. Зокрема, за цією статтею участь в господарській діяльності кооперативу та користування його послугами є основними правами члена кооперативу.

Частини 1, 5 та 6 статті 16 Закону про кооперацію визначають, що виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова. Виконавчий орган підзвітний вищому органу управління кооперативу і несе перед ним відповідальність за ефективність діяльності кооперативу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 по справі № 509/577/18 (провадження № 14-170цс19) стосовно вказаних правових положень надала правовий висновок, за яким корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами. Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Поряд з цим, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 309/1299/18 надав правовий висновок стосовно віднесення спору про відключення кооперативом його члена від споживання електроенергії до корпоративного.

У спорі Яценко Г.В. предметом позовних вимог визначила дії «голови Правління Товариства по відключенню її земельної ділянки від електроживлення», які фактично пов`язані з діяльністю Товариства та її правом на отримання послуг від Товариства.

Отже, ОСОБА_1 , як член обслуговуючого кооперативу має корпоративні права щодо Товариства, у тому числі стосовно його діяльності у частині надання їй послуг кооперативу (щодо користування електроенергією), у зв`язку з чим спір має характер корпоративного, а тому підвідомчий господарському суду, у незалежності від того який спосіб захисту вона обрала у даному спорі по відношенню до Товариства.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_1 є членом кооперативу, оскільки вона подала заяву на вступ та отримала від Правління Товариства відповідну книжку, а також сплачувала членські внески з моменту вступу. Більш того, у відповідності до пункту 2.5. Статуту Товариства у редакції 1990 року видача Правлінням Товариства книжки члена товариства якраз і підтверджує її членство у Товаристві.

Стосовно способу захисту порушених прав

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1). Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина 2).

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Отже, за наведеними нормами особа, права якої порушені, може захистити їх не у будь-який спосіб, а у визначений та такий, що є ефективним.

За частинами першою та другою статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 Суд надав правовий висновок стосовно застосування вказаних правових положень та вказав, що:

- держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання; такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача; якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (пункт 6.5),

- розглядаючи справу суд має з`ясувати чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором, чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах (пункт 6.6),

- якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню; однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (пункт 6.7.).

Поряд з цим, у пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 Суд зазначив, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

На підставі викладених правових положень та висновків щодо їх застосування слідує, що право позивача на заявлення конкретної позовної вимоги повинне узгоджуватися із правильністю, належністю та ефективністю обраного способу захисту порушених прав.

Частина перша статті 162 ГПК України регламентує, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої цієї ж статті позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

У постанові від 04.12.2019 по справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок стосовно застосування цієї правової норми. Суд у пунктах 81, 83 та 86 вказав, що:

- предмет позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів,

- підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу,

- правовими підставами позову є зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги,

- саме на суд покладений обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відтак, обов`язком позивача є самостійне визначення позовних вимог, наведення правових підстав позову, а обов`язком суду є надання правової кваліфікації відносинам сторін та правових норм, які підлягають застосуванню для вирішення спору.

У спорі ОСОБА_1 визначила спосіб захисту стосовно відключення її земельної ділянки та майна від електропостачання у вигляді «визнання дій голови Правління Товариства протиправними», а матеріально-правовою нормою необхідності захисту її прав вказала на пункт 34 Правил користування електричною енергією.

У цьому контексті суд зазначає, що ОСОБА_1 помилково послалася на вказані Правила, оскільки в момент її відключення вони не діяли, так як втратили чинність. Так, «Правила користування електричною енергією для населення» були затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26.07.1999 «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення», але у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 502 від 20.06.2018 вони втратили чинність.

Отже, у позовній заяві вона не визначила правових підстав заявлених вимог на не послався на правові норми, якими урегульовані правовідносини, які виникають з порушення прав у корпоративних правовідносинах. Проте, відсутність відповідних посилань не позбавляє суд права та обов`язку самостійно застосувати правові норми, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин (у межах принципу диспозитивності сторін) із застосуванням загального принципу «суд знає закони».

Так, у пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 по справі № 265/6582/16-ц Суд вказав, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

За таких обставин, у спорі суд самостійно здійснює правову кваліфікацію наявним між сторонами правовідносинам.

Як вказав суд вище правовідносини у сфері кооперації урегульовані положеннями Закону України «Про кооперацію». Зокрема, стаття 12 цього Закону користування послугами кооперативу відносить до основних прав члена кооперативу.

У спорі Товариство надає послуги з постачання електроенергії власним членам кооперативу, а тому користування такими послугами, у тому числі користування сумісною загальної власністю Товариства (пункт 4.1. Статуту), є правом ОСОБА_1 . У свою чергу, відповідно до пункту 2.1. Статуту Товариства забезпечення такого права є метою Товариства, тобто обов`язком по відношенню до забезпечення належного права.

За положеннями Статуту Товариства забезпечення прав членів Товариства покладається на органи управління, у тому числі Правління та Голову Товариства. Зокрема, Правління здійснює функції щодо управління майном (пункт 5.15.5.) та вирішує інші питання (пункту 5.15.8.), а Голова здійснює оперативне управління справами та майном (пункт 5.20).

