СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2021 р. м. Харків Справа № 922/1042/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Зубченко І.В.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача не з`явився,

відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.2138) на рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2021 (суддя Хотенець П.В., повний текст складено 14.06.2021) у справі №922/1042/21

за позовом Приватного підприємства "O.L.KAR-АгроЗооВет-Сервіс", м. Шаргород, Вінницької області

до Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-АГРО", м. Харків

про стягнення 72034,47 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Приватне підприємство "O.L.KAR-АгроЗооВет-Сервіс", звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-АГРО", в якій просить суд стягнути з відповідача 72034,47 грн., з яких: 46851 грн. основного боргу, 556,03 грн. 3% річних, 1644,42 грн. інфляційних втрат, 1649,02 пені та 21334,00 грн.- 1%, за неналежне виконання відповідачем договору поставки товарів №18473/20 від 01.12.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач, в порушення умов договору №18473/20 від 01.12.2020, не оплатив своєчасно та в повному обсязі поставлений позивачем за накладними №РФ-0279973 та №РФ-0279974 від 01.12.2020 товар, у зв`язку з чим, утворилась заборгованість в розмірі 46851 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 14.06.2021 у справі №922/1042/21 позов задоволено. Також стягнуто з СТОВ "РВД-АГРО" на користь ПП "O.L.KAR-АгроЗооВет-Сервіс" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 46851 грн., суд першої інстанції встановив, що відповідач, в порушення п.4.3. договору, не виконав свого обов`язку з повної оплати поставленого позивачем товару.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат, а також пені та 1% від суми прострочення на підставі п.5.2 договору задоволені судом першої інстанції в повному обсязі, з посиланням на їх обґрунтованість та арифметичну правильність здійсненого позивачем розрахунку.

Відповідач із вказаним рішенням не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права просить це рішення скасувати в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій (пені), інфляційних втрат та 3% річних та прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити. Крім того, апелянт просить розстрочити виконання рішення суду шляхом погашення відповідачем заборгованості помісячно в шести рівних частинах та відмовити позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- позивачем неправильно визначено початок періоду прострочення виконання відповідачем зобов`язання, оскільки між сторонами було узгоджено строк оплати товару до 11.12.2020, а отже, прострочення розпочалося з 12.12.2020, а не з 11.12.2020, як зазначив позивач;

-позивачем неправомірно нараховано за один і той самий період пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу та 1% від суми прострочення за кожен день прострочення;

-суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій та розстрочення виконання рішення суду, не дослідив ту обставину, що розмір штрафних санкцій є надмірно великим порівняно із сумою основного боргу, а також не врахував скрутне фінансове становище підприємства відповідача;

-розмір витрат на професійну правничу допомогу (5000 грн.) не є співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою; крім того, грошові кошти за надану правову допомогу позивачем фактично адвокатові не сплачувалися.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів відповідача заперечує та зазначає, зокрема, про те, що ним надано суду обґрунтований розрахунок штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат. Зазначає про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій та розстрочення виконання рішення суду. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

В судове засідання 30.09.2021 позивач та відповідач не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце її розгляду, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції належним чином повідомлено позивача та відповідача про дату, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників позивача та відповідача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

01.12.2020 між Приватним підприємством "O.L.KAR-АгроЗооВет-Сервіс" (позивачем, постачальником) та Сільськогосподарським приватним підприємством "РВД-АГРО" (відповідачем, покупцем) укладено договір поставки №18473/20 (далі-договір) (а.с.7).

Згідно п.1.1 договору постачальник зобов`язується поставити покупцю ветеринарні препарати (товар), характеристики якого, комплектація, кількість та ціна зазначені у специфікації на поставку товару (додаток № 1 до договору), що є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити такий товар.

Відповідно до п.1.2. договору термін поставки товару: протягом 5 календарних днів з моменту подачі замовником відповідної заявки.

За положеннями п. 4.1. договору, ціна на товар є погодженою між сторонами та зазначена у товарних накладних на кожну партію товару.

В п. 4.2. договору сторони погодили, що ціна формується у національній валюті України або виходячи з валютної вартості товару по курсу Національного банку України на момент замовлення та за домовленістю між постачальником та покупцем, підтвердженням погодження ціни є товарна накладна.

