РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.09.2021Справа № 910/6362/21

За позовомФізичної особи-підприємця Піщанської Оксани Володимирівни
доТовариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВ ПЛАЗА"
простягнення 279 500, 00 грн
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: Мустіпан О.В. - представник за довіреністю;

від відповідача: Пустовіт А.І. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/6362/21 за позовом Фізичної особи-підприємця Піщанської Оксани Володимирівни до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Плаза" про стягнення штрафу в розмірі 10 000, 00 доларів США, що еквівалентно 279 500, 00 грн за курсом НБУ на день подачі позову.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови п. 6.5. договору № 01/08.19 від 01.08.2019.

29.06.2021 через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов лист з завіреною копією договору.

У підготовчому судовому засіданні 16.07.2021 представники позивача та відповідача усно повідомили суд, що клопотання відсутні, надали пояснення щодо позову та не заперечували закрити підготовче засідання та перейти до розгляду справи по суті.

Судом проведено відповідні дії, які передбачені частиною 2 статті 182 Господарського процесуального кодексу України та з`ясовано думку представників позивача та відповідача щодо початку розгляду справи по суті.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 22.09.2021.

27.08.2021 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про визнання такими, що не залежали від відповідача причин неможливості подання доказів одночасно з відзивом на позовну заяву та про долучення доказів до матеріалів справи.

Безпосередньо в судовому засіданні 22.09.2021 представник відповідача наполягав на долученні до справи поданих ним доказів, а представник позивача проти такого клопотання заперечив в повному обсязі.

Суд звернув увагу учасників процесу на те, що відповідно до 1-3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Положеннями ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Як вбачається із доводів відповідача, лише 27.07.2021 його представник за результатами отримання відповіді компетентних спеціалістів захисту та безпеки інформації надали юристам відео, як складову доказової бази для позову з підставами, що базуються на порушенні позивачем в цій справі договору.

Відповідно до положень ст. 207 Господарського процесуального кодексу України під час розгляду спору по суті головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

З огляду на наведенні вище обставини, враховуючи, що долученні відповідачем додаткові докази не могли бути отримані ним раніше та мають значення для вирішення спору по суті, то суд дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача та прийняття таких доказів до розгляду.

Судом було досліджено надані відповідачем на спростування доводів позивача диски.

Крім того, безпосередньо в судовому засіданні 22.09.2021 представники сторін навели свої позиції стосовно спору у справі та надали усні пояснення.

У судовому засіданні 22.09.2021 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "КИЇВ ПЛАЗА" (як замовником) та Фізичною особою-підприємцем Піщанською Оксаною Володимирівною (як виконавцем) було укладено договір № 01/08/19 в порядку та на умовах якого замовник зобов`язався передати в суборенду майно, а виконавець зобов`язався прийняти вказаний об`єкт суборенди та використовувати його для подальшого надання послуг з організації харчування клієнтів та працівників замовника, що полягають в реалізації вже готових продуктів, напівфабрикатів, гарячих/холодних напоїв, які визначаються у відповідних Специфікаціях, а також сплачувати за користування об`єктом суборенди грошові кошти, розмір яких визначений в розділі 3 цього договору.

Відповідно до п. 1.3. договору, передача об`єкта суборенди в користування та його повернення оформлюється Актами приймання-передачі, які є невід`ємними частинами договору із обов`язковим зазначенням у них стану об`єкта суборенди на момент передачі (повернення), а також переліку меблів, кухонного обладнання тощо.

Згідно з п. 2.1. договору, правочин вступає в силу з моменту підписання Акту приймання-передачі об`єкта суборенди та діє до 31.12.2021, а в частині розрахунків - до повного їх виконання.

Дія договору припиняється достроково в таких випадках:

- за спільною згодою сторін;

- за ініціативою однієї із сторін;

- у разі неналежного виконання або порушення умов договору однією зі сторін.

Як вбачається із доводів позивача, 07.07.2020 він отримав лист від 01.07.2020 від відповідача за змістом якого замовник, користуючись своїм правом, повідомив про дострокове припинення дії договору через неналежне виконання та порушення виконавцем умов договору. Також, в указаному листі зазначено, що згідно цього повідомлення, будемо вважати, що дата припинення дії цього договору 31.07.2020. Жодних пояснень та доказів порушення умов договору з боку позивача до вищевказаного листа відповідачем додано не було. Жодного разу, за весь період співпраці, від відповідача не надходило скарг, зауважень та/або повідомлень щодо неналежного виконання чи порушення позивачем договірних зобов`язань, а відтак підстави для дострокового припинення договору, які перелічені в листі від 01.07.2020 були необґрунтованими,, ні чим не підтвердженими.

Позивач також наголошує, що відповідно до умов пункту 6.5. договору, у разі порушення п. 2.3. цього договору, сторона, яка вчасно не повідомила іншу сторону про бажання розірвати договір достроково, сплачує штраф у розмірі 10 000, 00 доларів США. Враховуючи той фак., що у листі від 01.07.2020 відповідачем самостійно визначено дату фактичного припинення (розірвання) договору за ініціативою саме відповідача з 31.07.2020, тоді з боку замовника допущено порушення п. 2.3. договору щодо повідомлення про дострокове припинення.

