СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2021 р. м. Харків Справа № 905/93/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І. , суддя Плахов О.В.

за участі секретаря судового засідання Перікової К.В.

за участі представників учасників справи:

позивача Комісарова А.В., свідоцтво серія ДН №5107 від 25.07.2018; довіреність від 06.05.2021

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради, м. Бахмут, Донецька обл. (вх. №2412 Д/2)

на рішення Господарського суду Донецької області від 15.06.2021 у справі №905/93/21 (суддя Говорун О.В., повний текст рішення складено 25.06.2021)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця"

до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради, м. Бахмут Донецької обл.

про стягнення 1 311 230,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Бахмутської міської ради Донецької області про стягнення 1 311 230,40 грн збитків.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 09.02.2021 замінено первісного відповідача на належного відповідача - Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (далі - відповідач).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 надавав пільговий проїзд окремим категоріям громадян, які мають право на відповідні пільги при користуванні залізничним транспортом, тоді як відповідач не здійснив компенсацію витрат позивача, пов`язаних з перевезенням пасажирів пільгових категорій, отже, позивачем за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 понесені збитки, розмір яких становить 1 311 230,40 грн

На підтвердження вказаних доводів позивач надав облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевого бюджетів за січень-грудень 2017 року, а також загальні зведені відомості по типах пільг та квитків у приміському сполучені за січень-грудень 2017 року. В зв`язку з означеним, позивач просив суд стягнути з відповідача збитки за перевезення пільгових категорій громадян у приміському сполученні залізничним транспортом позивача за період січень-грудень 2017 року в загальному розмірі 1 311 230,40 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечував, та посилаючись на норми ст. 89, ст. 102 Бюджетного кодексу України, відсутність з 01.01.2017 субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на відповідні цілі, а також на відсутність укладеного між сторонами договору, який би визначав умови компенсації транспортним перевізникам коштів у зв`язку із наданням послуг по перевезенню пільгових категорій громадян, зазначав, що в діях відповідача відсутні ознаки протиправної поведінки, у зв`язку з чим просив у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити повністю через їх необґрунтованість. Крім того, відповідачем було заявлено про застосування до позовних вимог позовної давності.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 15.06.2021 у справі №905/93/21 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 06.07.2021) позов задоволено частково. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" компенсацію витрат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян в розмірі 1200509,21 грн та 18 007,64 грн витрат з оплати судового збору. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Мотивуючи судове рішення, суд першої інстанції виходив з наступного:

підставою позовних вимог у даній справі є вимоги позивача про відшкодування відповідачем витрати за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян за період з 01.01.2017 по 31.12.2017;

- надані позивачем до матеріалів справи облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів, які отримані відповідачем, підтверджують розмір недоотриманих позивачем коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян в 2017 році на суму 1311230,40 грн; відповідачем не доведено обставини, які б переконливо свідчили про недостовірність даних зазначених позивачем у облікових формах за 2017 рік;

- перевезення пасажирів на пільгових умовах виконано позивачем не за власною ініціативою, а на виконання імперативних вимог законодавства, а тому відповідач у справі в силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу;

- відсутність у спірному випадку договору про відшкодування компенсаційних виплат за наданий пільговий проїзд у приміському сполученні не звільняє сторони від виконання господарського зобов`язання, оскільки зобов`язання сторін у цій справі виникає безпосередньо із законів України і не залежать від волевиявлення сторін За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача компенсації витрат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян за 2017 рік визнана судом першої інстанції такою, що підлягає задоволенню;

- відповідно до положень п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ від 21.04.2021 №405 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236", зокрема, продовжено карантин до 30.06.2021. За таких обставин, враховуючи продовження строку, встановленого статтею 257 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача коштів за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян за період з 01.03.2017 по 31.12.2017, в сумі 1200509,21 грн.

Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради з вищевказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Господарського суду Донецької області від 15.06.2021 у справі №905/93/21 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" відмовити повністю. Відстрочити Управлінню праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради оплату судового збору до винесення судом рішення.