Пунктом 3.1 договору визначено, що доказом передачі партії товару у власність покупця є товарна накладна, оформлена належним чином, з підписом уповноваженої особи покупця та печаткою чи штампом покупця.

Згідно п.4.3. договору розрахунки за товар здійснюються у строк 14 календарних днів з моменту поставки товару, якщо інший строк додатково не узгоджений сторонами (в специфікаціях, накладних, тощо).

Відповідно до п.п.4.4. договору загальна вартість договору складається з сумарної вартості відвантажених партій товару.

В п.5.2 договору передбачено, що за несвоєчасну оплату отриманого товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення платежу, пеня нараховується і стягується за весь період прострочення платежу. У разі, якщо оплату товару прострочено більше ніж на тридцять днів, за кожний наступний день прострочення покупець сплачує постачальнику 1% від суми такого прострочення.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 01.12.2021.

Як свідчать матеріали справи, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 50581 грн., що підтверджується підписаними обома сторонами накладними:

№РФ-0279973 від 01.12.2020 із найменуванням товару - «Амолокс» (а.с.11);

№РФ-0279974 від 01.12.2020 із найменуванням товару «Вакцини» (а.с.10).

Відповідач за отриманий товар розрахувався частково, сплативши позивачу 19.02.2021 2000 грн. та 17.03.2021- 2000 грн., що підтверджується банківською випискою АТ «Райффайзен банк Аваль» (а.с.12).

Позивач направив відповідачу претензію від 27.01.2021 про погашення заборгованості в розмірі 50581 грн. (а.с.15).

У відповіді на претензію №40 від 09.02.2021 відповідач визнав існування заборгованості в розмірі 50851 грн., проте, посилаючись на скрутне фінансове становище підприємства, втрату більшої частини врожаю через погодні умови, просив розстрочити оплату боргу згідно запропонованого в листі графіку (а.с.16).

Позивач, у відповідь, надіслав відповідачу лист від 16.02.2021, в якому запропонував до 01.03.2021 здійснити погашення 50% боргу, а в подальшому протягом березня-квітня 2021 погасити другу половину боргу рівними частинами (а.с.18).

Відповідач надіслав позивачу лист №91 від 17.03.2021, в якому повідомив про те, що в лютому 2021 ним вже здійснено перший платіж в розмірі 2000 грн. в рахунок погашення боргу, проте, до моменту збору врожаю 2021 року підприємство не взмозі погашати заборгованість на запропонованих позивачем умовах (а.с.19).

Оскільки відповідач заборгованість повністю не погасив, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в розмірі 46851 грн. відповідачем не оскаржується.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з нього штрафних санкцій, 3% річних, інфляційних втрат та відмови в задоволенні його клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій та розстрочення виконання рішення суду.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства...

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За положеннями статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.3 договору №18473/20 від 01.12.2020 визначено, що розрахунки за товар здійснюються у строк 14 календарних днів з моменту поставки товару, якщо інший строк додатково не узгоджений сторонами (в специфікаціях, накладних, тощо).

В накладних №РФ-0279973 та №РФ-0279974 від 01.12.2020 від 01.12.2020 (а.с.10,11) сторони погодили термін оплати до 11.12.2020.

Судова колегія зазначає, що прийменник «до» в українській мові вживають для позначення кінцевої календарної дати виконання чого-небудь, а отже, зазначення в накладних №РФ-0279973 та №РФ-0279974 строку оплати до 11.12.2020 свідчить про те, що саме ця дата і є останнім днем виконання відповідачем обов`язку з оплати товару.

Аналогічне тлумачення застосування прийменника «до» висловлене в постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №910/9096/18, від 09.06.2020 у справі №419/1965/18.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що прострочення виконання ним зобов`язання з оплати товару розпочалося 12.12.2020, а не 11.12.2020, як помилково зазначив позивач в своїх розрахунках штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат.

Як вбачається з банківської виписки АТ «Райффайзен банк Аваль» (а.с.12), відповідач сплатив позивачу 19.02.2021 2000 грн. та 17.03.2021- 2000 грн.

