ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2021 справа № 914/2293/21

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Газпромсервіс», м. Рогатин Івано - Франківської області,

до відповідача: Львівської національної наукової бібліотеки України ім. В. Стефаника, м. Львів,

про: стягнення заборгованості в сумі 140886,72 грн, з яких: 115 956,49 грн основного боргу, 705,27 грн 3 % річних, 3529,52 грн пені, 1739,35 грн інфляційних збитків, 18956,09 грн збитків за перевищення об`єму природного газу

Суддя Н.Є.Березяк

Секретар судового засідання А.П. Полянський

За участю представників сторін:

від позивача: Б.П. Грицишин - представник;

від відповідача: І.Я. Семенюк - представник.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Газпромсервіс» до Львівської національної наукової бібліотеки України ім. В. Стефаника про стягнення заборгованості в сумі 140886,72 грн, з яких: 115 956,49 грн основного боргу, 705,27 грн 3 % річних, 3529,52 грн пені, 1739,35 грн інфляційних збитків, 18956,09 грн збитків за перевищення об`єму природного газу.

Ухвалою суду від 02.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.08.2021. В подальшому розгляд справи відкладено на 20.09.2021. Ухвалою суду від 20.09.2021 закрито підготовче провадження у справі № 914/2293/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.09.2021.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити з підстав і мотивів, викладених в позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем договірних зобов`язань по оплаті вартості спожитого газу.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив в повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, вважає доводи, викладені позивачем у своїй позовній заяві безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. В обгрунтування своїх заперечень відповідач посилається на висновок Західного офісу Держаудистслужби України про результати моніторингу процедури закупівлі UA - 2020-11-24-012903-с від 07.05.2021, яким встановлено порушення позивачем вимог законодавства про публічні закупівлі в частині внесення змін до істотних умов договору №2021 шляхом збільшення ціни на товар не пропорційно її збільшенню на такий товар на ринку України.

Відповідач стверджує, що за період з січня по березень 2021 ним спожито 87 832, 28 м куб. природного газу та проведено оплату на суму 711 846, 25 грн. Враховуючи те, що ЛННБ України ім. В. Стефаника не наділена повноваженнями перевіряти надану уповноваженими установами/організаціями інформацію щодо коливання ринкових цін, договірні умови сторонами прийнято до виконання, зокрема в частині розрахунків (п. 4.2. Договору).

Як зазначає відповідач, на виконання приписів Висновку аудиту, на адресу позивача скеровано: лист №141 від 13.05.2021 з додатком копії Висновку Західного офісу Держаудитслужби України про результати моніторингу процедури закупівлі UA - 2020-11-24-012903-с від 07.05.2021 з вимогою про перерахування та повернення зайво сплачених коштів; лист №144 від 19.05.2021 з прикладенням додаткової угоди №6 до Договору №2021 про визнання недійсними додаткових угод № 4 та №5 від 22.02.2021; лист №164 від 09.06.2021 з прикладенням Додаткової угоди про розірвання Договору №2021. Як зазначає відповідач, ним отримана відповідь лише на лист №164 від 09.06.2021.

ЛННБ України ім. В. Стефаника на підставі Висновку аудиту проведено коригування оплати акту приймання - передачі природного газу №138 від 30.04.2021 за спожитий природний газ у квітні 2021 року з вирахуванням зайво перерахованих коштів, за умовами Додаткової угоди №3 від 29.01.2021.

Відповідач зазначає, що відповідно до актів ТзОВ «Газпромсервіс» №44 від 28.02.2021, №45 від 28.02.2021 та №83 від 31.03.2021, виставлених на підставі додаткових угод №4 від 09.02.2021 та №5 від 22.02.2021, ними здійснено переплату у розмірі 82 806, 43 грн.

Відповідач також заперечує щодо стягнення з нього штрафних санкцій, як понесених збитків за перевищення обсягу природного газу в період лютого - квітня 2021.