Апеляційну скаргу обґрунтовує наступними доводами:

-укладення між сторонами відповідного договору на здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян на залізничному транспорті є обов`язковим в силу закону, а тому у разі відсутності укладеного між сторонами договору відсутні правові підстави для відшкодування позивачу витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян на залізничному транспорті;

-починаючи з 01.01.2017 року відсутня державна програма Компенсаційні виплати за «пільговий проїзд окремих категорій громадян на залізничному транспорті», тобто відсутні і субвенції з державного бюджету на відповідні цілі;

-відповідно до ч. 5 ст. 176 Цивільного кодексу України територіальна громада не відповідає за зобов`язаннями держави. В даному випадку рішення про введення відповідних пільг прийнято державою, а не територіальною громадою, у зв`язку з чим, відповідальність повинна нести саме держава, а не територіальна громада в особі органів місцевого самоврядування;

-пільгові тарифи встановлені рядом законів України, що свідчить про те, що відповідач не вчиняє протиправних дій відносно позивача при здійсненні нею пільгових перевезень окремих категорій громадян, а тому твердження позивача про отримання збитків у вигляді неодержаних доходів у конкретному розмірі є безпідставними;

-загальна сума по отриманих відповідачем формах складає 1022 489,02 грн, що не відповідає розміру позовних вимог - 1 311 230,40 грн, а у подальшому - у прийнятому судом рішенні в сумі 1 200 509, 21 грн.

- висновки суду першої інстанції про те, що звернення позивача з позовом відбулося в межах позовної давності, є помилковими, оскільки були зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2021 для розгляду справи №905/93/21 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - доповідач Лакіза В.В., Бородіна Л.І., Здоровко Л.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.08.2021 відмовлено Управлінню праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору. Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради на рішення Господарського суду Донецької області від 15.06.2021 у справі №905/93/21 залишено без руху. Встановлено апелянту 10-денний строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання суду: клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження; доказів направлення копії апеляційної скарги і доданих до неї документів листом з описом вкладення позивачу у справі Акціонерному товариству "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Є. Гедройця, 5-А); доказів сплати судового збору у розмірі 27 011,46 грн.

30.08.2021 апелянтом до суду апеляційної інстанції надано докази усунення недоліків апеляційної скарги про які зазначено в ухвалі Східного апеляційного господарського суду від 11.08.2021.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2021 у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Здоровко Л.М. для розгляду справи №905/93/21 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - доповідач Лакіза В.В., Бородіна Л.І., Плахов О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.09.2021 задоволено клопотання Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради та поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради на рішення Господарського суду Донецької області від 15.06.2021 у справі №905/93/21 та призначено її до розгляду на 05.10.2021. Встановлено позивачу у справі строк до 17.09.2021 включно для подання відзиву на апеляційну скаргу; сторонам у справі встановлено строк до 17.09.2021 для подання заяв, клопотань, тощо.

У наданому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивач проти доводів апеляційної скарги заперечує та вважає, що відсутність між сторонами договірних правовідносин про відшкодування компенсаційних виплат за наданий пільговий проїзд у приміському сполученні не звільняє сторони від виконання господарського зобов`язання, оскільки зобов`язання сторін у цій справі виникає безпосередньо із законів України і не залежать від волевиявлення сторін. Також зазначає, що обслуговуючи категорію громадян України, які мають право на пільговий проїзд залізничним транспортом, Залізниця не має права відмовити їм з підстав відсутності належного фінансування для подальшого відшкодування залізницям витрат на перевезення визначених категорій громадян, отже, забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати за рахунок державного або місцевого бюджетів збитки, понесені залізничним транспортом. Крім того, за змістом статей 89, 102 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки перевезення пасажирів на пільгових умовах виконано Залізницею не за власного ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок, відповідач у справі в силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу. Відповідач визнає, що на протязі 2017 року позивачем щомісячно направлялися облікові форми за перевезення пільгових категорій громадян залізницею, але з порушенням строків. Як зазначає позивач, фактично прострочення становило всього від 1 до 5 днів і не впливало на реалізацію обліку, але відповідач під різними приводами ухилявся від виконання своїх зобов`язань від сплати коштів, які підлягають відшкодуванню, аж до необґрунтованого повернення без розгляду документів, які йому направлялися, що він і визнає у відзиві. Відповідач визнає, що неодноразово одержував від позивача листи з вимогами належного виконання своїх обов`язків, але на них не реагував. Через відмову відповідача від розгляду та оформлення облікових документів з перевезень та сум витрат неможливо було провести звірки і виставити рахунки, але ж це не звільняє відповідача від оформлення документів та належних за законом обов`язкових розрахунків з позивачем. Крім того, позивач зазначає, що через тривали перемовини з відповідачем та його ухилення від виконання своїх обов`язків було прострочено терміни подачі позову.