При здійсненні розрахунку штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат (а.с.14) позивач врахував здійснені відповідачем оплати в загальному розмірі 4000 грн. в рахунок погашення заборгованості за накладною №РФ-0279974 від 01.12.2020.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Згідно положень ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Верховний Суд в постанові від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16 зазначив про те, що можливість застосування ст.534 ЦК України ставиться в залежність від змісту реквізиту "Призначення платежу" платіжного доручення, яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів з чітким призначення платежу щодо погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена ст.534 ЦПК України застосовуватися не може.

Правовою підставою для даного висновку є Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (п.3.8), затверджена постановою Національного банку Україні від 21.01.2004р. № 22, та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (п.1.2), затверджене наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.95., згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

Як вбачається з банківської виписки з рахунку позивача у АТ «Райффайзен банк Аваль» (а.с.12), за платежами відповідача 19.02.2021 та 17.03.2021 реквізит "Призначення платежу" містить повну інформацію про документи, на підставі яких здійснювалося перерахування коштів отримувачу.

Так, перераховуючи позивачу 19.02.2021 грошові кошти в розмірі 2000 грн. відповідачем чітко вказано призначення платежу «за амолокс згідно рах. №РФ-0279973 від 01.12.2020».

Платіж за 17.03.2021 в розмірі 2000 грн. містить наступне призначення: «за ветпрепарати згідно рах.№РФ-0279973 від 01.12.2020 та рах.№РФ-0279974 від 01.12.2020».

Таким чином, в даному випадку позивач не вправі самостійно здійснювати розподіл отриманих від відповідача коштів.

З огляду на наведене, здійснена відповідачем часткова оплата 19.02.2021 в розмірі 2000 грн. повинна бути зарахована відповідно до призначення платежу в рахунок часткового погашення боргу за накладною №РФ-0279973 від 01.12.2020 (на суму 2760 грн.), а оплата 17.03.2021 в розмірі 2000 грн. відповідно до призначення платежу повинна бути зарахована в рахунок повної оплати за накладною №РФ-0279973 від 01.12.2020 (тобто додатково 760 грн.), а залишок коштів (1240 грн.) в рахунок часткового погашення боргу за накладною №РФ-0279974 від 01.12.2020.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що при нарахуванні штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат слід враховувати наступні періоди прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати:

-за накладною №РФ-0279973: з 12.12.2020 по 18.02.2021 сума боргу в розмірі 2760 грн.; з 19.02.2021 по 16.03.2021 в розмірі 760 грн. (17.03.2021 заборгованість повністю погашена);

-за накладною №РФ-0279974: з 12.12.2020 по 16.03.2021 сума боргу в розмірі 48091 грн.; з 17.03.2021 по 26.03.2021 сума боргу в розмірі 46851 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних в загальному розмірі 556,03 грн. та інфляційних втрат в загальному розмірі 1644,42 грн. , судова колегія зазначає наступне.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачеві.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE, за кожною накладною окремо, з урахуванням часткових оплат та зазначених вище періодів прострочення виконання відповідачем обов`язку з оплати товару, колегія суддів встановила, що:

-за накладною №РФ-0279973 від 01.12.2020:

3% річних за період з 12.12.2020 по 16.03.2021 складають 40,07 грн., проте, враховуючи, що позивачем в розрахунку заявлено до стягнення 24,03 грн., приймаючи до уваги диспозитивне право позивача на визначення розміру позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача за вказаною накладною підлягають 3% річних в розмірі 24,03 грн.;

інфляційні втрати за період з грудня 2020 по березень 2021 складають 160,36 грн., проте, враховуючи, що позивачем в розрахунку заявлено до стягнення 89,25 грн., приймаючи до уваги диспозитивне право позивача на визначення розміру позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача за вказаною накладною підлягають інфляційні втрати в розмірі 89,25 грн.

-за накладною №РФ-0279974 від 01.12.2020:

3% річних за період з 12.12.2020 по 26.03.2021 складають 413,80 грн., тобто менше ніж заявлено позивачем (532 грн.), у зв`язку з чим, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних у визначеному суду розмірі 413,80 грн.;

інфляційні втрати за період з грудня 2020 березень 2021 складають 2399,16 грн., проте, враховуючи, що позивачем в розрахунку заявлено до стягнення 1555,17 грн., приймаючи до уваги диспозитивне право позивача на визначення розміру позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача за вказаною накладною підлягають інфляційні втрати в розмірі 1555,17 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в загальному розмірі 437,83 грн. та інфляційних втрат в загальному розмірі 1644,42 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 1649,02 грн. та 1% в розмірі 21334 грн. на підставі п.5.2 договору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона застосовується у вигляді відсоткової ставки за кожен день прострочення.