Не погоджуючись з доводами відповідача, позивачем 10.09.2021 (вх. №21025/21) подано до суду відповідь на відзив, в якій він зазначає, що відповідачем фактично визнано правомірність укладення всіх Додаткових угод до даного Договору, вважає необгрунтованим твердження відповідача про направлення листа №141 від 13.05.2021 та листа №144 від 19.05.2021 з додатками позивачу, оскільки до матеріалів справи не долучено жодних документів, що б підтверджували таке направлення та отримання позивачем даної кореспонденції. Також позивач зазначає, що для нарахування штрафу позивач не зобов`язаний проводити звірки чи укладати додаткові угоди, а також не зобов`язаний був звертатись до Оператора ГРМ з дорученням про припинення газопостачання. Не погоджується позивач також із твердженнями відповідача стосовно того, що фактичний обсяг споживання в розрахунковому періоді відрізняється від підтвердженого обсягу природного газу не більше ніж на 3 % , оскільки, на думку позивача, відхилення в дані місяці складало: лютий 2021 - 24%, березень -2021 - 24%, квітень 2021 - 69 % від замолених об`ємів природного газу.

В судовому засіданні 27.09.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Як встановлено судом, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГАЗПРОМСЕРВІС» (надалі - Позивач, Постачальник) та Львівською національною науковою бібліотекою України імені В. Стефаника (надалі - Відповідач, Споживач) 11.01.2021 було укладено Договір № 2021 постачання природного газу для потреб непобутових споживачів (надалі - Договір) (а.с. 5-7).

Згідно п.1.1. Розділу І Договору, Постачальник зобов`язується передати у власність Споживачу у 2021 році природний газ (далі - газ), а Споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені Договором.

Пунктом 1.2. Договору, річний плановий обсяг постачання газу - до 195,000 тис. куб. м.

Пунктом 3.2. Договору передбачено ціну газу за 1 тис. куб. м в розмірі 5380,80 грн (з ПДВ) з урахуванням компенсації вартості послуги доступу до потужності.

Сторони домовились, що зміна ціни узгоджується шляхом підписання додаткової угоди до цього Договору, а ціна на газ, розрахована відповідно до п.п. 3.2. та 3.3. цього Договору, застосовується сторонами при складанні актів приймання - передачі газу та розрахунках за цим Договором (п.п. 3.3,3.4. Договору).

Протягом дії Договору між Сторонами було укладено 5 Додаткових угод до даного Договору, а саме:

- Додатковою угодою № 1 від 21.01.2021 до Договору № 2021 внесено зміни до п. 3.2. Договору, а саме: з 20.01.2021 ціна за 1 тис. м куб. природного газу з урахуванням ПДВ становить 5 918,88 грн у зв`язку з збільшенням ціни на товар, згідно довідки вих. №05/01-14 від 05.01.2021, виданої Товарною біржою «Українська енергетична біржа». Річний плановий обсяг постачання газу - до 177,272727 тис. куб. м (а.с.8).

- Додатковою угодою № 2 від 26.01.2021 р. до Договору № 2021 - внесено зміни до п. 3.2. Договору, а саме: з 20.01.2021 ціна за 1 тис. м куб. природного газу з урахуванням ПДВ становить 6510,76 грн у зв`язку з збільшенням ціни на товар, згідно довідки вих. №13/01-36 від 13.01.2021, виданої Товарною біржою «Українська енергетична біржа». Річний плановий обсяг постачання газу - до 161,157222 тис. куб. м (а.с. 9);

- Додатковою угодою № 3 від 29.01.2021 до Договору № 2021 - внесено зміни до п. 3.2. Договору, а саме: з 20.01.2021 ціна за 1 тис. м. куб. природного газу з урахуванням ПДВ становить 7 161, 83 грн у зв`язку з із збільшенням ціни на товар, що підтверджено Експертним висновком №О-101 від 29.01.2021, виданим Черкаською торгово - промисловою палатою. Річний плановий обсяг постачання газу - до 146,506688 тис. куб. м (а.с. 10);