В судовому засіданні 05.10.2021 представник позивача проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання 05.10.2021 не з`явився, про час, дату та місце судового засіданні повідомлений судом належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим поштовим відправленням №617 про вручення уповноваженій особі відповідача ухвали суду апеляційної інстанції від 03.09.2021.

04.10.2021 від Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради до суду апеляційної інстанції надійшла заява про відкладення розгляду справи через знаходження представника відповідача у щорічній відпустці.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, подана до суду заява не підписана (не засвідчено) електронним цифровим підписом заявника, про що уповноваженою особою Східного апеляційного господарського суду складено акт №09-29/412 від 04.10.2021, про що повідомлено заявника.

Згідно ст.7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис".

Статтею 1 Закону України "Про електронний цифровий підпис" визначено, що електронний цифровий підпис це вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Відповідно до ч.2 ст.4 вказаного Закону, електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Згідно ч.8 ст. 42 ГПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Згідно ч.3 ст.91 ГПК України учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону.

Оскільки оригінал клопотання відповідача про відкладення розгляду справи в паперовій формі судом станом на дату розгляду справи не отримано, надіслана електронною поштою без електронного цифрового підпису заява не можуть вважатися офіційними та братися судом до уваги.

Враховуючи те, що заява відповідача не оформлено належним чином, підстави для її розгляду відсутні.

Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників в судове засідання 05.10.2021 судом обов`язковою не визнавалась, у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, правова позиція сторін викладена в апеляційній скарзі та у відзиві на скаргу, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу відповідача в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами за відсутністю представника Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, предметом спору у даній справі є вимога Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі АТ «Укрзалізниця») про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради на користь позивача збитків за пільгові перевезення громадян.

Звертаючись до господарського суду позивач зазначав, що за 12 місяців 2017 року позивачем здійснено перевезення пільгових категорій населення за пільговими тарифами.

На підтвердження здійсненого перевезення пільгових категорій населення за пільговими тарифами АТ «Укрзалізниця» надані облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного бюджету, а також загальні зведені відомості по типах пільг та квитків за період січень-грудень 2017 року згідно з яких розмір недоотриманих коштів за 2017 рік становить 1 311 230,40 грн (т.1 а.с.28-39, т.1 а.с.40-76).

Посилаючись на приписи ст. 7 Закону України «Про залізничний транспорт», позивач також зазначав, що відносини залізниці з місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування базуються на податковій та договірній основі. У зв`язку з чим, протягом тривалого часу сторонами проводилось листування щодо можливості укладення відповідного договору на здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян на залізничному транспорті за рахунок міського бюджету, що, водночас, не призвело до його укладення.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що 11.12.2019 позивач звернувся до відповідача з претензією №2021/6288, в якій повідомляв, що протягом січня-грудня 2017 року Регіональна філія АТ "Українська залізниця" надавала пільговий проїзд окремим категоріям громадян, які мають право на відповідні пільги при користуванні залізничним транспортом, квитки які були придбані на території відповідача. Сума наданих послуг по пільговому перевезенню пасажирів за 2017 рік склала 1 311 230,40 грн, з яких залізницею компенсаційних виплат.

