ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2021 Справа № 917/285/20

Суддя Мацко О.С., розглянувши матеріали справи № 917/285/20

за позовною заявою ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачів: 1. Приватне сільськогосподарське підприємство Решетилівський інкубатор, 38400, Полтавська обл., м. Решетилівка, вул. Шевченка, буд. 43,

2. Державний реєстратор Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області Різник Віталія Вікторівна, 38400, Полтавська обл., м. Решетилівка, вул. Покровська, 17,

про визнання рішення недійсним та визнання недійсним і скасування рішення державного реєстратора,

Секретар судового засідання Токар А.В.

Представники: згідно протоколу судового засідання.

Суть справи: Розглядається позовна заява про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ПСП "Решетилівський інкубатор", оформленого протоколом №1 від 20.12.2019р. та визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області Різник В.В. від 20.01.2020р. про внесення змін про склад засновників.

Ухвалою від 10.03.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі; ухвалою від 02.04.2020р. відкладено підготовче засідання на 12.05.2020р.; у зв`язку з відпусткою судді засідання в цей день не відбулося та ухвалою від 05.06.2020р. було призначено на 30.06.2020р.; після чого - відкладено на 08.09.2020р. У підготовчому засіданні 08.09.2020р. оголошено протокольну ухвалу про перерву до 24.09.2020р., про що представники сторін (позивача та відповідача-1) повідомлені під розписку, та поновлено строк позивачу на подання відповіді на відзив. Відповідач-2 явку представника у засідання не забезпечив, відтак повідомлений про час і місце наступного підготовчого засідання ухвалою.

26.03.2020р. надійшов відзив на позовну заяву (а.с.48-50); 23.09.2020р. - відповідь на відзив, а 24.09.2020р. - заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою від 21.07.2020р. провадження у справі зупинялося до перегляду Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі №916/2813/18 та оприлюднення відповідної постанови. 25.08.2021р. провадження у справі поновлено, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 16.09.2021р. У засіданні 16.09.2021р. суд заслухав представників сторін, дослідив наявні у справі докази та оголосив перерву до 28.09.2021р., про що представники позивача та відповідача-1 були повідомлені під розписку, відповідач -2 ухвалою.

У засідання 28.09.2021р. з`явився представник відповідача-1. Позивач надав суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням адвоката на лікарняному. При вирішенні клопотання судом враховано, що явка представників у засідання обов`язковою не визнавалася; до клопотання не додано жодних доказів у його підтвердження; перерва у засіданні оголошувалася для надання сторонам можливості підготуватися до дебатів 27.09.21р. від адвоката позивача надійшли письмові тези дебатів, з якими суд надав можливість ознайомитися представнику відповідача. Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідач-2 явку представника у жодне з засідань не забезпечив, відзив на позов не надав, ухвали, які направлялися на його адресу, згідно поштових повідомлень, наявнх у матеріалах справи, отримував особисто державний реєстратор Різник В.В.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він був (та залишається, за його переконанням) одним із засновників ПСП Решетилівський інкубатор часткою у статутному капіталі 20%. 07.11.2019р. ним було прийнято т.зв. попереднє рішення про вихід з ТОВ, про що подана до товариства нотаріально посвідчена заява, яка пізніше була відкликана ним шляхом подання до підприємства нотаріально посвідченої заяви про відкликання попередньої заяви про вихід.

Однак, 20.12.2019 р. відбулися загальні збори товариства, які. Серед іншого, вирішили відмовити йому у відкликанні його заяви та вирішили питання про його вихід з товариства, виплату йому вартості частки і т.д.; 20.01.2020р. відповідні зміни до відомостей про підприємство пройшли державну реєстрацію.

Позивач зазначає, що вказаним рішенням загальних зборів учасників були порушені його права зокрема, він був позбавлений корпоративних прав у спосіб, що суперечить закону.

Перелік доказів, наданих позивачем у обґрунтування позовних вимог: Статут ПСП, протокол №1 від 20.12.2019р., лист від 01.11.2019р. №15, від 21.01.2020р. №8, Акт від 31.01.2020р., відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, заява від 18.12.2019р. про відкликання заяви про вихід і ін.

Перелік доказів, наданих відповідачем у спростування позовних вимог: Статут ПСП, заява про вихід з ПСП від 07.11.2019р. №16, повідомлення про скликання загальних зборів від 19.11.2019р. №21 з доказами направлення позивачу, реєстр осіб, які прибули та зареєструвалися для участі у зборах, статут ПСП (нова редакція) і ін.