- Додатковою угодою № 4 від 09.02.2021 до Договору № 2021 - внесено зміни до п. 3.2. Договору, а саме: з 01.02.2021 ціна за 1 тис. м. куб. природного газу з урахуванням ПДВ становить 7878,00 грн у зв`язку з збільшенням ціни на товар, згідно довідки вих. №04/02-103 від 04.02.2021, виданої Товарною біржою «Українська енергетична біржа». Річний плановий обсяг постачання газу - до 134,946857 тис. куб. м (а.с.11);

- Додатковою угодою № 5 від 22.02.2021 до Договору № 2021 - внесено зміни до п. 3.2. Договору, а саме: з 18.02.2021 ціна за 1 тис. м куб. природного газу з урахуванням ПДВ становить 8665,00 грн у зв`язку з із збільшенням ціни на товар, що підтверджено Експертним висновком №О-138 від 29.01.2021, виданим Черкаською торгово - промисловою палатою. Річний плановий обсяг постачання газу - до 126,771642 тис. куб. м (а.с. 12).

Згідно п. 3.7.Договору гранична сума Договору становить: 1 049 256,00 грн, у т.ч. ПДВ - 174 876 грн 00 коп.

Дана гранична сума передбачає максимальну величину коштів, які Споживач, Замовник сплатить Постачальнику (Учаснику) за природний газ за цим Договором.

Відповідно до п.4.1. Договору, розрахунковий період за Договором становить один календарний місяць, а згідно п.4.2. Договору оплата газу за Договором здійснюється споживачем виключно грошовими коштами у національній валюті України - гривні на банківський рахунок Постачальника в наступному порядку: оплата в розмірі 100% (сто відсотків) за фактично переданий Постачальником газ здійснюється Споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним місяцем.

Відповідно до п 9.1. даного Договору, цей Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за наявності) і діє в частині постачання природного газу з 20.01.2021 року до 31.12.2021 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Так, згідно актів прийому - передачі №44 від 28.02.2021, №45 від 28.02.2021, №83 від 31.03.2021 відповідачем спожито 87832,28 м куб. природного газу.

Як зазначає відповідач, ним оплачено спожитий природний газ на суму 711 846, 25 грн.

Як зазначає позивач, згідно акту прийому - передачі № 138 від 30.04.2021 ним поставлено відповідачу природний газ у квітні 2021 року в об`ємі 22053,50 куб. м, на загальну суму 191 093, 48 грн, з яких станом на 23.07.2021 оплачено лише: 75 136,99 грн, решта суми коштів за спожитий у квітні 2021 року природний газ у розмірі 115 956, 49 грн, відповідачем не оплачено.

Позивач стверджує, що свої зобов`язання по оплаті природного газу, передбачені Договором №2021 Відповідач не виконав, що стало підставою звернення з позовом до суду з матеріально - правовою вимогою про стягнення з відповідача заборгованості у сумі - 140 886, 72 грн, з яких: основна заборгованість - 115 956, 49 грн, пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ -3529,52 грн, 3% річних від простроченої суми за кожен день прострочення - 705,25 грн, інфляційні збитки - 1739,35 грн, та збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу в сумі: 18 956,09 грн.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтовані та такі що не підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зі змісту статті 11 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов`язки виникають зокрема, з договору.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною 1 ст. 173 ГК встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

Згідно ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг, для забезпечення потреб держави та територіальної громади, визначено Законом України «Про публічні закупівлі», метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

В силу ч. 1 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї зі сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно договору № 2021 від 11.01.2021 сторонами досягнуто згоди по всіх його істотних умовах -предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за Договором відповідно до вимог частини третьої статті 180 Господарського кодексу України та Закону України «Про публічні закупівлі».

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що всього ціна газу на 1 тим. куб. м становить 5380, грн з урахуванням компенсації вартості послуги доступу до потужності.

Частиною 5 ст. 180 ГК України передбачено, що ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін, у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (ч. 1, 2 ст. 632 ЦК України).