Стаття 16 Закону про кооперацію встановлює, що виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Виконавчий орган кооперативу: здійснює управління кооперативом у період між загальними зборами членів кооперативу, забезпечує виконання їх рішень; представляє кооператив у відносинах з органами державної влади та органами місцевого самоврядування, міжнародними організаціями, юридичними та фізичними особами; укладає угоди між кооперативом та іншими особами; діє від імені кооперативу в межах, передбачених статутом кооперативу. Виконавчий орган може бути наділений іншими повноваженнями, визначеними вищим органом управління кооперативу або статутом кооперативу.

Отже, у випадку порушення органом управління кооперативу прав його членів відповідальність несе безпосередньо саме Товариство.

За таких обставин, звернення ОСОБА_1 з позовом безпосередньо до самого Товариства є правомірним.

У той же час, рішення органів управління кооперативу, які порушують право його членів на отримання послуг, користування майном, у тому числі користування електроенергією у межах послуг кооперативу, можуть бути предметом судового розгляду при вирішенні корпоративного спору.

Зокрема, суд сприймає «рішення органів управління» Товариства як рішення, які прийняті колегіально на його Загальних зборах та Правлінні, що відповідає положенням пунктів 5.9. та 5.19 Статуту Товариства у редакції 2019 року. Саме такі рішення породжують права та обов`язки як членів Товариства, так і його органів управління.

У спорі суд установив, що 05.09.2020 Правління Товариства прийняло рішення про відключення ОСОБА_1 від електропостачання, а тому подальші дії Голови Товариства були направленні на виконання такого рішення. На час розгляду справи в суді це рішення є діючим.

Відтак, належним та ефективним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 , як члена кооперативу, при порушенні її права стосовно надання послуг (постачання електроенергії) Товариством, є оспорювання відповідного рішення Правління Товариства, а не оспорювання дій Голови Товариства, які були направленні на виконання цього рішення.

Більш того, суд зазначає, що визнанням протиправними дій Голови Товариства по відключенню від постачання електроенергії у минулому при фактичному постачанню на час розгляду справи в суді, не досягається відновлення її порушених прав, а тому обраний нею спосіб захисту не є ефективним. Зокрема, на виконання ухвали суду від 31.03.2021 про забезпечення позову Товариство на даний час надає послуги ОСОБА_1 з постачання електроенергії. Ця обставина вказує на оспорювання нею дій, які існували в минулому, але визнання таких дій протиправними не забезпечує відновлення відповідних прав на майбутнє, оскільки існує рішення Правління Товариства про відповідне відключення.

Згідно з частиною 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог, тобто застосовує принцип диспозитивності господарського судочинстві. Цей принцип означає, що суд не вправі виходити за межі заявлених вимог, тобто предмету спору.

У зв`язку з цим, у спорі суд позбавлений права та можливості для відновлення прав ОСОБА_1 виходити за межі обраного нею способу захисту та вирішувати питання законності прийнятого Правлінням Товариства рішення про відмову у наданні послуг з постачання електроенергії.

За таких обставин, позовні вимоги щодо визнання дій Голови Товариства протиправними є необґрунтованими.

Стосовно моральної шкоди

За змістом частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Отже, учасниками спору щодо стягнення моральної шкоди є фізична (або юридична) особа, якій завдана шкода, та особа, яка завдала такої шкоди.

Безпосередньо юрисдикційна компетенція суду стосовно розгляду спору про стягнення моральної шкоди залежить від суб`єктного складу учасників.

Зокрема, частина 2 статті 4 ГПК України надає право фізичним особам, які не є підприємцями, звертатися до господарського суду лише у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду.

У свою чергу, положеннями статті 20 ГПК України визначена предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, до якої віднесені справи у спорах, що виникають з корпоративних правовідносин (у тому числі за участю фізичних осіб).

Проте, спір про стягнення моральної шкоди не є корпоративним (являється майновим), а тому стосовно такого спору діють загальні правила суб`єктної юрисдикції.

Так, відповідно до частини 1 статті 4 та частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, спір у частині стягнення моральної шкоди, який виник між ОСОБА_1 та Товариством, належить до юрисдикції загальних судів, а тому провадження у справі в цій частині підлягає закриттю у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

Стосовно заходів забезпечення позову

Частиною 9 статті 145 ГПК України встановлено правило, за яким у випадку закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд скасовує заходи забезпечення позову.

З огляду на викладене, вжиті судом заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Розподіл судових витрат

Судовими витратами у даній справі є витрати Позивача на сплату судового збору у сумі 2270 грн, які у відповідності до статті 129 ГПК України покладаються на нього.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 145, 231, 238, 240 ГПК України,

в и р і ш и в:

1. Провадження у справі в частині вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 200000 грн закрити.

2. Роз`яснити ОСОБА_1 , що спір в частині вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 200000 грн належить до юрисдикції загального суду.

3. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

4. Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 31.03.2021.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене - 06.10.2021

Суддя М.К. Закурін