Дослідивши обставини справи у їх сукупності, заслухавши представників сторін, суд встановив:

Згідно Статуту ПСП Решетилівський інкубатор, затв. Рішенням зборів засновників №3 від 24.08.2010р. (діяв на час проведення оспорюваних зборів), засновниками підприємства є ОСОБА_2 (частка у статутному капіталі 30%), ОСОБА_3 (25%), ОСОБА_4 (15%), ОСОБА_1 (20%), ОСОБА_5 (10%). Судом досліджено вказаний Статут та встановлено, що він регулює мету та предмет діяльності підприємства, його юридичний статус , Статутний фонд, його розмір та порядок утворення, резервний та інші фонди підприємства, порядок розподілу прибутків і збитків, порядок утворення майна та його використання, компетенцію та повноваження трудового колективу, органи управління підприємством, їх склад, компетенцію та порядок прийняття рішень, припинення діяльності підприємства і ін. Серед іншого, Статутом визначено, що органами управління підприємства є збори засновників і директор. Вищим органом управління є збори засновників, які здійснюють свої повноваження відповідно до чинного законодавства України та Статуту і до компетенції якого входять всі питання діяльності підприємства; рішення приймаються простою більшістю голосів у відповідності до їх часток у статутному фонді (розд.9 Статуту).

При цьому Статутом у цій редакції не було визначено ні порядок скликання та проведення зборів засновників, ні порядок виходу учасника товариства з його складу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до підприємства з заявою про бажання вийти зі складу учасників підприємства. На що листом від 01.11.2019р. №15 (а.с.27) підприємство повідомило позивача, що згідно ч.5 ст.17 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, справжність підпису на такій заяві повинна бути посвідчена нотаріально.

Позивач повторно подав до підприємства заяву про вихід зі складу засновників підприємства, вже нотаріально посвідчену (заява від 07.11.2019р. №16 а.с.57, яка адресована відповідачу, зберігалася у відповідача та витребувана судом у нього за клопотанням позивача ухвалою про відкриття провадження у справі). Згодом, 18.12.2019р. позивачем оформлено та подано до підприємства нотаріально посвідчену заяву, якою він просить включити у повістку дня загальних зборів, які призначені на 20.12.2019р. питання щодо відкликання його заяви про вихід зі складу засновників (копія а.с. 58).

Судом встановлено, що відповідно до протоколу №1 загальних щорічних зборів засновників від 20.12.2019 р. (завірена копія протоколу а.с. 62-64) на зборах були присутні усі засновники, при цьому позивач приймав участь у зборах разом зі своїм представником за довіреністю ОСОБА_6 . На зборах було оголошено, що станом на 19.12.2019р. представник учасника ОСОБА_1 , подав зборам нотаріально посвідчену заяву про внесення до порядку денного питання про відкликання поданої ним попередньо заяви про вихід зі складу учасників товариства; особа, що була залучена до ведення зборів, звернула увагу зборів на необхідність голосування за включення цього питання до порядку денного, оскільки виконати вимоги чинного законодавства та статуту товариства щодо надсилання повідомлення про внесення змін до порядку денного кожному учаснику неможливо, з огляду на те, що заява подана за день до зборів.

За результатами голосування рішення про включення питання про відкликання заяви ОСОБА_1 , про вихід з підприємства до порядку денного зборів прийнято не було, проте, після заслуховування думки юриста з цього приводу, учасники погодилися включити це питання до порядку денного зборів (хоча повторне голосування з цього питання, як вбачається з протоколу, не проводилося).

Таким чином, загальні збори відбулися за наступним порядком денним:

1. Про обрання голови та секретаря.

2. Про надання згоди учаснику ОСОБА_1 , щодо відкликання заяви про вихід його зі складу учасників товариства.

3. Про надання згоди на вихід ОСОБА_1 , зі складу учасників ПСП Решетилівський інкубатор.

4. Про порядок розрахунку та виплати ОСОБА_1 вартості його частки.

5. Про зменшення розміру статутного капіталу.

6. Про погодження нового складу учасників.

7. Про внесення змін до статуту та затвердження його нової редакції.

8. Про проведення реєстрації відповідних змін до статуту та надання повноважень щодо їх проведення.