У наведеному приписі закріплено принцип стабільності (або відносної неможливості зміни) встановленої сторонами ціни, що є проявом обов`язковості виконання умов договору, встановленої статтею 629 ЦК України.

В умовах ринкової економіки ціна в договорі визначається попитом і пропозицією, конкуренцією та іншими економічними чинниками, тому при укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватись, зокрема враховувати тенденції зростання (падіння) цін на ринку товарів та послуг тощо. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.06.2018 у справі №904/8354/16.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури.

Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю (п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі»).

З аналізу зазначених положень Закону України «Про публічні закупівлі» вбачається, що вони є спеціальними нормами, які визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель, та повинні застосовуватися переважно щодо норм Цивільного кодексу України (ст. 651) та Господарського кодексу України (ст. 188), які визначають загальну процедуру внесення змін до договору. Якщо спеціальною нормою права (ч. 4 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі») заборонено укладення умов договору про публічні закупівлі, які відрізняються від умов тендерної пропозиції, та заборонено вносити зміни до договору, окрім певного законодавчо визначеного переліку випадків, то внесення змін до такого договору поза межами переліку, передбаченого зазначеним приписом закону, означатиме нікчемність таких змін до договору відповідно до частини 1 статті 43 Закону. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 916/1491/17.

Згідно роз`яснень Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 3304-04_69987-06 від 24.11.2020 щодо зміни істотних умов договору про закупівлю визначено щодо зміни істотних умов договору про закупівлю визначено, що згідно з частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

Таким чином, сторони у випадку коливання ціни на ринку наділені правом вносити зміни до ціни товару декілька разів, але не більше ніж на 10% від ціни за одиницю товару, і такі зміни сторони вносять з урахуванням вже внесених попередніх змін. Тобто, кожного разу сторони мають право збільшити ціну за одиницю товару не більше ніж на 10%, з урахуванням попередніх змін. Однак, у випадку коливання цін, тобто з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.

Як встановлено судом, договір постачання природного газу було укладено 11.01.2021, а вже додатковими угодами №1 - 5 від 21.01.2021, 26.01.2021, 29.01.2021, 09.02.2021, 22.02.2021, відповідно, змінено істотні умови Договору.

Укладення додаткових угод №1-3 прямо суперечить вимогам Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки додержання вимоги про збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків сторонами дотримано не було.

Як вбачається тексту додаткових угод № 1 від 20.01.2021 , №2 від 26.01.2021 та №3 від 29.01.2021 всі вони стосуються збільшення ціни газу з 20.01.2021 року. Таким чином, з моменту укладення 11.01.2021 договору № 2021 постачання природного газу для потреб непобутових споживачів, відповідно до якого ціна газу становила 5380,80 грн (з ПДВ), укладення додаткових угод №1 від 21.01.2021, №2 від 26.01.2021 та №3 від 29.01.2021 з 20.01.2021 призвело до збільшення такої ціни з 20.01.2021 на суму 7161,88 грн., що перевищує 33,1% в порівнянні з попередньо встановленою ціною та є порушенням вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону.

Фактично ціна за 1000 куб.м (одиницю товару) збільшилася майже на 33,1% упродовж одного дня (з 20.01.2021).

Таким чином, додаткові угоди про збільшення ціни газу з 20 січня 2021 в розмірі більше ніж 33 % від попередньої ціни договору від 11 січня 2021 є нікчемними в силу Закону.

Враховуючи нікчемність додаткових угод про збільшення ціни газу з 20.01.2021 понад 33 %, додатковими угодами №4 від 09.02.2021 та №5 від 22.02.2021 до Договору №2021 неправомірно збільшено ціну на природній газ з 01.02.2021 та з 18.02.2021, відповідно, виходячи з завищеної ціни, встановленої попередніми додатковими угодами з порушенням вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону.

Разом з тим, як вбачається з додаткових угод об`єм газу, який підлягав поставці з погоджених під час закупівлі 195,000 тис. куб. м зменшено до 126,771642 тис. куб. м.

