ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року Справа № 918/1060/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Маціщук А.В.

секретар судового засідання Кужель Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадської організації "Сотня Майдан" на рішення господарського суду Рівненської області від 24.06.2021 р. у справі №918/1060/20 (суддя Горплюк А.М., повний текст складено 05.07.21р.)

за позовом Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради

до Громадської організації "Сотня Майдан"

про повернення орендованого майна

за участю представників сторін:

позивача - Парчук Н.І.;

відповідача - Марчук Р.І., Волков С.В., Мельничук В.В.;

ВСТАНОВИВ:

Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до Громадської організації "Сотня Майдан" про звільнення орендованого приміщення, що розташоване за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1, загальною площею 66,2 кв. м. (позначені на технічному плані №100 (третій поверх) - 20,7 кв.м, №101 (третій поверх) - 21,1 кв.м., а також площі загального користування - 24,4 кв.м.) шляхом виселення.

Позовна заява обґрунтовується тим, що строк договір оренди нежитлового приміщення від 20.07.2016 р. припинив свою дію 20.06.2019 р., однак, незважаючи на лист орендодавця від 13.06.2019 р. № 08-846 про розірвання договору з вимогою про сплату заборгованості та повернення орендованого приміщення орендодавцю, орендоване майно не було повернуто, про що складено акт № 585 від 15.07.2019 р.

Правовими підставами позову є положення ст. ст. 11, 526, 651 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 171, 176 ГПК України, п. п. 2.3., 2.4., 4.2., 7.1.4. договору оренди від 20.07.2016 р.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 24.06.2021 р. у справі № 918/1060/20 позов задоволено; зобов`язано Громадську організацію "Сотня Майдан" звільнити нежитлові приміщення за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1, загальною площею 66,2 кв. м., а саме: приміщення позначені на технічному плані №100 (третій поверх) - 20,7 кв. м., №101 (третій поверх) - 21,1 кв. м., а також площі загального користування - 24, 4 кв.м., шляхом виселення.

Суд першої інстанції, посилаючись на умови п. 2.3 договору та ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у відповідній редакції), відхилив заперечення відповідача про те, що позивач, як балансоутримувач приміщення, не має права на пред`явлення до нього вимог даного позову про повернення приміщення, у тому числі за актом, та враховуючи умови договору та положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна", вказав, що саме позивачу має бути повернуто приміщення з оренди по акту приймання-передачі, а отже, у випадку невиконання такої умови відповідачем після закінчення строку дії договору та його не продовження, саме позивач має право пред`явити вимогу про виконання даної умови договору (повернення майна по акту приймання-передачі). В свою чергу, застосування такого засобу захисту прав за заявленою вимогою як "виселення", суд першої інстанції вважає належним засобом захисту, оскільки, що визнається і самим відповідачем, добровільно він звільнити приміщення не бажає, натомість, виселення за своєю суттю є засобом захисту прав у випадку необхідності примусового звільнення приміщення, яке належало бути звільнено добровільно, але звільнено не було. Враховуючи викладене, обов`язок орендаря повернути майно з орендного користування після припинення договору оренди передбачений нормами чинного законодавства, а також умовами договору оренди.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Громадська організація "Сотня Майдан" звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини, що мають значення для справи, а саме чи було передано спірне приміщення в оренду відповідачу чи ні. Позивач не довів належними та допустимими доказами приналежність йому приміщень, передача приміщень відповідачу по акту, розмір заборгованості за оренду, та час виникнення боргу. Судом першої інстанції встановлено, що договір оренди був укладений, акт приймання передачі приміщень відсутній, повідомлення про розірвання договору отримано невідомою особою, акт про відмову у поверненні приміщень підписаний лише працівниками позивача.

Апелянт звертає увагу суду на те, що балансоутримувач не вправі заявляти вимогу про зобов`язання повернути орендоване майно, як і повідомляти про відсутність наміру продовжити договір. Такий висновок зробив Верховний Суд в своїй постанові від 01.10.2019 р. у справі №910/4446/19. При винесенні рішення по даній справі скаржник просить застосувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22.01.2019 р. у справі № 910/12224/17, де вказано, що лише власник має право визначати юридичну долю свого майна, зокрема й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення/вилучення цього майна від відповідних суб`єктів.

Скаржник також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки справу розглянув суддя, відвід якого підлягає до задоволення. Порушено порядок рівності сторін в процесі та порядок подання доказів.

Листом від 16.07.2021 р. № 918/1060/20/4413/21, Північно-західним апеляційним господарським судом було витребувано матеріали справи № 918/1060/20 з Господарського суду Рівненської області.

22.07.2021 р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 918/1060/20.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.07.2021 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено розгляд справи на 16.09.2021 р. об 15:30 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.09.2021 р. розгляд скарги відкладено на 28.09.2021 р. о 15:00 год. зобов`язано позивача надати суду письмові пояснення із належним чином засвідченими доказами в підтвердження його права на приміщення, що розташовані за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1 та є предметом оренди за спірним договором від 20.07.2016 р., а також докази (первинні бухгалтерські документи), що підтверджують сплату (несплату) відповідачем орендної плати згідно договору оренди нежитлового приміщення від 20.07.2016 р., наявність (відсутність) заборгованості із сплати орендної плати та періоди прострочення у разі наявності боргу.