Серед іншого, було відмовлено ОСОБА_1 у відкликанні його заяви по вихід зі складу учасників підприємства (по другому питанню порядку денного); погоджено вихід зі складу учасників (засновників) ПП Решетилівський інкубатор ОСОБА_1 (по третьому питанню); визначено вартість корпоративних прав позивача 112 600,00 грн. та вирішено здійснити виплату протягом 2020р. (судом з`ясовано при розгляді справи, що кошти позивачем станом на час розгляду справи не було отримано саме через наявність даного судового спору); зменшено розмір статутного капіталу; затверджено новий склад учасників підприємства з відповідним розподілом часток; затверджено нову редакцію статуту; уповноважено особу для подання документів для проведення державної реєстрації змін до установчих документів.

Позивач у голосуванні участі не брав, свою позицію не висловлював, як і його представник. Протокол підписано головою та секретарем зборів, справжність підпису яких посвідчено нотаріально.

Як підставу позовних вимог до відповідача-1 позивач вказує на те, що його не було повідомлено про час та місце проведення оспорюваних зборів; незаконно було позбавлено його права розпоряджатися своєю часткою та не прийнято його заяву про відкликання заяви про вихід; в порушення ч.3 ст.24 Закону України Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю; порушено порядок оформлення виходу учасника з товариства, тож рішення загальних зборів підлягає визнанню недійсним; відповідачем-2 порушено права позивача прийняттям незаконного рішення про державну реєстрацію змін в установчих документах, і для їх поновлення заявлено вимогу про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного:

Досліджуючи правову природу приватного підприємства, яким є відповідач, суд, серед іншого, звертається до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29.06.2021р. у справі № 916/2813/18.

Так, на підставі матеріалів справи судом встановлено, що відповідач є приватним сільськогосподарським підприємством, створеним для здійснення підприємницької діяльності з метою одержання прибутку від усіх видів виробничої, торгової, комерційної, фінансової, зовнішньо-економічної та інших видів господарської діяльності з метою задоволення суспільних потреб, інтересів трудового колективу і засновників підприємства (п.2.1 Статуту). Прибуток підприємства утворюється з надходжень від господарської діяльності…, щорічно розподіляється по фондам підприємства, а решта за рішенням засновників виплачується засновникам у вигляді належної їм частини прибутку, відповідно до їхньої частки у статутному фонді (п.6.1, 6.2 Статуту).

Відповідно до частини першої статті 62 ГК України підприємством є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи (частина перша статті 113 цього ж Кодексу).

Частиною першою статті 63 ГК України передбачена класифікація підприємств за ознакою форми власності. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.06.2019 у справі № 917/1338/18 (провадження № 12-23гс19) погодилась із висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 917/1887/17, що характеристика юридичної особи як приватного підприємства - це характеристика того, на підставі якої власності його створено.

Отже, приватне підприємство - це не окрема організаційно-правова форма юридичної особи, а класифікуюча ознака юридичних осіб залежно від форми власності.

Разом із цим за ознакою наявності чи відсутності учасників юридичні особи поділяються на товариства та установи, у зв`язку із чим приватне підприємство є товариством, оскільки воно має хоча б одного учасника.

Відповідно до частини першої статті 84 ЦК України товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи чи сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють з метою одержання прибутку. Отже, якщо приватне підприємство створене для ведення підприємницької діяльності й розподілу прибутку між учасниками (засновниками), то таке приватне підприємство є підприємницьким товариством.

З проаналізованих вище положень Статуту відповідача вбачається, що Відповідач є підприємницьким товариством.

Встановлення виду підприємницького товариства, до якого належить приватне підприємство, а саме, що приватне підприємство є господарським товариством (зокрема, товариством з обмеженою або додатковою відповідальністю) або кооперативом (зокрема, сільськогосподарським кооперативом, сільськогосподарським кооперативним об`єднанням), у кожному конкретному випадку зумовлюватиме застосування до спірних правовідносин відповідного законодавства, зокрема законів України Про господарські товариства, ;Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю, ;Про кооперацію, ;Про сільськогосподарську кооперацію. Для визначення виду підприємницького товариства, до якого належить ПП у цій справі, слід виходити з такого.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що ПСП створено з метою здійснення ринкових взаємовідносин і отримання прибутку, в т.ч для його розподілу між засновниками (розд.6 Статуту); ПСП має статутний капітал, поділений на частки, та не встановлено наявності в його статуті положень, які передбачають, що один член кооперативу має один голос у вищому органі, зокрема, з можливістю мати додаткову кількість голосів, а також що його учасники несуть відповідальність за зобов`язаннями приватного підприємства. ПСП не випускає акції, а тому воно не може бути акціонерним товариством. Згідно із частиною третьою статті 96 ЦК України учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Отже, за загальним правилом учасники (засновники) не несуть відповідальності за зобов`язаннями приватного підприємства (якщо інше не встановлено статутом). Згідно Статуту відповідача: підприємство не несе відповідальності за зобов`язаннями засновників, а засновники за зобов`язаннями підприємства (п.6.з Статуту).

