УХВАЛА

м. Київ

11.10.2021Справа № 910/12750/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., розглядаючи справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КАЛИНА МЕДИЧНА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАРМВЕЙ ТРЕЙДІНГ» про стягнення 90 000, 00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КАЛИНА МЕДИЧНА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАРМВЕЙ ТРЕЙДІНГ» про стягнення 90 000, 00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

24.09.2021 від позивача надійшло клопотання, у якому він просить закрити провадження у справі в частині стягнення заборгованості на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а також стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що між сторонами відсутній предмет спору, оскільки вимоги позову фактично задоволені відповідачем в добровільному порядку.

Так, 13.09.2021 ТОВ «ФАРМВЕЙ ТРЕЙДІНГ» перерахувало позивачеві 90 000, 00 грн в якості оплати вартості повернутого товару, в підтвердження чого надано копію банківської виписки.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч. 3 ст. 231 ГПК України).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат внаслідок закриття провадження у справі, суд виходить з наступного.

За приписами ч. 9 ст. 129 ГПК України, на яку посилається позивач заявляючи вимоги про стягнення з відповідача суми сплаченого судового збору, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

За твердженнями позивача, оскільки спір у справі виник, внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, то, відповідно, судовий збір слід покласти на нього.

Проте суд не може погодитись з такими доводами позивача, з огляду на наступне.

У постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 903/181/19, зазначено, що лише висновок суду першої інстанції про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково свідчить про вирішення спору по суті розглянутих вимог. Натомість, у тому випадку, коли в резолютивній частині судового рішення зазначається про закриття провадження у справі щодо частини із заявлених вимог у зв`язку з відсутністю предмету спору, спір по суті у відповідній частині не вирішується, навіть якщо розгляд справи по суті закінчується ухваленням рішення суду, без постановлення відповідної ухвали, як окремого процесуального документа.

Відповідно, у такому разі (закриття провадження у справі щодо частини із заявлених вимог у резолютивній частині рішення) норма частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, не застосовуються і не може бути підставою для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у повному обсязі, в тому числі і щодо частини із заявлених вимог, за якою провадження було закрито.

Верховний Суд підкреслив, що у зазначеній нормі ГПК йдеться про здійснення розподілу судових витрат між сторонами у справі у разі вирішення спору по суті. Водночас, така норма не застосовується, якщо Закон України «Про судовий збір» у такому випадку передбачає повернення судового збору з Державного бюджету України.

Зокрема, у пункті 5 частини першої статті 7 цього Закону прямо встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Подібний за змістом висновок щодо застосування приписів частини дев`ятої статті 129 ГПК України, пункту 5 частини 1 статті 7 Закон України «Про судовий збір» викладений також у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 22.05.2019 у справі № 904/9628/17, від 06.09.2021 у справі № 910/8775/20.

Таким чином, суд відмовляє позивачеві у стягненні суми судового збору з відповідача і роз`яснює його право на звернення з клопотанням про повернення судового збору в порядку п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Частиною 3 статті 130 ГПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

У постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 199/9188/16-ц зазначено, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України не є відповідно до частини третьої статті 142 ЦПК України підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат.

В той же час, у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року в справі № 922/418/20 зроблено висновок, що у разі закриття провадження у справі внаслідок відмови позивача від позову (на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 ГПК України) через задоволення відповідачем заявлених до нього вимог після відкриття провадження у справі, суд, вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, має виходити з положень ч. 3 ст. 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною.

Отже, ураховуючи наведені вище правові висновки Верховного Суду, положення ч. 3 ст. 130 ГПК України передбачають розподіл судових витрат внаслідок закриття провадження у справі на підставі п. 4 ст. 231 ГПК України (позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом), а не на підставі п. 2 цієї ж статті (відсутній предмет спору).

Суд враховує, що одним із основних принципів господарського судочинства є диспозитивність, який зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог, а учаснику справи надає право розпоряджатися своїми правами, у тому числі вчиняти чи не вчиняти ті чи інші процесуальні дії, на власний розсуд.

Проте, суд вважає такий підхід Верховного Суду занадто формалізованим, оскільки у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

У досліджуваному випадку подання позивачем заяви про відмову від позову (п. 4 ст. 231 ГПК України) унеможливлює повернення йому судового збору та його стягнення з відповідача на підставі ч. 9 ст. 129 ГПК України (про що йшлося вище).

Наведене ставить позивача у невигідне становище, а саме він має обирати або повернути сплачений судовий збір (шляхом подачі заяви на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України), або стягнути судові витрати з відповідача (шляхом подачі заяви на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 ГПК України).