У зв`язку із перебуванням у відпустці судді - члена колегії суддів Філіпової Т.Л. судове засідання у даній справі 28.09.2021 р. о 15:00 год. не відбулося.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.09.2021 р. призначено розгляд справи на 05.10.2021 р. об 14:20 год.

Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Позивач зазначає, що судом першої інстанції при винесені рішення враховано, що за умовами договору оренди нежитлового приміщення від 20.07.2016 р., орендар вступає в платне користування майном у строк, вказаний у договорі. Відповідно платне використання майна підтверджується фактом сплати орендної плати. Даний факт відповідачем в судовому засіданні не оспорювався та підтверджується квитанціями про сплату від 12.07.2019 р., долученими Громадською організацією "Сотня Майдан". Крім того, акт прийому-передачі був складений та підписаний двома сторонами після підписання сторонами договору оренди. Даний факт також під час судового розгляду не заперечувався.

Судом першої інстанції враховано, що позивач мав всі правові підстави вимагати повернення майна в строк, встановлений у повідомленні про відмову від договору 15.07.2019 р. Проте, зазначена вимога залишена без задоволення, приміщення не повернуте, про що складено відповідний акт № 585 від 15.07.2019 р. про відмову в передачі приміщення на вул. Петлюри, 1. Тому враховуючи, що відповідач відмовлявся повернути майно по акту прийому-передачі, позивач був змушений звернутися до суду з вимогою про зобов`язання повернути майно.

Позивач звертає увагу суду на те, що умовами договору оренди від 20.07.2016 р. передбачено, що нежитлові приміщення належать орендодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради 09.07.2001 р. та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності 14640198. Тож, якщо власник нерухомого майна навіть і не має документів про право власності, але це право зареєстроване у Державному реєстрі - тоді немає жодних підстав для обмеження власника у праві розпоряджатись своїм майном. В такому випадку право власності підтверджується на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка отримується шляхом безпосереднього доступу до нього. Тому, не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо відсутності повноважень в позивача вимагати повернення орендованого майна в даному спорі, так як до матеріалах справи долучений витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Громадська організація "Сотня Майдан" надіслала до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, Рівненська міська рада є власником майна, яким вона може володіти, користуватися та розпоряджатися. Відповідач вказує, що підписаний договір оренди з позивачем має серйозні юридичні порушення. Ці порушення стосуються повноважень позивача, прописаних в договорі. При цьому, витяг з Державного реєстру речових прав підтверджує, що власником нерухомого майна не є позивач, а Рівненська міська рада. В матеріалах справи відсутні належні, допустимі докази заборгованості відповідача по орендній платі.

Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради надіслало до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що право власності на будівлю за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1 належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради 09.07.2001. Даний факт перевірено нотаріусом при посвідченні спірного договору оренди нежитлового приміщення № 2087 від 20.07.2016 р. Нежитлові приміщення за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1 перебували на балансі Управління житлово-комунального господарства, проте на підставі рішення Рівненської міської ради № 2653 від 10.07.2009 р. передані на баланс Управлінню комунальною власністю, що підтверджується актами прийняття-передачі основних засобів від 08.10.2009 р. Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради створено рішенням Рівненської міської ради № 41 від 02.07.2002 р. та діє на підставі Положення про управління затвердженого рішенням міської ради № 108 від 04.10.2002 р. Управління комунальною власністю є органом місцевого самоврядування. Згідно п. 3.1 Положення основними завданнями УКВ є управління комунальним майном, що перебуває у власності міської ради. Відповідно до покладених завдань управління передає об`єкти комунальної власності у тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здає їх в оренду та безоплатне користування, контролює виконання орендарями умов договорів (п. 3.2.5 Положення). А також, відповідно до завдань і повноважень управління, керуючись п. 3.1.5 Положення забезпечує захист майнових та немайнових інтересів міської ради та її виконавчого комітету в суді. Відповідно до розрахунку заборгованості за період з грудня 2018 р. по липень 2019 р. з орендної плати по договору № 2087, що додається, заборгованість на момент надіслання повідомлення про відмову від договору (лист № 08-846 від 12.06.2019 р., отриманий відповідачем згідно рекомендованого повідомлення про вручення 20.06.2019 р. заборгованість існувала більше трьох місяців. Згідно банківських виписок з казначейського рахунку управління від 18.06.2019 р. та 15.07.2019 р., відповідачем було сплачено відповідно 9 000 грн та 37 554, 72 грн (копія виписок додається). Станом на 20.09.2021 р. у відповідача існує заборгованість в сумі 26 491, 16 грн за період з червня 2021 р. по вересень 2021 р. включно, згідно розрахунку, що додається до пояснень.