У такому випадку, як наголошує Велика Палата Верховного Суду у п.8.23 Постанови від 29.06.2021р. у справі №916/2813/18, ПП не є повним або командитним товариством чи товариством з додатковою відповідальністю, а відповідно до статті 84 ЦК України в чинній редакції, яка встановлює вичерпний перелік підприємницьких товариств, таке підприємство може бути лише товариством з обмеженою відповідальністю або виробничим кооперативом (сільськогосподарським кооперативом, сільськогосподарським кооперативним об`єднанням).

Визначальною ознакою кооперативу є те, що один член кооперативу має лише один голос у вищому органі (абзац четвертий статті 4 Закону України Про кооперацію, абзац перший частини третьої статті 4 Закону України Про сільськогосподарську кооперацію), з можливістю мати у певних випадках додаткову кількість голосів (абзац другий частини третьої статті 4 Закону України Про сільськогосподарську кооперацію). Отже, оскільки статутом відповідача не встановлено, що один член (засновник, учасник) має один голос у вищому органі, зокрема, з можливістю мати додаткову кількість голосів, то відповідач не є кооперативом. У зв`язку із цим, керуючись висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у вказаній вище постанові, суд приходить до висновку, що ПСП Решетилівський інкубатор (у цій справі, в контексті спірних правовідносин) є товариством з обмеженою відповідальністю.

При цьому суд, як і Велика Палата Верховного Суду враховує, що в Державному класифікаторі України ДК 002:2004 Класифікація організаційно-правових форм господарювання, затвердженому наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.2004 № 97 (далі - Класифікатор), приватне підприємство поіменовано окремою організаційно-правовою формою господарювання, однак вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до абзацу другого розділу 1 (Вступ) Класифікатора об`єктом класифікації є, зокрема, визначені чинним законодавством організаційно-правові форми юридичних осіб. Тобто Класифікатор самостійно не визначає організаційно-правові форми юридичних осіб, а лише містить їх систематизований виклад, який має бути заснований на формах, визначених законодавством.

Зважаючи на відсутність належного законодавчого регулювання діяльності приватних підприємств, Верховний Суд неодноразово звертався до питання можливого застосування інституту аналогії:

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Застосування закону за аналогією закону допускається, якщо: відносини, щодо яких виник спір, за своїм характером потребують цивільно-правового регулювання; ці відносини не регулюються будь-якими конкретними нормами права; вирішити спір, що виник, неможливо, ґрунтуючись на засадах і змісті законодавства; є закон, який регулює подібні відносини і який може бути застосований за аналогією закону. Такі висновки наведені в пунктах 43-45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 909/337/19. Водночас у пунктах 56-58 постанови від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду частково погодилась з висновком суду апеляційної інстанції стосовно можливості врегулювання положеннями статутів як нормативними актами порядку прийняття рішень за відсутності відповідного законодавчого регулювання, а також зауважила, що статут є актом, у якому закріплені локальні норми матеріального права, що врегульовують відносини, зокрема, стосовно управління юридичною особою. При цьому Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на приписи частини першої статті 8 ЦК України.

Виходячи з вищевикладеного, Велика Палата Верховного Суду вважає можливим застосування інституту аналогії закону для регулювання спірних відносин лише у випадку, якщо їх не врегульовано нормами права, які безпосередньо регулюють ці відносини, зокрема, актами законодавства або договором чи статутом. (у справі №916/2813/18. зазначений інститут не був застосований, оскільки відносини з управління та діяльності ПП як підприємницького товариства безпосередньо були врегульовані Законом України Про господарські товариства в редакції, чинній на момент виникнення сіпрних правовідносин у тій справі 2015 рік).