Також, у претензії позивач повідомляв, що зобов`язання сторін щодо пільгових перевезень окремих категорій громадян та компенсація таких перевезень, в даному випадку, виникають безпосередньо із законів України і не залежать від волевиявлення сторін. Отже, відсутність укладеного між сторонами договору щодо компенсації пільгового проїзду окремих категорій громадян та відшкодування залізниці суми збитків не впливає на вирішення спору. У зв`язку з цим, позивач просив відповідача сплатити заборгованість розмірі 1 311 230,40 грн протягом 7 календарних днів з дня отримання даної претензії (т.1 а.с.24-25).

12.03.2020 Управлінням праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради на претензію позивача від 11.12.2019 (яка була отримана відповідачем 14.02.2020) надано відповідь, за змістом якої відповідач не визнав заявлені позивачем вимоги (т.1 а.с.22-23).

Виплати з відшкодування витрат за перевезення пільгових категорій громадян позивач не отримав, що стало підставою звернення до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Спірним у даній справі є питання щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсаційних виплат за пільгове перевезення окремих категорій громадян залізничним транспортом за період 2017 року, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів.

За змістом пунктів 1, 6 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо визначаються виключно законами України.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантію.

Статтею 19 вказаного Закону передбачено, по виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Пільгове перевезення пасажирів залізничним транспортом передбачено низкою законодавчих актів України.

Так, соціальні пільги на пасажирські перевезення для ряду категорій громадян встановлено, зокрема, Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12.03.1993, Законами України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про охорону дитинства», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ ветеранів Національної поліції деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Частиною 6 статті 9 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Норми вказаних законів, зокрема, закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Таким чином, обслуговуючи категорію громадян України, які мають право на пільговий проїзд залізничним транспортом, Залізниця не має права відмовити їм з підстав відсутності належного фінансування для подальшого відшкодування залізницям витрат на перевезення визначених категорій громадян.

Забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати за рахунок державного або місцевого бюджетів збитки, понесені залізничним транспортом.

Такий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №904/94/19.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України та статтею 617 Цивільного кодексу України прямо передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Отже, законодавством не передбачена залежність відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій державного бюджету.

Закон України «Про залізничний транспорт» та Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України за №1196 від 27.12.2006, не передбачають жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Таким чином, перевезення пасажирів на пільгових умовах виконано Залізницею не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на то державою орган - відповідач у справі в силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.

Згідно пп. «ґ» п. 3 ч.1 ст.91 Бюджетного кодексу України до видатків, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Відповідно до ч.1 ст. 102 Бюджетного кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини 1 статті 89 цього Кодексу (державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 № 1359 затверджено Порядок розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, який визначає механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, а також субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на зазначені цілі.

До пільгових перевезень залізничним транспортом (далі - пільгові перевезення) належать безоплатні перевезення або перевезення окремих категорій громадян із знижкою, встановленою законодавством (п.2 Порядку).

Відповідно до п. 3 Порядку облік пільгових перевезень та визначення суми недоотриманих коштів від таких перевезень проводиться залізницями на підставі інформації автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями та реєстраторів розрахункових операцій про оформлені та видані пасажирам безоплатні або пільгові проїзні документи (квитки).

Сума недоотриманих коштів обчислюється в автоматизованому режимі під час оформлення кожного безоплатного та пільгового проїзного документа (квитка) як різниця між повною вартістю проїзду, встановленою згідно з діючими тарифами для відповідного виду сполучення, маршруту прямування, категорії поїзда та вагона, і вартістю проїзду, що сплачує пасажир відповідно до наданих пільг (п. 4 Порядку).

Пунктом 5 Порядку визначено, що інформація про оформлені та видані пасажирам безоплатні та пільгові проїзні документи (квитки) включається до місячної станційної звітності.

На підставі місячної станційної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, згідно з додатком (пункт 9 Порядку).

Тобто, сума недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток), незалежно від місця проживання (навчання) пасажира.

Залізниці не пізніше ніж 15 числа місяця наступного звітного періоду подають відповідним головним розпорядникам коштів рахунок на суму, яка підлягає компенсації, та облікові форми (п. 10 Порядку № 1359).

