РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.10.2021Справа № 910/11390/21

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, справу за позовом Фізичної особи-підприємця Кохан Михайла Миколайовича (80320, Львівська обл., Жовківський р-н, село Потелич) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНД-МЕГАЛОТ» (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 30 Б) про стягнення 35 162,45 грн

без повідомлення (виклику) сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Кохан Михайло Миколайович (далі - позивач, ФОП Кохан М.М.) звернулась до Господарського суду міста Києва (далі - суд) з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНД-МЕГАЛОТ» (далі - відповідач, ТОВ «ГРАНД-МЕГАЛОТ») про стягнення 35 162,45 грн. з яких: 34 633,00 грн сума основного боргу, 3% річних у розмірі 88,24 грн та 441,21 грн пені, а також 2 270,00 грн судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежаним виконанням відповідачем умов Договору № 14/04/2021-24 на транспортне обслуговування від 14.04.2021 в частині порушення строків здійснення оплати за надані позивачем послуги з перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародних сполученнях, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість, яку позивач і просить стягнути з відповідача, з урахуванням суми 3% річних та пені за порушення виконання договірних зобов`язань.

15.07.2021 автоматизованою системою документообігу суду здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справі присвоєно єдиний унікальний номер 910/11390/21 та справу передано на розгляд судді Демидову В.О.

Ухвалою суду від 20.07.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, зокрема, докази направлення на адресу відповідача акту виконаних робіт. Позивачем, у строк встановлений ухвалою суду від 20.07.2021, подано заяву про усунення недоліків, з доданими до неї відповідними документами, зокрема, докази направлення на адресу відповідача акту виконаних робіт - експрес-накладну № 8474 від 28.04.2021

Ухвалою суду від 09.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Вказаною ухвалою суду було встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву - не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження, а також для подання всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову; забезпечити направлення позивачу копії відзиву на позов та доданих до нього документів; визначено відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть подані) - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив, а позивачу встановлено строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позовну заяву.

Також, відповідача було попереджено, що у разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи відповідно до частини другої ст. 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Частиною п`ятою ст. 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини одинадцятої ст. 242 ГПК України, у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Нормами частини четвертої статті 89 Цивільного кодексу України передбачено, що відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини першої статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно із частиною першою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Так, на виконання приписів ГПК України, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи, ухвала від 09.08.2021 про відкриття провадження у справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення (№ 587) на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Однак, конверт з ухвалою суду від 09.08.2021, яка направлялась на адресу відповідача (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 30 Б) була повернута до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою «не вірна адреса».

При цьому, відповідно даних в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження ТОВ «ГРАНД-МЕГАЛОТ» (ідентифікаційний код юридичної особи: 41389578) є: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 30 Б.

Таким чином, оскільки рекомендований листом з повідомленням про вручення (№ 587) було надіслано за вірною адресою місцезнаходження відповідача, зазначену у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відмітка відділення поштового зв`язку «не вірна адреса» приймається судом як підтвердження відсутності відповідача за вказаною адресою.

Відповідно до п. 116 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою у порядку, визначеному у пунктах 99, 99-1, 99-2, 106 та 114 цих Правил, із зазначенням причини невручення.

Відповідно до п. 99-2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 в чинній редакції (далі - Правила) рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка», адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Отже, у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 916/2349/17.

Суд зазначає, що повернення відділенням поштового зв`язку до суду поштових конверту з відміткою «не вірна адреса» свідчить, що рішення (ухвали) не вручені з причин, які не залежать від суду, який у установленому законодавством порядку вчинив необхідні дії для належного повідомлення відповідача про розгляд справи Господарським судом міста Києва.

Крім того, відповідно до частини другої ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Частинами першою та другою ст. 3 цього Закону визначено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному вебпорталі судової влади України (частина перша ст. 4 цього Закону).

Відтак, відповідач мав право та не був позбавлений можливості ознайомитись з ухвалою про відкриття провадження у справі від 09.08.2021 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Однак, відзиву на позов відповідачем не подано, будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень проти заявлених позовних вимог не подав.

Відповідно до частини другої ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічні положення містяться у частині дев`ятій ст. 165 ГПК України.

Частиною першою ст. 252 ГПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини восьмої ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Частинами першою та другою ст. 161 ГПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

З огляду на вказані приписи ГПК України, оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву відповідно до частини першої ст. 251 ГПК України, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до приписів частини дев`ятої ст. 165 та частини другої ст. 178 ГПК України.

Частиною четвертою ст. 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.04.2021 між ТОВ «ГРАНД-МЕГАЛОТ» (далі - Експедитор) та ФОП Кохан М.М. (далі - Перевізник) було укладено Договір № 14/04/2021-24 на транспортне обслуговування (далі - Договір), за умовами п.1.1. якого Експедитор замовляє, а Перевізник надає послуги з організації і виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародних сполученнях.

Відповідно до п. 2.1.1. Договору, Експедитор зобов`язується надавати вантажі для перевезення на підставі узгодженого «Замовлення на перевезення», що є невід`ємною частиною цього Договору, в якому вказані: пункт завантаження, дата і час прибуття в пункт завантаження, пункт розвантаження, контактні особи та їх телефони, назва та характеристика вантажу, об`єм та вага вантажу, вартість перевезення, додаткові вимоги.