Закон України Про господарські товариства втратив чинність у частині, що стосується товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю на підставі Закону № 2275-VIII від 06.02.2018р., який, в свою чергу, набрав чинності з 17.06.2018р.. З урахуванням вищевикладеного, суд при розгляді даної справи керується, серед іншого, Законом України Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю.

Як уже зазначалося, Статут відповідача станом на момент оспорюваних дій не містив положень, що регламентували б порядок виходу засновника з товариства, тому суд звертається до приписів ст..24 Закону Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю.

Згідно ст. 24 Закону України Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю, що регламентує вихід учасника з товариства, учасник товариства, частка якого у статутному капіталі товариства становить менше 50 відсотків, може вийти з товариства у будь-який час без згоди інших учасників. Учасник товариства, частка якого у статутному капіталі товариства становить 50 або більше відсотків, може вийти з товариства за згодою інших учасників. Рішення щодо надання згоди на вихід учасника з товариства може бути прийнято протягом одного місяця з дня подання учасником заяви, якщо інший строк не передбачений статутом.

Учасник вважається таким, що вийшов з товариства, з дня державної реєстрації його виходу.

Не пізніше 30 днів з дня, коли товариство дізналося чи мало дізнатися про вихід учасника, воно зобов`язане повідомити такому колишньому учаснику вартість його частки, надати обґрунтований розрахунок та копії документів, необхідних для розрахунку. Вартість частки учасника визначається станом на день, що передував дню подання учасником відповідної заяви у порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

Товариство зобов`язане протягом одного року з дня, коли воно дізналося чи мало дізнатися про вихід учасника, виплатити такому колишньому учаснику вартість його частки. Статутом товариства, що діє на момент виходу учасника, може встановлюватися інший строк для здійснення такої виплати.

Статутом товариства можуть бути передбачені інші строк, порядок, розмір та спосіб проведення розрахунків з учасником, що виходить з товариства, а також порядок вибору суб`єкта оціночної діяльності. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Враховуючи розмір частки позивача у статутному капіталі, для його виходу згода товариства потрібна не була.

Ч. 4 ст. 17 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (в ред. на час спірних правовідносин) визначено перелік документів, що повинні бути подані для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи (крім змін до відомостей, передбачених частиною п`ятою цієї статті), серед яких, зокрема, примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про вихід із складу засновників (учасників) та/або заява фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників), справжність підпису на якій нотаріально засвідчена, та/або договору, іншого документа про перехід чи передачу частки засновника (учасника) у статутному (складеному) капіталі (пайовому фонді) юридичної особи, та/або рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про примусове виключення із складу засновників (учасників) юридичної особи або ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі внесення змін, пов`язаних із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи;

Відповідно до ч.5 ст.17 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (в ред. станом на час вчинення реєстраційної дії), для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються такі документи:

1) заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі;

2) документ про сплату адміністративного збору;

3) один із таких відповідних документів:

а) рішення загальних зборів учасників (рішення єдиного учасника) товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників;

б) рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю про виключення учасника з товариства;

в) заява про вступ до товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю;

г) заява про вихід з товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю;

ґ) акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю;

д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві;

е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю.

Справжність підписів учасників, які голосували за рішення, визначені підпунктами "а" і "б" цієї частини, засвідчується нотаріально з обов`язковим використанням спеціальних бланків нотаріальних документів. Якщо у випадках, передбачених законом, таке рішення приймається без урахування голосів учасників у зв`язку з настанням певної обставини, подається документ, що підтверджує настання такої обставини. Справжність підписів на документі, визначеному підпунктом "г" цієї частини, засвідчується нотаріально з обов`язковим використанням спеціальних бланків нотаріальних документів. Якщо відповідно до закону або статуту товариства вимагається згода інших учасників на вихід з товариства, подається також така згода, справжність підписів на якій засвідчується нотаріально.

Тобто, виходячи з обставин даної справи, для державної реєстрації змін відомостей про склад учасників, відомостей про розмір статутного капіталу та розмір часток учасників повинна була бути подана учасником (засновником) до державного реєстратора заява про вихід з товариства, посвідчена нотаріально (т.зв. самореєстрація виходу), або товариством рішення про виключення учасника з товариства з нотаріально засвідченими підписами учасників, які голосували за таке рішення на зборах.