Відповідач, у свою чергу, проти заявленого позову заперечував у повному обсязі посилаючись, зокрема, на таке:

- встановлена п. 6.5. договору міра відповідальності у вигляді штрафу передбачена сторонами саме для забезпечення права розірвання договору за ініціативою сторони з попереднім повідомленням, що не пов`язано з порушенням його умов. Такий пункт забезпечує реалізацію того, щоб кожна зі сторін, яка належним чином виконує умови договору, мала право за умови повідомлення за 5 місяців припинити співпрацю за договором;

- п. 2.2.3., який був реалізований сторонами у зв`язку з порушенням позивачем умов договору, зумовив саме припинення дії договору та жодним чином не пов`язаний з ініціативним розірванням договору з попереднім повідомленням за 5 місяців;

- у повідомленні від 01.07.2020 (яке було оформлено за результатами проведення між сторонами переговорів) відповідач вказав на порушення позивачем умов договору, тобто використовує інструмент припинення дії договору, передбачений п. 2.2.3., а не повідомляє про своє бажання розірвати договір на підставі п. 2.2.2;

- позивач жодним чином не заперечував проти зазначених у повідомленні підстав для розірвання договору, що підтверджується добровільним та своєчасним звільненням приміщень, поверненням орендованого майна, підписанням ату приймання-передачі від 31.07.2020, чим позивач фактично визнав факт порушення ним умов договору та згоду з припиненням дії договору відповідно до п. 2.2.3. договору;

- недопустимим є застосування неустойки (штрафу чи пені) за правомірну реалізацію стороною права на припинення дії договору у відповідності та на підставі самого договору;

- відповідач жодним чином не порушував умов договору, зокрема, в частині недотримання порядку повідомлення про розірвання договору за бажанням однієї зі сторін, оскільки такої ініціативи не проявляв та не реалізовував;

- ні в ході переговорів, ні в момент припинення дії договору за п. 2.2.3., ні під час звільнення орендованих приміщень та підписання належних документів у погоджену сторонами дату, позивач жодного разу не заперечував проти припинення дії договору та повернення орендованого майна; не дискутував щодо дати припинення дії договору; не заявляв про порушення його прав та інтересів; не інкримінував відповідачу порушення ним умов договору; не надсилав претензій щодо неправомірних дій відповідача; не вчиняв дій, які би свідчили про правомірність його вимог щодо сплати штрафних санкцій як учасника господарських взаємовідносин, який зазнав збитків;

- відсутність у діях відповідача ознак господарського правопорушення та відсутність підстав стверджувати про порушення прав і законних інтересів позивача унеможливлює застосування до відповідача штрафу за п. 6.5. договору.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 202 Господарського кодексу України (далі також - ГК України) господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та і інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншим законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

На підставі ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України) у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 1 ст. 610 ЦК України передбачено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором. За змістом ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом зміна або розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому ст. 188 ГК України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором (аналогічну правову позицію викладено у постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 916/1684/18).

Як вже було зазначено раніше, у п. 2.2. договору передбачено такі підстави для дострокового припинення:

- за спільною згодою сторін;

- за ініціативою однієї зі сторін;

- у разі неналежного виконання або порушення умов договору однією зі сторін.

Відповідач зауважує, що ним направлено лист про припинення договору з підстав неналежного виконання/порушення умов договору позивачем шляхом приховування отриманого доходу в приміщені, яке є об`єктом суборенди; не виконання зобов`язань в частині виплати відповідачу повної ціни договору; не виконання передбаченого п. 3.8. договору обов`язку з компенсації відповідачу комунальних послуг; не сплати на користь відповідача передбачених договором штрафних санкцій.

У той же час, відповідно до п. 5.2.1. договору, замовник має право достроково розірвати цей договір у разі невиконання або неналежного виконання виконавцем зобов`язань, передбачених договором, повідомивши його письмово про це у 6 (шести) місячний строк.

Тобто, крім п. 2.3. договору, в разі невиконання виконавцем умов договору пунктом 5.2.1. передбачено порядок дострокового розірвання.

Більше того, як вбачається з наявних у матеріалах справи фактичних даних, позивач не заперечував щодо вказаних відповідачем у повідомленні підстав та строку розірвання договору, що, у свою чергу, підтверджується добровільним звільненням приміщення, поверненням орендованого майна, підписанням Акту приймання-передачі від 31.07.2020.

Таким чином, суд вважає, що позивач помилково посилається на п. 6.5. договору як на підставу для притягнення відповідача до відповідальності та стягнення штрафу за невиконання п. 2.3. договору, оскільки під час припинення договору відповідач керувався підпунктом 2.2.3. договору № 01/08/19.

За змістом частин 1, 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема змагальність сторін (п. 4 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмові, речові та електронні докази.

У пунктах 8.15- 8.22 постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначено таке: "8.15. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вирогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.05.2021 № 910/8861/20.

Тож, суд зазначає, що надані відповідачем докази в їх сукупності є більш вірогідними на спростування позовних вимог, ніж доводи позивача, на обґрунтування позову.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд вважає вимоги позивача такими, що задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 71, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Піщанської Оксани Володимирівни відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складено та підписано 30.09.2021 року.

Суддя Ю.О.Підченко