Головні розпорядники коштів, передбачених на компенсаційні виплати, після надходження їх на власні рахунки у п`ятиденний строк перераховують зазначені кошти відповідній залізниці (п. 11 Порядку № 1359).

Вищезазначені нормативні акти покладають на відповідача обов`язок компенсувати підтверджені обліковими формами недоотримані позивачем кошти за перевезення пільгової категорії населення в повному обсязі. При цьому, подання облікових форм відповідає пункту 10 "Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян", а тому такі облікові форми повинні бути прийняті відповідачем та оплачені.

На підтвердження здійсненого перевезення пільгових категорій населення за пільговими тарифами позивачем надані облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного бюджету, а також загальні зведені відомості по типах пільг та квитків за 2017 рік

З облікових форм та зведених відомостей вбачається, що за період січня-грудня 2017 року позивачем надавались послуги з перевезення приміським сполученням окремим категоріям громадян, які користуються пільгою (а.с. 28-76 т. ).

Зокрема, згідно до облікових форм, наданих позивачем, сума за фактичну кількість перевезених пільговиків за період січень - грудень 2017 року складає 1 311 230,40 грн, а саме:

- за січень 2017 в розмірі 49995,24 грн;

- за лютий 2017 в розмірі 60725,95 грн;

- за березень 2017 в розмірі 95743,76 грн;

- за квітень 2017 в розмірі 91152,97 грн;

- за травень 2017 в розмірі 124030,26 грн;

- за червень 2017 в розмірі 100718,68 грн;

- за липень 2017 в розмірі 111828,33 грн;

- за серпень 2017 в розмірі 119618,04 грн;

- за вересень 2017 в розмірі 137863,61 грн;

- за жовтень 2017 в розмірі 143752 грн;

- за листопад 2017 в розмірі 144989,19 грн;

- за грудень 2017 в розмірі 130812,18 грн.

Дослідженням наданих до суду щомісячних облікових форм встановлено, що вони відповідають типовій формі, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України №1359 від 16.12.2009.

Крім того, з наданих облікових форм вбачається, що позивачем визначені періоди, категорії пільговика, область, кількість оформлених пільгових проїзних квитків, сума недоотриманих коштів з урахуванням ПДВ. В облікових формах визначені категорії пільговиків для приміського сполучення: інваліди Великої Вітчизняної війни 1, 2, 3 групи та прирівняні до них особи (ІВВВ 1, ІВВВ2, ІВВВ3); учасники Великої Вітчизняної війни, бойових операцій (УВВВ); батьки військовослужбовців, які загинули чи померли (БЗВ); інваліди війни 1, 2, 3 групи та особи, які супроводжують в поїздах інваліда (ІВ1, ІВ2, ІВ3, СУПРІ); учасники бойових дій (УВУ); інваліди 1, 2, 3 групи та особи, які супроводжують інвалідів 1 групи (ІНВ, СІНВІ1); постраждалі внаслідок Чорнобильської аварії 1 категорії, учасники ліквідації, діти віком від 6-18 років, яким встановлена інвалідність пов`язана з Чорнобильською катастрофою (ЛЧАЕС, ДЧ-18), пенсіонери за віком (ПЕНС); ветерани: органів внутрішніх справ, військової служби (ВОВС); діти віком 6 до 18 років (до 23 років) з багатодітних сімей (ДИТС); діти-сироти і діти, які залишились без піклування батьків, віком від 16-18 років (ДС6-18); діти-інваліди віком від 6-18 років (Д16-18).

Як зазначає позивач та не спростовано відповідачем, відповідні облікові форми за 2017 рік були отримані відповідачем.

Відповідачем не доведено обставини, які б переконливо свідчили про недостовірність даних, зазначених позивачем у облікових формах за 2017 рік.

Таким чином, загальний розмір недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян за період з січня по грудень 2017 року склав 1 311 230,40 грн.

Доказів повної або часткової компенсації позивачу вказаних сум матеріали справи не містять. Тому посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність обґрунтованого розміру сум, які стягуються за рахунок місцевого бюджету не можуть бути прийняті як такі, що відповідають дійсності.