Підсумовуючи, суд приходить до висновку, що оскільки позивач самостійно не звертався до державного реєстратора з заявою про вихід (це стверджується позивачем, не заперечується відповідачем та вбачається з матеріалів справи), то державна реєстрація його виходу була проведена на підставі рішення зборів засновників від 20.12.2019р. №1 за зверненням відповідача (що останнім не заперечується), що суперечить приписам чинного на той час законодавства. Якщо розцінювати дане рішення як рішення про виключення учасника з товариства (проведення реєстраційної дії на підставі якого дійсно передбачено ч.4,5 ст.17 Закону про держреєстрацію), то слід відмітити, що воно, по-перше, не відповідає вимозі про нотаріальне посвідчення підписів усіх учасників товариства, що голосували за виключення; по-друге, суперечить приписам Статуту ПСП, яким передбачено можливість виключення засновника з підприємства у разі, якщо він систематично не виконує або неналежним чином виконує статутні вимоги або перешкоджає своїми діями досягненню цілей діяльності підприємства (п.4.6 Статуту). Слід зазначити, що положеннями Закону про товариства передбачено тільки 2 випадки виключення учасника з товариства за рішенням зборів: ) невнесення вкладу під час первинного формування статутного капіталу та 2) неподання правонаступником заяви про вступ до товариства.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.10.2008р. Про практику розгляду судами корпоративних спорів (яка застосовується судом в частині, що не суперечить чинному на момент прийняття оспорюваного рішення законодавству) судам необхідно враховувати, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів) та інших органів господарського товариства є актами, оскільки ці рішення зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин, і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

У зв`язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути:

- порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства;

- позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах;

- порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

Там же роз`яснено, що суди мають враховувати, що для визнання недійсним рішення

загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову.

У даному випадку, дослідивши та оцінивши усі обставини справи у сукупності, суд приходить до висновку, що внаслідок прийняття оскаржуваного рішення та вчинення відповідної реєстраційної дії позивач був позбавлений корпоративних прав всупереч його волі. Так, дійсно заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що позивачем неодноразово висловлювався намір вийти з засновників підприємства, і законодавством не було заборонено проведення таких зборів засновників, в т.ч для визначення, обговорення та доведення до відома інших учасників вартості частки, що підлягає йому виплаті і т.д. Проте, суд звертає увагу, що з проаналізованих вище приписів законодавства випливає, що таке рішення зборів засновників станом на грудень 2019 р. січень 2020 р. не було підставою для виключення учасника з товариства та внесення змін до реєстру з цього приводу, тим паче за умови відсутності його волевиявлення на вихід з товариства на час прийняття рішення та на час вчинення реєстраційної дії.

Частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Усталеним, у т.ч.і у практиці Європейського Суду з прав людини є підхід, що акції/частки у статутному капіталі, якими володів заявник, мають безсумнівно економічну цінність та становлять "майно" в розумінні статті 1 Протоколу № 1, а відтак протиправне позбавлення особи його корпоративних прав свідчить про невідповідність таких рішень загальних зборів наведеним нормам законодавства, принципу верховенства права та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та, відповідно про порушення прав та законних інтересів учасника товариства (див. Рішення ЄСПЛ у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України від 25.07.2002р.і ін.).

При цьому суд не погоджується з доводами позивача про те, що однією підстав для визнання недійсним спірного рішення є той факт, що його не повідомляли про скликання загальних зорів засновників 20.12.2019р. Порядок скликання та проведення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи визначений законодавством України, за положеннями якого учасники (акціонери, члени) юридичної особи мають бути до початку загальних зборів повідомлені про дату, місце, час проведення та порядок денний таких зборів. Такий порядок скликання загальних зборів вищого органу управління юридичної особи не залежить від її організаційно-правової форми, є загальноприйнятим та таким, що гарантує забезпечення права учасника (акціонера, члена) юридичної особи на участь в управлінні нею (п. 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 924/641/17). Безперечно, правомочність учасника (акціонера, члена) на участь в управлінні господарською організацією, зокрема шляхом участі в загальних зборах, є однією зі складових корпоративних прав. Відтак, зазначені права можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання порядку скликання і проведення загальних зборів, якщо учасник не зміг взяти участь у загальних зборах та/або належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо, тобто не зміг належним чином реалізувати своє право на участь в управлінні (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 грудня 2019 року у справі № 904/10956/16).