До письмових пояснень позивач долучив: свідоцтво про право власності від 09.07.2001 р., №32-670, акт прийому-передачі нежитлового приміщення на вул. С. Петлюри, 1 від 21.07.2016 р.. клопотання від 20.06.2019 р. № 20, адресоване відповідачем для позивача, рішення Рівненської міської ради від 10.07.2009 р. № 2653 "Про передання на баланс нежитлових приміщень на вул. С.Петлюри, 1", розрахунок заборгованості з орендної плати по договору № 2087, акт приймання-передачі основних засобів від 01.10.2009 р., Положення про Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради, затверджене рішенням Рівненської міської ради № 108 від 04.10.2002 р., виписки по рахунку.

Громадська організація "Сотня Майдан" надіслала до суду заяву про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору, посилаючись на те, що відповідач прийняв рішення звільнити орендовані приміщення, тому ним був складений та підписаний акт прийому-передачі приміщень. Даний акт у двох примірниках разом із супровідним листом від 20.09.2021 р. був надісланий позивачу цінним листом.

Громадська організація "Сотня Майдан" надіслала до суду клопотання про зупинення провадження у справі № 918/1060/20 до розгляду Рівненським міським судом Рівненської області справи № 569/18372/21

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.10.2021 р. було відмовлено в задоволенні заяв Громадської організації "Сотня Майдан" про закриття та зупинення провадження у справі № 918/1060/20.

Представники відповідача в судових засіданнях 16.09.2021 р. та 05.10.2021 р. підтримали доводи апеляційної скарги, просять скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Представники позивача в судових засіданнях 16.09.2021 р. та 05.10.2021 р. заперечили доводи апеляційної скарги, просять відмовити в задоволенні її вимог, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши в судовому засіданні представників сторін, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 20.07.2016 р. між Управлінням комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради (орендодавець) та Громадською організацією "Сотня Майдан" (орендатор) укладено договір оренди нежилого приміщення (далі - договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення, розташовані на 3 поверсі будівлі за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1, загальною площею 66,2 кв.м. (позначені на технічному плані №100 (третій поверх) - 20,7 кв.м, №101 (третій поверх) - 21,1 кв.м., а також площі загального користування - 24,4 кв.м.), яке перебуває на балансі управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради (п. 1 договору) (а. с. 4 -6).

Відповідно до п. 3.1. договору строк дії договору оренди встановлюється на п`ять років - з 20 липня 2016 по 19 липня 2021 року.

Орендна плата за цим договором визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду майна, що є власністю територіальної громади міста Рівного, затвердженої рішенням Рівненської міської ради і встановлюється в сумі 3 482, 72 грн в місяць (розрахунок додається) (п. 4.1. договору).

Згідно 4.2. договору орендна плата сплачується орендарем до 20 числа поточного місяця. Орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату вчасно і в повному обсязі (п. 6.2.4 договору).

Пунктом 4.6. договору передбачено, що у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату по день фактичної передачі майна за актом прийому-передачі. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, в повному обсязі.

Пунктом 7.1.4. договору закріплено право відмовитися від даного договору і вимагати повернення орендованого майна, якщо орендар не вносить плату за користування орендованим майном протягом трьох місяців підряд. У разі відмови орендодавця від даного договору, договір є розірваним з моменту одержання орендарем повідомлення орендодавця про відмову від договору.

У разі припинення чи розірвання цього договору майно повертається орендарем орендодавцю протягом трьох робочих днів з дня припинення чи розірвання договору в такому ж стані, в якому воно було отримане, про що сторонами складається акт прийому - передачі майна. Обов`язок складання акта прийому - передачі майна покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні (п. 2.3. та п. 2.4. договору).

Даний договір вважається припиненим з моменту закінчення дії договору при умові наявності заяви однієї із сторін про припинення договору оренди приміщення не пізніше одного місяця після дня закінчення строку його дії (п. 10.1. додаткового договору).

Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплено відтисками печаток останніх.

13.06.2019 р. позивачем було направлено лист № 08-846 на адресу відповідача, в якому повідомлено останнього про наявність заборгованості зі сплати орендної плати протягом трьох місяців підряд, та повідомлено, що на підставі ст. 782 ЦК України, договір оренди від 20.07.2016 р. № 2087 слід вважати припиненим з моменту одержання орендарем цього листа, а передача майна відбудеться 15.07.2019 р. об 12:00 за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1 (а. с. 8).

В матеріалах справи наявне повідомлення про вручення поштового відправлення №157 направлене ГО "Сотня Майдан" за адресою: м. Рівне, вул. С. Петлюри, 1, яким підтверджується, що лист від 13.06.2019 р. № 08-846 отримано 20.06.2019 р. (а. с. 8, на звороті).

Вимога позивача про повернення майна, в строк встановлений у повідомленні про відмову від договору залишена без задоволення, а приміщення не повернуте, про що було складено акт №585 від 15.07.2019 р. про відмову в передачі приміщення за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1 (а. с. 9).