Колегія суддів також зазначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України). Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ч.3 ст.11 Цивільного кодексу України).

Так, згідно з частиною 2 статті 22 ЦК збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків; причинного зв`язку між порушенням права та збитками; наявність винної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 затверджений "Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету", пунктом 2 якого встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Згідно з п. 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

В абзаці першому пункту 6 Порядку № 256 зазначено, що фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі.

26.10.2016 Бахмутською міською радою прийнято рішення №6/93-1693 "Про затвердження Положення про порядок розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд залізничним транспортом приміського та міжміського сполучення окремих категорій громадян мешканців м.Бахмут" (далі Положенні від 26.10.2016). 23.11.2016 прийнято рішення про внесення змін до Положення від 26.10.2016 (т.1 а.с.96-110).

Відповідно до п.3.1. Положення від 26.10.2016, відшкодування підприємству перевізнику компенсаційних виплат за пільговий проїзд залізничним транспортом приміського та міжміського сполучення окремих категорій громадян, мешканців м.Бахмут, проводить Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради згідно цього Положення, за кошти місцевого бюджету, на підставі договору про виплату компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Тобто, в даному випадку головним розпорядником коштів є Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради.

Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів готують щомісяця інформацію про суми нарахованих соціальних виплат, пільг та житлових субсидій населенню та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконавчих органів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення), об`єднаних територіальних громад (п.5 Порядку №256).

На розпорядника покладається обов`язок компенсувати підтверджені обліковими формами недоотримані кошти залізницею за перевезення пільгової категорії населення в повному обсязі.

З огляду на зазначене, Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради має відшкодувати перевізнику витрати, понесені внаслідок перевезення пільгових категорій громадян, а твердження апелянта про те, що відшкодування за перевезення пільгових категорій населення залізничним транспортом здійснюється лише з Державного бюджету та відсутність у законодавстві порядку про здійснення виплат з місцевих бюджетів не може бути визнано обґрунтованим.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

У відповідності до вимог статтей 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч.1 ст.96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Як вбачається з відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради є окремою юридичною особою, створеною і зареєстрованою у встановленому законом порядку, яка наділена цивільною правоздатністю і дієздатністю.

Частиною другою ст. 218 Господарського кодексу України та ст.617 Цивільного кодексу України прямо передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Чинним законодавством не передбачена залежність відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, а також законодавством не передбачено будь-яких обмежень в наданні послуг з пільгових перевезень в разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2.).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення Суду). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року та у справі "Бакалов проти України" від 30 листопада 2004 року зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про те, що обслуговуючи пільгові категорії громадян Залізниця не має право відмовити з підстав відсутності належного фінансування, оскільки забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, держава поклала на себе обов`язок відшкодувати за рахунок Державного або місцевого бюджетів збитки, які понесла Залізниця.

Таким чином, перевезення пасажирів на пільгових умовах було виконано залізницею не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Відтак, уповноважений на те державою орган відповідач у справі, в силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.

Вказану правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 10.10.2018 у справі №904/9488/17, від 03.03.2020 у справі №904/94/19.

Надаючи оцінку обставинам щодо дотримання АТ «Укрзалізниця» позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256, ст.257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки.

За приписами ч.1 ст.260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Згідно з статтею 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач просить стягнути збитки за пільгові перевезення окремих категорій громадян залізничним транспортом за період з 01.01.2017 - 31.12.2017.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п.10 Порядку №1359, залізниці не пізніше ніж 15 числа місяця наступного звітного періоду подають відповідним головним розпорядникам коштів рахунок на суму, яка підлягає компенсації, та облікові форми.

Таким чином, як правомірно зазначено судом першої інстанції, перебіг позовної давності розпочинається з 16 числа кожного місяця наступного за звітнім.

У відповідності до пункту 61 Правил надання послуг поштового зв`язку, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. №270, встановлено, що у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з відтиску штемпеля на описі вкладення у цінний лист, який був відправлений на адресу суду першої інстанції, вбачається, що позовну заяву здано до відділення поштового зв`язку 30.12.2020 (т.1 а.с.77).