Проте за обставин даної справи суд вважає доводи позивача в цій частині необгрунтованими, оскільки, по-перше, відповідачем надані докази повідомлення позивача про час та місце проведення зборів; позивач був присутній на загальних зборах разом зі своїм представником, що ним і не заперечується; у власній заяві про відкликання попередньо поданої заяви про вихід позивач просить включити в повістку дня загальних зборів ПСП Решетилівський інкубатор, які призначені на 20.12.2019р…., що свідчить про його обізнаність про їх проведення у вказаний день.

Не зважаючи на це, за встановлених вище обставин невідповідності рішення загальних зборів законодавству, що призвело до позбавлення позивача його корпоративних прав, суд все ж приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача-1 про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ПСП Решетилівський інкубатор №1 від 20.12.2019р. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Доводи відповідача стосовно відповідності оспорюваного рішення приписам законодавства, в т.ч. й вимогам Закону України Про товариства з обмеженою і додатковою відповідальністю, Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, спростовані вищенаведеним аналізом даних нормативно-правових актів.

Крім того, в позовній заяві позивач також просив суд визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора Решетилівської районної державної адміністрації від 20.10.2020р.

Вимога про визнання неправомірними дій державного реєстратора з внесення до Реєстру відомостей, щодо достовірності яких виник корпоративний спір, має похідний характер від корпоративного спору та залежить від наявності самого порушеного права, яке підлягає захисту в ефективний спосіб. Наведений висновок відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.09.2018 у справі №904/5857/17.

Отже, для визнання протиправними та скасування спірних реєстраційних дій щодо змін до установчих документів позивач має довести наявність порушення такими діями його корпоративних прав у розумінні статті 167 Господарського кодексу України, які підлягають захисту господарським судом у межах розгляду корпоративного спору (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 916/2968/19).

За усталеною практикою, встановивши, що дані вимоги є похідними від корпоративного спору, оскільки оскаржувані записи було вчинено на підставі рішень зборів засновників підприємства, суди приходять висновку про їх задоволення шляхом скасування державної реєстрації таких змін у зв`язку з задоволенням основних позовних вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів, на підставі яких їх було вчинено.

Ст.25 Закону України Про державну реєстрацію…, державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо, зокрема, скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі.

Проте у даному випадку позивач просить не скасувати реєстраційні дії, а визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора, яке вже було реалізоване та вичерпало свою дію, а отже задоволення позову в цій частині не призведе до поновлення прав позивача, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту.

Також суд акцентує увагу на тому, що зі змісту позовної заяви вбачається, що вимога про визнання недійсним і скасування рішення державного реєстратора (п.2 прохальної частини позову) спрямована до відповідача-2. В ході підготовчого провадження суд зясовував у представника позивача, чи остаточно він визначився з предметом позовних вимог та колом відповідачів; жодних змін до позовних вимог надано не було. При розгляді справи по суті позивач підкреслював, що включення державного реєстратора до числа відповідачів зумовлено грубим порушенням останнім прав та інтересів позивача, відновити які можливо саме шляхом скасування рішення державного реєстратора

Однак, суд зазначає, що державний реєстратор Решетилівської районної державної адміністрації Різник Віталія Вікторівна не є належним відповідачем у спорах даної категорії, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до нього.

Виходячи з обставин цієї справи, належним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогою про скасування відповідної реєстраційної дії (індексний номер 8000453), спрямованою до ПСП Решетилівський інкубатор, яке і буде належним відповідачем за таким позовом.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задвлення позовних вимог до відповідача-1 та про відмову у задоволенні позову до відповідача-2.

При розподілі судових витрат суд керується ст.129 ГПК України.

Керуючись статтями 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги позивача до Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників, оформленого протоколом №1 від 20.12.2019р. задовольнити.

2. Визнати недійсним рішення загальних зборів учасників Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор", оформлене протоколом №1 від 20.12.2019р.

3. У задоволенні позовних вимог до Державного реєстратора Решетилівської Районної державної адміністрації Полтавської області Різник Віталії Вікторівни про визнання недійсним і скасування рішення про внесення змін про склад засновників або інформації про засновників (індексний номер 8000453) - відмовити.

4. Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" (38400, Полтавська обл., м. Решетилівка, вул. Шевченка, буд. 43, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 ) 2102,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки, встановлені ст.ст.256-257 ГПК України.

Повне рішення складено 07.10.2021р.

Суддя О.С. Мацко