Відповідно до листа від 31.03.2020 р. № 20 Громадська організація "Сотня Майдан" просила Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради звільнити їх від сплати орендної плати на весь період оголошення карантину у зв`язку із складною ситуацією в країні, викликаною карантином (а. с. 48).

Відповідач долучив до відзиву на позовну заяву повідомлення, в якому позивачем вказуються реквізити для сплати відповідачем орендної плати за договором та зазначається, що заборгованість по орендній платі, станом на 01.11.2020 р. становить 75 084, 43 грн (а. с. 51).

Предметом даного позову є вимога позивача про звільнення орендованого майна, що розташоване за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1 шляхом виселення, з посиланням на положення ст. ст. 11, 526, 651 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 171, 176 ГПК України, п. п. 2.3., 2.4., 4.2., 7.1.4. договору оренди від 20.07.2016 р.

Спір у даній справі виник за договором оренди нежитлового приміщення, заявлені вимоги про виселення відповідача з орендованого ним за договором приміщення.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, договір є підставою для виникнення у його сторін майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, 175 ГК України, ст. ст. 11, 202, 509 ЦК та згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічна норма містяться в положеннях ст. 759 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ч. 3 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 5 ст. 762 ЦК України).

Водночас орендоване майно є комунальним, тому на спірні правовідносини поширюється також і дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" .

03.10.2019 Верховною Радою України було прийнято закон "Про оренду державного та комунального майна" № 157-ІХ, яким визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 р. № 2269-ХІІ з дня введення в дію цього Закону.

Вказаний Закон є спеціальним та таким, що регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим. Дія цього Закону не поширюється на відносини концесії державного та комунального майна.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.

Частиною 1 статті 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Згідно із ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Як уже зазначалося та установлено судами, 20.07.2016 р. сторонами було укладено двохсторонній договір про передачу нежилого приміщення, за умовами якого орендодавцем є Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради, орендарем - Громадська організація "Сотня Майдан".

Тобто, орендодавцем за договором оренди від 20.07.2016 р. є саме позивач, що свідчить, що саме останній, як орендодавець має право звертатися до суду з позовом про повернення орендованого майна та вимагати виселення орендаря.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 01.10.2019 р. у справі № 910/4446/19, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки у вказані справі судом було встановлено, що між сторонами було укладено тристоронній договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, за умовами якого орендодавцем є Деснянська районна у місті Києві державна адміністрація, орендарем - ОСН "Комітет мікрорайону "Приозерний". Третьою стороною зазначеного договору є балансоутримувач - КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва", на якого згідно із зазначеним договором покладено лише обов`язок забезпечувати додержання вимог нормативно-правових актів із пожежної безпеки та контролювати виконання орендарем умов договору щодо сплати орендарем орендної плати та інших платежів і у разі виникнення заборгованості вживати відповідних заходів (пункти 4.3.1, 4.3.2 спірного договору).

Відтак, колегія суддів касаційного суду зазначила, що саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто лише власник має право визначати юридичну долю свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів. Оскільки чинне законодавство не надає балансоутримувачу права виступати орендодавцем щодо орендованого нерухомого майна та мати права орендодавця, відповідно, балансоутримувач не вправі заявляти вимогу про зобов`язання орендаря повернути орендоване майно, як і повідомляти відповідачеві про відсутність наміру продовжити договір. Отже, балансоутримувач не має права замість власника (орендодавця) вимагати виселення орендаря.

Окрім того, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що орендодавцем приміщення є Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради від 09.07.2001 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 2.3 договору, у разі припинення чи розірвання цього договору майно повертається орендарем орендодавцю протягом трьох робочих днів з дня припинення чи розірвання договорів такому ж стані, в якому воно було отримане, про що сторонами складається акт прийому - передачі майна, тобто, позивачу.

Стаття 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) також зазначає, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Отже, враховуючи п. 2.3 договору оренди, ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), суд апеляційної інстанції не приймає до уваги заперечення відповідача, що позивач не має права на звернення до суду із вказаним позовом.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вказує, що п. 4.1. договору оренди визначено, що орендна плата за цим договором визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду майна, що є власністю територіальної громади міста Рівного, затвердженої рішенням Рівненської міської ради і встановлюється в сумі 3 482, 72 грн в місяць (розрахунок доданий до позовної заяви а. с. 6-7).

Позивач у позовній заяві вказує, що зважаючи на той факт, що орендар (відповідач) не виконував взяті на себе зобов`язання щодо сплати орендної плати по договору оренди на протязі трьох місяців, ст. 782 ЦК України надає позивачу право в односторонньому випадку відмовитися від договору найму та вимагати повернення речі, за умови, що наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців. Про реалізацію цього права наймодавець повідомив наймача листом № 08-846 від 13.06.2019 р.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує факт наявності у нього заборгованості за договором оренди. Разом з тим, відповідач долучив до відзиву на позовну заяву повідомлення, в якому позивачем вказуються реквізити для сплати відповідачем орендної плати за договором та зазначається, що заборгованість по орендній платі, станом на 01.11.2020 р. становить 75 084,43 грн.