В п.5.2 договору передбачено, що за несвоєчасну оплату отриманого товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення платежу, пеня нараховується і стягується за весь період прострочення платежу. В разі, якщо оплату товару прострочено більше ніж на тридцять днів, за кожний наступний день прострочення покупець сплачує постачальнику 1% від суми такого прострочення.

Аналізуючи зміст вказаного пункту договору, судова колегія приходить до висновку, що погоджена сторонами в другому реченні п.5.2 договору штрафна санкція, обрахована у відсотковому розмірі (1%) від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення, за своєю правовою природою є пенею.

Водночас, за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, враховуючи вказані законодавчі норми, передбачена в другому реченні п.5.2 договору пеня в розмірі 1% за прострочення виконання зобов`язання понад 30 днів не повинна перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який вона сплачується.

Як вбачається з розрахунку (а.с.14), позивачем нараховано за кожною накладною пеню за період з 11.12.2020 по 26.03.2021, а також 1% без зазначенням конкретного періоду за який вона нараховується.

За поясненнями позивача у відповідях на відзив та апеляційну скару, штрафну санкцію в розмірі 1% ним нараховано починаючи з 31 дня прострочення виконання зобов`язання з оплати товару, як це передбачено в п.5.2 договору.

Разом із тим, враховуючи, що встановлена в п.5.2 договору штрафна санкція в розмірі 1% є фактично пенею, судова колегія приходить до висновку, що позивачем двічі нараховано позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України та в розмірі 1% за один і той самий період з 11.01.2021 (31 день прострочення виконання зобов`язання) до 26.03.2021.

При цьому, при здійсненні розрахунків позивачем не враховано положення статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частини другої статті 343 ГК України щодо обмеження розміру пені.

Здійснивши власний розрахунок пені за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE, за кожною накладною окремо, з урахуванням часткових оплат та зазначених вище періодів прострочення виконання відповідачем обов`язку з оплати товару, колегія суддів встановила, що:

-за накладною №РФ-0279973 від 01.12.2020 пеня за період з 12.12.2020 по 16.03.2021 складає 176,30 грн.

-за накладною №РФ-0279974 від 01.12.2020 пеня за період з 12.12.2020 по 26.03.2021 складає 1682,93 грн.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача пені на підставі п.5.2 договору в загальному розмірі 1859,23 грн.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач у відзиві на позов просив суд зменшити розмір штрафних санкцій, посилаючись на скрутне фінансове становище підприємства, а також те, що розмір нарахованих штрафних санкцій є надмірно великим порівняно із сумою невиконаного грошового зобов`язання (а.с.62-65 т.1).

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Згідно частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З аналізу наведених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 912/1215/20).

Як свідчать матеріали справи, спір виник з вини відповідача, внаслідок порушення ним умов договору в частині своєчасної та повної оплати поставленого товару.

Досліджуючи ступінь виконання зобов`язання боржником, судова колегія враховує, що на час звернення до суду з цим позовом основний борг відповідача в розмірі 50581 грн. був погашений лише на суму 4000 грн.

Під час розгляду справи відповідач не вчиняв дій з погашення основного боргу, незважаючи на те, що його існування і розмір визнає повністю.

Розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача за результатами апеляційного перегляду справи - 1859,23 грн. складає 4% від суми невиконаного відповідачем грошового зобов`язання, а отже, він не є надмірно великим порівняно із сумою основного боргу.

Аналізуючи причини неналежного виконання зобов`язання боржником, судова колегія враховує, що відповідачем не надано доказів наявності виняткових обставин, що призвели до неналежного виконання ним обов`язку з оплати поставленого товару.

Відповідач посилається на те, що внаслідок неврожайного 2020 року підприємство має збитковий фінансовий результат та заборгованість із заробітної плати, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.66). Крім того, відповідач вказує на те, що підвищення розміру мінімальної заробітної плати у 2020-2021 роках та її індексація збільшили фінансовий тягар на підприємство.