В той же час, відповідно до положень п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний Розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020, який набув чинності 02.04.2020.

Відповідно до Постанови КМУ від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", з 12 березня 2020 на всій території України установлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", прийнятої відповідно до ст. 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", на усій території України встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який у свою чергу постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 239, від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641, від 26.08.2020 № 760, від 13.10.2020 № 956, від 09.12.2020 №1236, від 17.02.2021 №104, від 21.04.2021 №405 був неодноразово продовжений.

Постановою КМУ від 21.04.2021 №405 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236", зокрема, продовжено карантин до 30.06.2021.

За таких обставин, враховуючи продовження строку, встановленого статтею 257 ЦК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача коштів за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян саме за період з 01.03.2017 по 31.12.2017, що, в такому разі становить суму в розмірі 1 200 509,21 грн, як обґрунтовано визначено судом першої інстанції.

В апеляційній скарзі апелянт наголошує на відсутності договору, на підставі якого відбувалась би компенсація за пільговий проїзд окремих категорій громадян, укладення якого є обов`язковим в силу закону.

Разом з тим, аргументи скаржника, спростовуються наведеним вище, оскільки відповідно до приписів статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність.

Таким чином, відсутність у спірному випадку договору про відшкодування компенсаційних виплат за наданий пільговий проїзд у приміському сполученні не звільняє сторони від виконання господарського зобов`язання, оскільки зобов`язання сторін у цій справі виникає безпосередньо із законів України і не залежать від волевиявлення сторін.

Доказів оплати визнаної відповідачем суми відшкодування станом на момент розгляду справи суду не надано, в матеріалах справи такі докази відсутні. Отже, доводи апелянта щодо відсутності його обов`язку перед позивачем та недоведеністю розміру спричинених збитків позивачу є безпідставним.

У зв`язку з цим, судова колегія вважає цілком правомірними висновки господарського суду про те, що відсутність між сторонами договору про відшкодування витрат за надані послуги пільговим категоріям населення не свідчить про відсутність в Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради правових підстав для відшкодування Залізниці понесених ним витрат на перевезення пільгової категорії громадян, оскільки чинне законодавство України не передбачає обов`язкового укладення такого договору, а зобов`язання сторін у даній справі виникли безпосередньо із актів цивільного законодавства, що узгоджується з приписами ч.3 ст.11 Цивільного кодексу України та не залежать від їх волевиявлення.

Доводи апелянта про те, що протягом 2017 року він не отримав жодного рахунку на суму, яка підлягає компенсації, а облікові форми за жовтень та листопад 2017 року взагалі не були отримані, отже, загальна сума по отриманих Управлінням формах складає 1 022 489,02 грн, що не відповідає розміру позовних вимог в розмірі 1 311 230,40 грн, колегія суддів вважає необґрунтованими. По-перше, в апеляційній скарзі апелянт сам зазначає, що облікові форми за січень-березень 2017 року повернуто Управлінням позивачу без розгляду та оплати, а по-друге, зі змісту п. 11 Порядку №1359, вбачається, що перерахування коштів перевізнику пов`язується не з обставинами поданням вказаних документів, а пов`язано із терміном надходження коштів на рахунок розпорядників коштів.

З огляду на викладене, враховуючи той факт, що відповідач, який є розпорядником бюджетних коштів, не провів розрахунків за пільгові перевезення окремих категорій громадян в повному обсязі, відповідно до вимог чинного законодавства він зобов`язаний відшкодувати понесені позивачем витрати на перевезення пільговиків за 12 місяців 2017 року.

За таких обставин апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи спірне рішення, в повній мірі дослідив всі наявні в матеріалах справи докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення на основі всіх доводів, що були належним чином надані сторонами і підтверджувалися наявними в матеріалах справи доказами.

Будь-яких порушень норм матеріального або процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

За таких підстав рішення Господарського суду Донецької області від 15.06.2021 у справі №905/93/21 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на заявника апеляційної скарги (Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради).

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Донецької області від 15.06.2021 у справі №905/93/21 залишити без змін.

3.Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.10.2021

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя О.В. Плахов