У зв`язку з викладеним суд робить висновок, що положення другого речення ч. 3 ст. 130 ГПК України слід застосовувати у випадку закриття провадження у справі саме якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем, безвідносно до пункту, на підставі якого подається клопотання про закриття провадження у справі, оскільки в даному випадку слід виходити саме зі змісту правовідносин між сторонами, які унеможливлюють подальше провадження.

Отже, враховуючи, що в даному випадку провадження у справі закривається саме через те, що позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем, суд вважає наявними підстави для здійснення розподілу судових витрат на підставі ч. 3 ст. 130 ГПК України.

Згідно ч. 4 ст. 231 ГПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно зі статтею 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частин 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до частин 1-4 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.10.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАЛИНА МЕДИЧНА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ» (замовник) та Адвокатським об`єднанням «СМАРТ СОЛЮШНЗ» (адвокатське об`єднання) було укладено договір про надання юридичних послуг (адвокатської допомоги) № 133-2019 (далі - Договір), предметом якого є надання правової допомоги.

У п. 4.5 Договору визначено, що за результатами надання послуг адвокатське об`єднання надає клієнту акт наданих послуг та у разі необхідності звіт адвокатського об`єднання і документи, що були складені адвокатським об`єднанням у процесі виконання своїх зобов`язань за цим договором.

Відповідно до п. 5.1 Договору, за надані послуги клієнт сплачує адвокатському об`єднанню винагороду, виходячи з тарифу за кожну годину наданих послуг в сумі у гривнях, що еквівалентна 80, 00 доларів США за офіційним курсом долару США, встановленим Національним банком України на останній день місяця, в якому були надані послуги в разі щомісячної оплати послуг та на останній день фактичного надання послуг в разі оплати за результатами наданих послуг.

Суд зазначає, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Між тим, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених витрат, понесених у зв`язку із наданням такої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Положеннями ст. 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Згідно з частиною 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на послуги адвоката в розмірі 6 436, 89 грн в суді позивачем надано належним чином засвідчені копії наступних документів:

- договору № 133-2019 про надання юридичних послуг (адвокатської допомоги) від 18.09.2019;

- рахунку-фактури № 3108/133-2020 від 31.08.2021 на суму 5 372, 03 грн;

- звіту про надані послуги за період 01.08.2021-31.08.2021;

- акту приймання-передачі наданих послуг від 31.08.2021 на суму 5 372, 03 грн;

- рахунку-фактури № 3108/133-2020 від 23.09.2021 на суму 1 066, 86 грн;

- звіту про надані послуги за період 23.09.2021;

- акту приймання-передачі наданих послуг від 23.09.2021 на суму 1 066, 86 грн.

За приписами частин 5, 6 статті 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Проте, відповідачем відповідне клопотання не заявлялось.

Дослідивши надані докази, суд встановив, що адвокатом витрачено 3 годин на надання послуг. Згідно погодженої сторонами погодинної ставки роботи адвоката, їх вартість склала 6 438, 89 грн.

Проте, враховуючи принцип диспозитивності господарського судочинства та, з огляду на неможливість виходу за межі заявлених вимог, суд розглядає вимоги про відшкодування вартості витрат на правничу допомогу в заявленому позивачем розмірі, а саме 6 436, 89 грн.

Суд зауважує, що у абз. 3 пункту 6.5 постанови ОП КГС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 зазначено, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Також суд враховує те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Враховуючи, що провадження у справі підлягає закриттю через відсутність предмета спору, з огляду на характер спірних правовідносин, суд вважає, що заявлені витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 6 436, 89 грн є співмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), а відтак заявлена до стягнення сума витрат є цілком обґрунтованою.

Приймаючи до уваги викладене, з огляду на предмет позову, обсяг та зміст наданих адвокатом послуг, а також те, що провадження у справі підлягає закриттю, суд дійшов висновку, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню позивачеві в сумі 6 436, 89 грн.

Керуючись статтями 123, 126, 127, 129, 130, 231, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «КАЛИНА МЕДИЧНА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ» про закриття провадження у справі - задовольнити.

Закрити провадження у справі № 910/12750/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КАЛИНА МЕДИЧНА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАРМВЕЙ ТРЕЙДІНГ» про стягнення 90 000, 00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАРМВЕЙ ТРЕЙДІНГ» (02098, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 29, ідентифікаційний код 41874665) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КАЛИНА МЕДИЧНА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ» (04070, м. Київ, вул. Боричів Тік, буд. 35А, ідентифікаційний код 39289080) 6 436, 89 грн (шість тисяч чотириста тридцять шість гривень 89 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Комарова