Однак, частина 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

За положеннями статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, збитковість підприємницької діяльності відповідача не є винятковою обставиною у розумінні приписів ч.3 ст.551 ЦК України, ст.331 ГК України, адже, укладаючи господарський договір, кожна зі сторін приймає на себе відповідні ризики можливого погіршення економічної ситуації та фінансового становища свого підприємства, підприємств своїх контрагентів та країни в цілому та, при цьому, учасник договору не має відповідати за негативні наслідки підприємницької діяльності контрагента.

Таким чином, тяжке фінансове становище відповідача не може вважатися безумовною підставою для застосування положень ч.3 ст.551 ЦК України, ст.331 ГК України, з огляду на вказані вище обставини.

Крім того, відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження скрутного фінансового становища підприємства, зокрема, звітів про фінансові результати.

Довідка директора СПП "РВД-АГРО" про наявність заборгованості із виплати заробітної плати працівникам не є доказом неплатоспроможності підприємства, оскільки не відображає даних бухгалтерського обліку підприємства, зокрема, щодо отриманих доходів та понесених збитків результаті в господарської діяльності у спірний період.

Судова колегія також враховує, що невиконання відповідачем зобов`язань з оплати товару негативно відбивається на підприємстві позивача, суттєво зачіпає його інтереси і завдає йому матеріальної шкоди.

При цьому, як позивач так і відповідач є комерційними підприємствами, та несуть економічну відповідальність за свої дії та однаковий тягар і економічні ризики.

Відповідачем не надано суду доказів настання для нього негативних наслідків у зв`язку зі сплатою неустойки у встановленому договором розмірі.

Загальний розмір неустойки складає 1859,23 грн., що складає 4% від суми невиконаного відповідачем зобов`язання, у зв`язку з чим, судом не вбачається порушення балансу інтересів кредитора і боржника.

З огляду на наведене, колегія суддів, за наслідками дослідження обставин справи та оцінки доводів відповідача, погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача та зменшення розміру неустойки.

Під час розгляду справи судом першої інстанції у відзиві на позов відповідач просив суд розстрочити виконання рішення суду згідно графіку на 2021 рік, викладеному в листі СПП "РВД-АГРО" №40 від 09.02.2021, а саме: лютий - 2000 грн, березень - 2000 грн., квітень - 2000 грн., травень - 2000 грн., червень - 2000 грн., липень - 2000 грн., серпень - вересень - 38851 грн. (а.с.16).

Відповідач посилається на скрутне фінансове становище підприємства, яке виникло внаслідок неврожайного 2020 року; зазначає про те, що розмір нарахованих штрафних санкцій є надмірно великим порівняно із сумою невиконаного грошового зобов`язання; просить врахувати його добросовісну поведінку, яка полягала в поступовому погашенні заборгованості.

Судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може розстрочити виконання рішення.

Підставою для розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про розстрочку виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить, що підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк. Вирішуючи питання про розстрочку господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, а тому суд оцінює докази, подані стороною на підтвердження таких обставин.

Судова колегія враховує, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Враховуючи те, що існування заборгованості (яка підтверджена обов`язковими та такими, що підлягають виконанню судовими рішеннями), надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено, то така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008).

З метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися й інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Водночас, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції", у справі "Бурдов проти Росії", у справі "Ясюнієне проти Литви").

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 13.07.2018 у справі №905/915/17.

Судова колегія враховує, що здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладення на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Позивач і відповідач є самостійними суб`єктами господарювання, які несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та одинакові ризики.

Відповідачем не надано доказів скрутного фінансового становища та неможливості виконання рішення суду, зокрема, відсутності майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження своєї неплатоспроможності, зокрема довідки з обслуговуючих банків про відсутність грошових коштів на рахунках.

Доводи відповідача про його добросовісну поведінку щодо поступового погашення заборгованості є безпідставними, оскільки відповідно до запропонованого ним графіку погашення заборгованості, відповідач вже мав би сплатити станом на дату постановлення оскаржуваного рішення суду заборгованість за лютий - 2000 грн, березень - 2000 грн., квітень - 2000 грн., травень 2000 грн.

Проте, матеріали доказів здійснення вказаних оплат не містять.

Судова колегія також враховує, що невиконання протягом тривалого часу рішення суду порушує матеріальні інтереси позивача та може призвести до негативних наслідків для останнього.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що наведені відповідачем обставини не свідчать про неможливість виконання рішення суду у цій справі, у зв`язку з чим, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду.