Водночас, для прийняття рішення про збільшення ціни товару у замовника повинні бути обґрунтовані підстави, зокрема, надані постачальником підтвердження (довідка, експертний висновок) компетентних органів (установ, організацій) про підвищення цін на ринку відповідної продукції.

Внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку коливання ціни такого товару на ринку, яке (коливання) повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим та відповідати запропонованим змінам (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.01.2020 у справі №907/788/18).

Згідно з роз`ясненням Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 3304-04_69987-06 від 24.11.2020 внесення таких змін до договору про закупівлю повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим. Перелік органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару на ринку, не є вичерпним.

Коливання ціни на природний газ п`ять разів впродовж періоду ініціювання та внесення змін до договору, як і коливання ціни у період з 11.01.2021 (дата укладення Договору) до 18.02.2021 (дата набрання чинності додатковими угодами до Договору) позивачем не доведено.

Враховуючи викладене, додаткові угоди № 1-5 укладено на підставі довідок, які не долучено до матеріалів справи, а відтак, у суду відсутні докази щодо динаміки ціни на природний газ, аналіз вартості ціни газу на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни природного газу на ринку, у зв`язку з чим матеріали справи не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов Договору на підставі п. 2. ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Таким чином, вищезазначені факти безумовно свідчать про недодержання сторонами вимог чинного законодавства України при укладені додаткових угод № 1-5 до договору №2021, що у свою чергу свідчить про нікчемність зазначених правочинів.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 23.01.2020 у справі №907/788/18, якою залишено без змін рішенням Господарського суду Харківської області від 15.07.2019 про визнання недійсними додаткових угод. Як вбачається з тексту відповідних судових рішень у вказаній справі, відповідачем на підтвердження обґрунтування внесення змін в договір також були надані довідки торгово-промислових палат, проте, як слушно зауважив суд, вони лише констатують рівень цін згідно з прейскурантом НАК «Нафтогаз України» та рівень загальних ринкових цін на газове паливо та не є доказом на підтвердження коливання ціни на товар на ринку.

Касаційний господарський суд також зазначає, що укладення додаткових угод до Договору щодо зміни ціни на товар за відсутності підстав для цього, визначених Законом, тим самим спотворює результати торгів та нівелює економію, яку було отримано під час підписання Договору.

Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону України «Про публічні закупівлі».

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №915/346/18, від 12.02.2020 у справі №913/166/19, а також у постановах від 21.03.2019 у справі №912/898/18, від 25.06.2019 у справі №913/308/18 та від 12.09.2019 у справі №915/1868/18.

Стаття 43 Закону України «Про публічні закупівлі» визначає випадки недійсності договору про закупівлю, та передбачає, що договір про закупівлю є нікчемним у разі, зокрема, його укладення з порушенням вимог ч. 4 ст. 41 цього Закону.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За приписами ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За таких обставин враховуючи, що додаткові угоди № 1-5 до договору укладені всупереч вимогам ч. 4 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», дані правочини є нікчемними, а тому, не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Висновок щодо нікчемності додаткових угод викладений в аналогічній справі у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.06.2019 № 916/3156/17, від 03.12.2020 у справі № 909/703/19, від 21.05.2020 у справі № 920/551/19, від 09.07.2019 у справі № 910/17258/17 «визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Як вбачається з матеріалів справи, оскільки, вищевказані додаткові угоди є нікчемними, то розрахунок за поставлений природний газ повинен здійснюватися за ціною, вказаною в основному договорі про постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 2021 від 11.01.2021, а саме 5380,80 грн за 1 тис. м. куб. природного газу.

Відповідно до наявної в електронній системі закупівель інформації щодо проведення оплати за Договором №2021 замовником в лютому - квітні 2021 здійснено оплату за природний газ в загальній сумі 711 846,25 грн, в тому числі за постачання газу у січні 2021 - 138 555,52 грн, у лютому 2021-201598,02 грн та 101 440,58 грн, за березень 2021 - 270 252,13 грн.