Тобто на стадії розгляду справи в суді першої інстанції позивач вказував, що у відповідача була наявна заборгованість за договором, а відповідач заперечував факт наявності у нього заборгованості. В свою чергу, долучає до відзиву на позовну заяву повідомлення, в якому зазначається, що заборгованість по орендній платі, станом на 01.11.2020 р. становить 75 084,43 грн та вже на стадії перегляду рішення суду в суді апеляційної інстанції відповідач вказує, що суд першої інстанції не встановив дійсного розміру заборгованості.

За приписами ч. 4 ст. 74 ГПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Отже, якщо судом буде поставлено під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи процесуальних прав, наданих їм відповідно до ГПК України, тобто встановлено факт зловживання відповідними правами, то у такому випадку суд може витребувати всі необхідні докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи для правильного, об`єктивного, неупередженого та справедливого вирішення спору.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до приписів ч. 4 ст. 74 ГПК України, ухвалою від 16.09.2021 р. зобов`язав позивача надати суду письмові пояснення із належним чином засвідченими доказами (первинні бухгалтерські документи), що підтверджують сплату (несплату) відповідачем орендної плати згідно договору оренди нежитлового приміщення від 20.07.2016 р., наявність (відсутність) заборгованості із сплати орендної плати та періоди прострочення у разі наявності боргу.

Позивач, на виконання вимог ухвали суду від 16.09.2021 р., надав суду розрахунок заборгованості за період з грудня 2018 р. по липень 2019 р. з орендної плати по договору № 2087, із якого слідує, що заборгованість по орендній платі за договором, на момент надіслання повідомлення про відмову від договору (лист № 08-846 від 12.06.2019 р.) існувала більше трьох місяців. Відповідачем було сплачено лише 9 000 грн та 37 554, 72 грн. Станом на 20.09.2021 р. у відповідача існує заборгованість в сумі 26 491, 16 грн за період з червня 2021 р. по вересень 2021 р. включно, згідно розрахунку.

Тобто із вказаного слідує, що у відповідача існувала заборгованість по орендній платі за договором на момент надіслання повідомлення про відмову від договору більше 3-х місяців, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у позивача внаслідок несплати відповідачем орендної плати виникло право відмовитись від договору оренди в односторонньому порядку.

Колегія суддів вказує, що право наймодавця відмовитися від договору найму та підстави для такої відмови визначені ст. 782 ЦК України, згідно положень якої наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідно до частини 3 статті 291 ГК України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Поряд із цим повинні враховуватись положення частини 3 статті 651 ЦК України, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Таким чином, у зобов`язальних правовідносинах вина особа, яка порушила зобов`язання, презюмується і саме на неї покладається обов`язок з доведення відсутності своєї вини у порушенні зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Пунктом 7.1.4. договору закріплено право відмовитися від даного договору і вимагати повернення орендованого майна, якщо орендар не вносить плату за користування орендованим майном протягом трьох місяців підряд. У разі відмови орендодавця від даного договору, договір є розірваним з моменту одержання орендарем повідомлення орендодавця про відмову від договору.

В свою чергу, п. п. 2.3., 2.4. договору оренди сторони погодили, що у разі припинення чи розірвання цього договору майно повертається орендарем орендодавцю протягом трьох робочих днів з дня припинення чи розірвання договору в такому ж стані, в якому воно було отримане, про що сторонами складається акт прийому - передачі майна. Обов`язок складання акта прийому - передачі майна покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні.

Як вказує позивач у позовній заяві, 13.06.2019 р. позивачем було направлено лист № 08-846 на адресу відповідача, в якому повідомлено останнього про наявність заборгованості зі сплати орендної плати протягом трьох місяців підряд, та повідомлено, що на підставі ст. 782 ЦК України, договір оренди від 20.07.2016 р. № 2087 слід вважати припиненим з моменту одержання орендарем цього листа, а передача майна відбудеться 15.07.2019 р. об 12:00 за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1 (а. с. 8).

В матеріалах справи наявне повідомлення про вручення поштового відправлення №157 направлене ГО "Сотня Майдан" за адресою: м. Рівне, вул. С. Петлюри, 1, яким підтверджується, що лист від 13.06.2019 р. № 08-846 отримано 20.06.2019 р. (а. с. 8, на звороті).

Апеляційний господарський суд зазначає, що пунктом 94 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 передбачено, що порядок доставки поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань юридичним особам узгоджується оператором поштового зв`язку разом з юридичною особою. Для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих Правил.

Прості та рекомендовані поштові відправлення, повідомлення про надходження поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичні друковані видання, адресовані юридичним особам, можуть доставлятися з використанням абонентських поштових скриньок, що встановлюються на перших поверхах приміщень чи інших доступних для цього місцях або у канцелярії, експедиції тощо, розміщені на перших поверхах приміщень, чи видаватися в приміщеннях об`єкта поштового зв`язку представникам юридичних осіб, уповноваженим на одержання пошти.