Оскаржуваним рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач посилається на те, що розмір заявлених витрат не є співмірним зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт; послуги зі супроводження справи в суді першої інстанції на суму 2000 грн. адвокатом фактично не надавалися.

Судова колегія враховує наступне.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1-4 статті 126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 129 ГПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача

Згідно частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до статті 30 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування, судова колегія виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04).

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих у підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

11.01.2021 між адвокатом Комар О.Г. та ПП "O.L.KAR-АгроЗооВет-Сервіс" укладено договір №2/1/2021 про надання правової допомоги (а.с.28).

Відповідно до п.3.1 договору, розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору правничу допомогу визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Обсяг робіт, виконаних адвокатом та переданих клієнту підтверджується актом приймання-передачі робіт (п.3.4 договору).

19.03.2021 адвокат та відповідач уклали додаткову угоду №7 до договору про надання правничої допомоги, предметом якої є представництво інтересів клієнта у судах господарської юрисдикції з метою стягнення заборгованості з ПП «РВД-Агро» (а.с.30).

В п.1.3 додаткової угоди сторони погодили вартість робіт, які має виконати адвокат, зокрема, аналіз ситуації із взаємодії клієнта з СПП «РВД-Агро» -500 грн.; підготовка позову 2500 грн.; робота на етапі розгляду справи в суді першої інстанції 2000 грн.

За положеннями п.1.5 додаткової угоди, сума гонорару в безготівковій формі має бути перерахована на рахунок адвоката протягом 3 днів з дня підписання акту приймання-передачі виконаних робіт.

Відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт №6 від 20.04.2021 (а.с.57), адвокатом виконано роботи на суму 5000 грн., а саме, аналіз ситуації із взаємодії клієнта з СПП «РВД-Агро», підбір та аналіз первинних документів - 500 грн.; підготовка позову, направлення матеріалів в суд 2500 грн.; супроводження справи та робота на етапі розгляду справи в суді першої інстанції 2000 грн.

Вказана вартість узгоджується з п.1.3 додаткової угоди №7 від 19.03.2021, в якій сторони договору про надання правової допомоги узгодили перелік робіт та їх вартість.

В договорі про надання правничої допомоги від 11.01.2021 та додатковій угоді №7 до нього не встановлено погодинної оплати роботи адвоката та кількість витраченого адвокатом часу для виконання обумовлених з клієнтом робіт.

За наведеного, судова колегія керується рішенням Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018, якими затверджено рекомендовані ставки адвокатського гонорару.

Відповідно до вказаних рекомендацій, консультація усна з вивченням документів від 500 грн.; участь в судовому розгляді справи (господарське судочинство) - від 16000 грн. + 2 000 грн. (за другий та наступний судодень), складання позовної заяви- від 4000 грн.

Отже, сума гонорару за виконані адвокатом роботи (зокрема, з надання консультації та вивчення документів, складання позовної заяви) не перевищує рекомендованого його розміру за рішенням Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018.

Крім того, враховуючи, що справа є малозначною, вартість послуг адвоката зі складання позовної заяви (2500 грн.) є значно меншою, ніж рекомендована ставка адвокатського гонорару за такий вид послуг (від 4000 грн.).

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає про те, що оскільки справа розглядалася судом першої інстанції в спрощеному провадженні, послуги з супроводження справи та робота на етапі розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 2000 грн. адвокатом фактично не надавалися.

Судова колегія не може прийняти вказані доводи відповідача як обґрунтовані, оскільки як свідчать матеріали справи під час розгляду справи Господарським судом Харківської області, адвокатом позивача також складалася та подавалася суду відповідь на відзив на позовну заяву (а.с.70).

В п.1.3 додаткової угоди №7 від 19.03.2021 сторонами погоджено, що вартість послуг адвоката зі складання відповідей чи заперечень на позов 2500 грн.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що позивачем доведено виконання адвокатом робіт на суму 2000 грн. на етапі розгляду справи судом першої інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що грошові кошти за надану правову допомогу фактично позивачем адвокату не сплачувалися.

Проте, відповідно до правової позиції Об`єднаної Палати Верховного суду, викладеної в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Враховуючи наведене, доводи відповідача є безпідставними.