Згідно актів ТОВ «Газпромсервіс» №10 від 31.01.2021, №44 від 28.02.2021, №45 від 28.02.2021, №83 від 31.03.2021, №138 від 30.04.2021 відповідачем спожито 109,88578 тис. м куб. природного газу.

Враховуючи вартість природного газу визначену сторонами при укладенні договору 5380,80 грн. (ціна газу за 1 тис. куб. м, передбачена Договором) та суму оплати вартості природного газу відповідачем за період з лютого по квітень 2021 - в розмірі 711846,25 за 109,88578 тис.м.куб, у відповідача відсутня заборгованість за спожитий природний газ.

Щодо вимоги позивача про стягнення 18956, 09 грн збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, то суд встановив наступне.

Статтею 623 Цивільного кодексу України встановлено, що Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Згідно із ч.ч. 1 - 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. При цьому ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків, у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками ж, у свою чергу, є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 4 вказаної статті на вимогу особині, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі худе).

Аналізуючи наведені норми у їх сукупності, а також саму назву ст. 22 ЦК України - «Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди» - можна дійти висновку, що, по-перше відшкодування збитків - це один із способів відшкодування майнової шкоди; по-друге підставою для відшкодування збитків та шкоди є порушення цивільного права особи. При цьому, як права, що випливає із договору (право на отримання товару, результату виконаної роботи, тощо), так і абсолютного права особи - тобто права, якому протистоїть обов`язок усіх утримуватися від дій, які порушують це право (право власності, право господарського віддання, тощо). Іншими словами, як при порушенні права, встановленого правочином, так і при порушенні права, наданого та гарантованого законом особа має підстави вимагати відшкодування збитків, завданих таким порушенням.

У певній мірі аналогічний припис містить і ст. 49 ГК України, яка встановлює загальний для всіх підприємців обов`язок - не порушувати права та законні інтереси інших суб`єктів господарювання, а в разі їх порушення - нести майнову та іншу встановлену законодавством відповідальність за завдані шкоду і збитки.

Згідно з положеннями частини 2 статті 224 Господарського кодексу України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходь, які управнена сторона взяла б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правив здійснення господарської діяльності іншою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів худе), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання іншою стороною;

- не отриманий прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання іншою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 225 ГК України).

Таким чином, ані ст. 22 ЦК України, ані ст. ст. 224- 225 ГК України не встановлюють виключного правового зв`язку поняття «збитки» із зобов`язаннями, підставою виникнення яких є правочин. Враховуючи викладене, можна дійти висновку, що чинне законодавство хоча однозначно і не надає, проте й прямо не забороняє потерпілій стороні вимагати стягнення збитків, однак розмір таких збитків повинен бути доведеним заінтересованою особою (наявність складу правопорушення), а у випадку спростування - відсутність вини доведена (опонентом) відповідачем.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг постановою від 30.09.2015 № 2495 (в редакції чинній на час спірних правовідносин), закріпила, що Відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, постачальнику здійснюється якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, споживач має компенсувати постачальнику вартість різниці між підтвердженим обсягом природного газу та фактичним об`ємом (обсягом) споживання природного газу за ціною вартості природного газу, визначеною договором постачання природного газу. При цьому постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, які розраховуються відповідно до пункту 1 розділу VII цих Правил.

Так, суд звертає увагу Постачальника, що закріплення вказаної норми у постанові НКРЄКП не звільняє заявника від тягару доказування понесених збитків, що передбачено як Цивільним так і Господарським кодексами України. Проте, ТОВ «Газпромсервіс» жодних доказів понесення збитків за перевищення замовленого об`єму природного газу Відповідачем у лютому, березні та квітні 2021 суду не надано.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що заявлені вимоги в частині стягнення з Відповідача збитків є необґрунтованими, а відтак, такими, що не підлягають до задоволення.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони також були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010).

У зв`язку з викладеним, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак судовий збір залишається за позивачем.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10,12,20,73,74,75,76,79,123,129,232,233, 236,237,238,240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Західного апеляційного

господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 06.10.2021.

Суддя Н.Є. Березяк