У разі вручення рекомендованих поштових відправлень, рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про надходження поштових відправлень з використанням абонентської поштової скриньки згідно з укладеним договором датою вручення вважається дата їх вкладення до скриньки. Відправлення "EMS", адресовані юридичним особам, можуть видаватися їх представникам, уповноваженим на одержання пошти, у приміщенні адресата.

У разі відсутності або несправності абонентської поштової скриньки, невиконання вимог щодо її встановлення, відсутності договору юридичної особи з оператором поштового зв`язку про доставку пошти оператор поштового зв`язку зобов`язаний письмово повідомити користувача послуг поштового зв`язку про свою відмову від доставки адресованих йому поштових відправлень, періодичних друкованих видань. Реєстровані поштові відправлення (крім рекомендованих), адресовані юридичним особам, видаються їх представникам, уповноваженим на одержання пошти, в об`єкті поштового зв`язку на підставі довіреності, оформленої в установленому порядку. Копія довіреності, засвідчена в установленому порядку, зберігається в об`єкті поштового зв`язку (п.п. 95, 96 Правил).

Частина 1 ст. 13 ГПК України передбачає, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частина 1 ст. 73 ГПК України встановлює, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи;

Відповідно до ч. 1ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Стаття 86 ГПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вказує, що підтвердженням надіслання позивачем листа від 13.06.2019 р. №08-846 та його отримання відповідачем є наявність доказів його отримання від підприємства зв`язку уповноваженою на це особою відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку.

При цьому, колегія суддів зазначає, що пункти 89, 96, 99 105 Правил надання послуг поштового зв`язку виключають можливість отримання поштової кореспонденції неуповноваженою особою, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази неналежного виконання посадовими особами ПАТ "Укрпошта" своїх обов`язків щодо вручення поштового відправлення № 157 від 20.06.2019 р.

Також суд зазначає, що напис про одержання поштового відправлення, в якому зазначене прізвище особи, що отримав повідомлення, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків.

Окрім того, суд вказує, що в матеріалах справи міститься клопотання керівника ГО "Сотня Майдан", в якому останній вказує, що їм надіслано лист, що договір № 2087, який був укладений 20.07.2016 р. припинив дію з моменту отримання вказаного листа. Також, в даному листі відповідач підтвердив факт несвоєчасної сплати орендної плати, що також спростовує доводи скаржника про те, що у нього була відсутня заборгованість із орендної плати за договором (а. с. 149). Тобто вказаним спростовуються доводи відповідача про неотримання листа від 13.06.2019 р. № 08-846 - 20.06.2019 р.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір оренди від 20.07.2016 р. припинив свою дію з моменту отримання відповідачем листа від 13.06.2019 р. № 08-846 - 20.06.2019 р., що узгоджується з положеннями ст. 782 ЦК України, п. 7.1.4. договору.

Апеляційний господарський суд зазначає, що згідно умов договору та вимог законодавства саме позивачу має бути повернуто приміщення з оренди по акту приймання-передачі, а отже, у випадку невиконання такої умови відповідачем після закінчення строку дії договору та його не продовження, саме позивач має право пред`явити вимогу про виконання даної умови договору (повернення майна по акту приймання-передачі). Застосування ж такого засобу захисту прав за заявленою вимогою як "виселення" суд вважає належним засобом захисту, оскільки добровільно відповідач звільнити приміщення не бажає, натомість, виселення за своєю суттю є засобом захисту прав у випадку необхідності примусового звільнення приміщення, яке належало бути звільнено добровільно, але звільнено не було.

Отже, беручи до уваги те, що договір оренди від 20.07.2016 р. припинив свою дію, відповідач добровільно звільнити приміщення не бажає, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач (орендар) зобов`язаний звільнити орендоване майно, що розташоване за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1 шляхом виселення.

Посилання скаржника на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019 р. у справі № 910/12224/17, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки предметом позову у даній справі були вимоги Прокуратура міста Києва до Київської міської ради про визнання недійсним рішення міськради від 23.02.2017 р. № 946/1950 "Про повернення приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва із сфери управління державних установ і організацій" в частині визнання такими, що втратили чинність: рішення міськради від 23.06.2011 року № 276/5663 "Про передачу до сфери управління Прокуратури міста Києва нежилого будинку № 9 літ. А на вул. Каштановій, який належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва"; рішення від 10.11.2011 року №619/6855 "Про передачу до сфери управління прокуратури міста Києва нежилих будинків та приміщень комунальної власності територіальної громад міста Києва"; рішення від 02.10.2013 року № 62/9650 "Про передачу до сфери управління Прокуратури міста Києва приміщень у нежилому будинку № 1/62, літера А на вулиці Лабораторній"; рішення від 26.04.2012 року № 497/7834 "Про передачу до сфери управління Прокуратури міста Києва нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади м. Києва"; рішення від 02.10.2013 року № 60/9648 "Про передачу до сфери управління Прокуратури міста Києва нежилого приміщення та нежилого будинку комунальної власності територіальної громади міста Києва"; в частині зобов`язання передачі в оренду приміщень, зазначених у додатку 2 до цього рішення; в частині закріплення за Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" нерухомого майна на праві господарського відання.