Дослідивши надані позивачем докази, колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції (5000 грн.) доведений, документально обґрунтований, є співмірним зі складністю справи та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

З урахуванням вимог ч.4 ст.129 ГПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 3526 (пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн.

Позивач надав суду акт №6_1 від 31.08.2021 до договору про надання правничої допомоги №2/1/2021 від 11.01.2021, відповідно до якого, адвокатом виконано роботу на суму 4000 грн., а саме, аналіз апеляційної скарги та складання відзиву на апеляційну скаргу 2500 грн.; супроводження справи на етапі її розгляду в суді апеляційної інстанції 1500 грн.

Відповідач клопотання в порядку ч.5 ст.126 ГПК України суду апеляційної інстанції не заявляв.

Судова колегія враховує наступне.

В п.1.3 додаткової угоди №7 від 19.03.2021 сторони погодили, що вартість робіт з підготовки заперечення на апеляційну скаргу складає 2500 грн.; робота га етапі розгляду справи судом апеляційної інстанції 1500 грн.

Відповідно до рекомендацій, затверджених рішенням Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018, участь в апеляційному розгляді справи (господарське судочинство) - від 6 000 грн. + 2 000 грн. (за другий та наступний судодень); складання апеляційної скарги - від 5 000 грн.

Отже, розмір витрат на послуги адвоката зі складання відзиву на апеляційну скаргу (2500 грн.) є обґрунтованим та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Разом із тим, заявлені позивачем витрати в розмірі 1500 грн. за роботу адвоката зі супроводження справи в суді апеляційної інстанції документально не підтверджені, оскільки, окрім, відзиву на апеляційну скаргу (оплату за який враховано апеляційним судом), адвокат не надавав суду апеляційної інстанції будь-яких інших документів (зокрема, письмових пояснень чи клопотань).

Крім того, представник позивача не приймав участь в судових засіданнях суду апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що послуги зі супроводження справи в суді апеляційної інстанції на суму 1500 грн. адвокатом фактично не надавалися, що свідчить про відсутність підстав для покладення цих витрат на відповідача.

З урахуванням вимог ч.4 ст.129 ГПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1753 (пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

З огляду на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача та зміни рішення Господарського суду Харківської області від 14.06.2021 року у справі №922/1042/21 в частині стягнення 3% річних, інфляційних втрат, пені та 1%. З відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати в розмірі 1644,42 грн., 3% річних в розмірі 437,83 грн., пеню в розмірі 1859,23 грн. В іншій частині (в частині стягнення основного боргу) рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ст.282 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зміни судового рішення суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.129, ст.270, п.2 ч.1. ст.275, п.1 ч.1 ст.277, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 14.06.2021 року у справі №922/1042/21 в частині стягнення 3% річних, інфляційних втрат, пені та 1% - змінити:

Стягнути з Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-АГРО" (61058, м. Харків, пров. Іванівський, буд. 5, ідентифікаційний код юридичної особи 32546820) на користь Приватного підприємства "O.L.KAR-АгроЗооВет-Сервіс" (23500, Вінницька область, м. Шаргород, вул. Героїв Майдану, 272В, ідентифікаційний код юридичної особи 33437883) інфляційні втрати в розмірі 1644,42 грн., 3% річних в розмірі 437,83 грн., пеню в розмірі 1859,23 грн.

В іншій частині (в частині стягнення основного боргу) рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-АГРО" (61058, м. Харків, пров. Іванівський, буд. 5, ідентифікаційний код юридичної особи 32546820) на користь Приватного підприємства "O.L.KAR-АгроЗооВет-Сервіс" (23500, Вінницька область, м. Шаргород, вул. Героїв Майдану, 272В, ідентифікаційний код юридичної особи 33437883) витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 1600, 81 грн., витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 3526 грн., витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1763 грн.

Стягнути з Приватного підприємства "O.L.KAR-АгроЗооВет-Сервіс" (23500, Вінницька область, м. Шаргород, вул. Героїв Майдану, 272В, ідентифікаційний код юридичної особи 33437883) на користь Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-АГРО" (61058, м. Харків, пров. Іванівський, буд. 5, ідентифікаційний код юридичної особи 32546820) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1003,80 грн.

Господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 05.10.2021

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя І.В. Зубченко