Тобто, у справі № 910/12224/17 оскаржуваним рішенням міськради було визнано такими, що втратили чинність з 01.03.2017 року, рішення міськради щодо надання приміщень в користування прокуратурі. Рішення міськради, чинність яких припинилася, виступали правовою підставою для користування майном прокуратурою.

Велика Палата Верховного Суду, проаналізувавши положення ст. ст. 135, 137 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 18 Закону № 280/97-ВР, дійшла висновку, що майно комунальної власності не може передаватися в оперативне управління підприємствам, установам, організаціям, які не були утворені відповідним органом місцевого самоврядування та не знаходяться в його підпорядкуванні. За таких обставин у прокуратури право оперативного управління щодо спірних приміщень не виникло і не могло виникнути (незалежно від того чи було воно зареєстровано, чи ні).

За таких обставин, у цій справі між сторонами виникли правовідносини щодо передачі майна міськрадою прокуратурі у безоплатне користування на невизначений період - доки воно не знадобиться власнику (позичка). Відповідно до частини першої статті 827 Цивільного кодексу України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Водночас стаття 831 Цивільного кодексу України регламентує, що якщо сторони не встановили строку користування річчю, він визначається відповідно до мети користування нею; відповідно до частини третьої статті 834 Цивільного кодексу України особа, яка стала власником речі, переданої у користування, має право вимагати розірвання договору, який укладено без визначення строку. Отже, строк користування не є істотною умовою договору позички, а річ за таким договором може передаватися у користування без визначення строку. У такому разі, якщо строк користування річчю не може бути визначений відповідно до мети користування нею, за аналогією закону має застосовуватися частина друга статті 763 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо строк найму не встановлений, то договір найму вважається укладеним на невизначений строк; кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Тобто відповідач у цій справі скористався своїм правом на відмову від договору позички.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що частиною третьою статті 91 Закону № 1697-VII, норми якої кореспондуються з частиною четвертою статті 52 Закону України від 5 листопада 1991 року №1789-XII "Про прокуратуру", що діяли на час прийняття міськрадою рішень про передачу прокуратурі нежилих будинків та приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва, передбачено, що місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування забезпечують розташовані на їх території органи та установи прокуратури відповідними службовими приміщеннями на умовах оренди.

За таких обставин міськрада, яка від імені та в інтересах територіальної громади міста Києва відповідно до закону здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, мала право самостійно вирішувати питання щодо передачі об`єктів права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, зокрема передавати їх в оренду.

В свою чергу у справі № 918/1060/20 предметом розгляду є вимоги про звільнення орендованого майна, що розташоване за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1 шляхом виселення, з посиланням на положення ст. ст. 11, 526, 651 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 171, 176 ГПК України, п. п. 2.3., 2.4., 4.2., 7.1.4. договору оренди від 20.07.2016 р. Спір у справі виник за договором оренди нежитлового приміщення, заявлені вимоги про виселення відповідача з орендованого ним за договором приміщення, що свідчить про різні предмети та підстави позовів у справі № 910/12224/17 та справі № 918/1060/20.

Скаржник в апеляційній скарзі вказує, що позивач не довів належними та допустимими доказами приналежність йому приміщень (орендованого майна), що розташоване за адресою: м.Рівне, вул. Симона Петлюри, 1.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до приписів ч. 4 ст. 74 ГПК України, ухвалою від 16.09.2021 р. зобов`язав позивача надати суду письмові пояснення із належним чином засвідченими доказами в підтвердження його права на приміщення, що розташовані за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1 та є предметом оренди за спірним договором від 20.07.2016 р.

Позивач, на виконання вимог ухвали суду від 16.09.2021 р., надав суду пояснення з відповідними доказами, в яких вказується, що право власності на будівлю за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1 належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради 09.07.2001. Даний факт перевірено нотаріусом при посвідченні спірного договору оренди нежитлового приміщення № 2087 від 20.07.2016 р. Нежитлові приміщення за адресою: м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 1 перебували на балансі Управління житлово-комунального господарства, проте на підставі рішення Рівненської міської ради № 2653 від 10.07.2009 р. передані на баланс Управлінню комунальною власністю, що підтверджується актами прийняття-передачі основних засобів від 08.10.2009 р. Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради створено рішенням Рівненської міської ради № 41 від 02.07.2002 р. та діє на підставі Положення про управління затвердженого рішенням міської ради № 108 від 04.10.2002 р. Управління комунальною власністю є органом місцевого самоврядування. Згідно п. 3.1 Положення основними завданнями УКВ є управління комунальним майном, що перебуває у власності міської ради. Відповідно до покладених завдань управління передає об`єкти комунальної власності у тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здає їх в оренду та безоплатне користування, контролює виконання орендарями умов договорів (п. 3.2.5 Положення). А також, відповідно до завдань і повноважень управління, керуючись п. 3.1.5 Положення забезпечує захист майнових та немайнових інтересів міської ради та її виконавчого комітету в суді.

Посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки справу розглянув суддя відвід якого підлягав до задоволення, колегія суддів вважає безпідставним, враховуючи наступне.

Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені статтею 35 ГПК України.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 38 ГПК України з підстав, зазначених у статтях 35 і 36 цього Кодексу, судді може бути заявлено відвід учасниками справи. Відвід повинен бути вмотивованим.

В судовому засіданні суду першої інстанції 24.06.2021 р. представник Громадської організації "Сотня Майдан" - адвокат Марчук Р.І. заявив усне клопотання про відвід судді Горплюка А.М. від розгляду справи № 918/1060/20.

В обґрунтування вказаної заяви, заявник посилається на те, що суд, згідно ст. 74 ГПК України, не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, а тому долучення до матеріалів справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності об`єкта нерухомого майна № 01 (а. с. 173-176), вважає не неправомірним. Також, представником відповідача зазначено, що судом мала бути здійснена відеофіксація в момент, коли здійснювався витяг з інформаційної довідки (в час перерви, оголошеною суддею).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 35 ГПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо, зокрема, є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Частиною 4 ст. 35 ГПК України встановлено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Колегія суддів зазначає, що заявником не наведено та не обґрунтовано наявності підстав, визначених у ст. ст. 35, 36 ГПК України для відводу судді Горплюка А.М.

Заявлені підстави відводу за своєю суттю є незгодою заявника з процесуальними рішеннями судді Горплюка А.М. по даній справі та перераховані зауваження відносяться суто до процесуальних моментів здійснення правосуддя суддею, що не є підставою для відводу згідно з вищезазначеними нормами Господарського процесуального кодексу України.

В порушення приписів ст. 74 ГПК України заявником не надано доказів упередженості судді Горплюка А.М. Відсутність таких доказів унеможливлює висновок про те, що такі побоювання є об`єктивно обґрунтованими, а не власними суб`єктивними припущеннями заявника.

З огляду на те, що заявлений представником відповідача відвід не містив даних про наявність обставин, які викликають сумнів у неупередженості або необ`єктивності судді Горплюка А.М., а обставини, наведені у ст. 35 ГПК України як підстава для відводу, судом не встановлені, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлений відвід судді Горплюка А.М. є необґрунтованим, а усна заява представника відповідача про відвід судді Горплюка А.М. задоволенню не підлягає.

Також суд вважає, що доводи скаржника про порушення порядку подання доказів в суді першої інстанції, колегія суддів вважає таким, що неможе бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, оскільки не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції. Суд апеляційної інстанції вказує, що докази в їх сукупності долучені до матеріалів справи та витребуванні судом апеляційної інстанції згідно ч. 4 ст. 74 ГПК України підтверджують факт прострочення відповідачем зобов`язання із сплати орендної плати за договором оренди понад 3 місяці та отримання ним листа від 13.06.2019 р. № 08-846, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення вказаного позову.

Щодо поданих позивачем до суду апеляційної інстанції додаткових доказів, які судом не витребовувалися, а саме: клопотання від 20.06.2019 р. № 20, яке адресоване відповідачем позивачу, з якого слідує, що відповідачем був отриманий лист позивача № 08-846 про розірвання договору №2087 від 20.07.2016 р., колегія суддів зазначає насутпне.

Відповідно до частини 1, 2 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та (одночасно) перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною третьою статті 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Приписи частини 3 статті 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Отже, така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначеного доказу до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткового доказу в порядку статті 269 ГПК України.

Колегія суддів вважає помилковими твердження відповідача, що договірні відносини між сторонами не припинились, оскільки позивач після розірвання договору виставляє повідомлення - рахунки по оплаті оренди, оскільки п. 4.6. договору оренди встановлено, що у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату по день фактичної передачі майна за актом прийому-передачі. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, в повному обсязі.

Посилання апелянта на те, що суддя Горплюк А.М. неправомірно зробив витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності об`єкта нерухомого майна № 01 (а. с. 173-176), суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, оскільки витяг - це одна з форм надання інформації з Реєстру прав. Суддям надається доступ до відомостей названого Реєстру. Витяг формується за результатами пошуку відповідних відомостей у Реєстрі через Реєстраційний портал. При пошуку відомостей суддя повинен позначити мету отримання спеціального витягу із зазначенням номера справи, яку він розглядає.

Таким чином, формування суддею Горплюком А.М. витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності об`єкта нерухомого майна № 01, не може вважатися підставою для скасування прийнятого у справі рішення.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Окрім того, колегія суддів вказує, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007, аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін. Аналізуючи мотивацію прийнятого місцевим господарським судом рішення крізь призму статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зазначеної практики ЄСПЛ, апеляційний суд зазначає про належне виконання покладеного на суд обов`язку щодо мотивації прийнятого рішення, тому його висновки є вірними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Рівненської області від 24.06.2021 р. у справі № 918/1060/20 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Громадської організації "Сотня Майдан" - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Громадської організації "Сотня Майдан" на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.06.2021 р. у справі № 918/1060/20 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2021р

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Маціщук А.В.