В свою чергу, Перевізник зобов`язується у випадку досягнення згоди сторін щодо умов конкретного перевезення вантажів, направляти Замовнику підтверджене штампом Перевізника «Замовлення на перевезення» з вказівкою водія та державного номера (ів) автомобіля (ів) (п. 2.2.1. Договору).

Так, між сторонами була узгоджена Заявка № 1235 від 14.04.2021 (Додаток до Договору), яка містить підписи та відбитки печатки сторін, відповідно до умов якої: особливі вимоги TIR-Carnet - CMR, дата завантаження - 15.04.2021, маршрут перевезення - Польща-Україна, адреса пункту розвантаження - Київськ. обл. Україна, м. Київ, Каховська, 64, дата доставки - «не визначена», вага брутто (вантажу) - до 21 т, загальна вартість послуг - 1 050 Євро (500 грн експедиційні) по курсу НБУ на день розвантаження, порядок розрахунків і форма - протягом 7-10 б/д після отримання оригіналів документів

Згідно з п. 3.1. Договору, ціни на послуги узгоджуються сторонами в Замовленнях на перевезення і вказуються у рахунках-фактурах Перевізника.

У випадку, якщо сторони в Замовленнях на перевезення визначено вартість перевезення вантажу в іноземній валюті, то розрахунки здійснюються в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день розвантаження (п. 3.2. Договору).

Відповідно до п. 4.1. Договору, розрахунки за цим договором здійснюються у безготівковій формі у національній валюті України, шляхом переведення коштів з розрахункового рахунку Експедитора на розрахунковий рахунок Перевізника, протягом 30 (тридцяти) банківських днів після отримання рахунка-фактури Перевізника, товарно-транспортної накладної (CMR) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, якщо в «Замовленнях на перевезення» не вказані інші умови оплати за кожне окреме перевезення.

Плата за перевезення, можливі штрафні санкції, неустойки, виставлені Перевізником, сплачуються Експедитором готівкою чи безготівково, після надходження на розрахунковий рахунок Експедитора грошових коштів на такі виплати від Замовника перевезення (п. 4.2. Договору).

Умовами п. 4.3. Договору передбачено, що днем здійснення платежу вважається день надходження грошових сум на розрахунковий рахунок Перевізника.

Відповідно до п. 8.2. Договору, за фактом виконання перевезення сторони складають та підписують Акт виконаних робіт.

У випадку, якщо відправлений Перевізником Експедитору Акт виконаних робіт ним не підписаний і не заперечений на протязі 5 банківських днів з моменту його отримання Експедитором, він вважається ним прийнятим без змін а підлягає оплаті в повному обсязі (п. 8.8. Договору).

Згідно з п. 8.3. Договору, Договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31.12.2021.

Як зазначає позивач, ним було виконано перевезення вантажу, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR від 17.04.2021 та надіслав відповідачу оригінали документів (CMR від 17.04.2021, рахунок на оплату № 03/21 від 17.04.2021 та Акт виконаних робіт № 03-21 від 17.04.2021), що підтверджується Експрес-накладною Нової пошти № 8474 від 28.04.2021.

Однак, відповідач не здійснив оплату наданих йому позивачем послуг перевезення в строк, зазначений у Договорі, у зв`язку з чим позивач звернувся з даною позовною заявою про стягнення з відповідача вказаних протермінованих оплат, а також нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання сум 3% річних та пені.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

За приписами ста. 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

З урахуванням вищевикладеного судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з перевезенням вантажу, регулювання яких здійснюється Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, Законом України «Про автомобільний транспорт», Митної конвенції МДП, ГК України та ЦК України.

Суд звертає увагу на те, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018 по справі №5023/3905/12.

Виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений статтею 204 ЦК України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір № 14/04/2021-24 на транспортне обслуговування від 14.04.2021 як належну підставу у розумінні норм статті 11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з надання послуг перевезення.

Відповідно до частини першої ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, що кореспондується із положеннями ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга ст. 509 ЦК України).

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Аналогічні положення містяться у ст. 174 ГК України.

В силу положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як зазначалось, між сторонами був укладений Договір № 14/04/2021-24 на транспортне обслуговування від 14.04.2021.

Згідно ст. 307 ГК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов`язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими відповідно до законодавства (ст. 311 ГК України).

Статтею 50 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі. Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Відповідно до ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

За перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата (частина перша ст. 916 ЦК України).

Частини першої ст. 929 ЦК України передбачено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Аналогічні положення містяться у ст. 316 ГК України та ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

Положення цієї глави (Глава 65 ЦК України) поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами (частини друга та третя ст. 929 ЦК України).

Статтею 931 ЦК України встановлено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

За приписами ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як було зазначено, п. 4.1. Договору сторони погодили, розрахунки за цим договором здійснюються у безготівковій формі у національній валюті України, шляхом переведення коштів з розрахункового рахунку Експедитора на розрахунковий рахунок Перевізника, протягом 30 (тридцяти) банківських днів після отримання рахунка-фактури Перевізника, товарно-транспортної накладної (CMR) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, якщо в «Замовленнях на перевезення» не вказані інші умови оплати за кожне окреме перевезення.

Відповідно до умов Заявки № 1235 від 14.04.2021 (Додаток до Договору), сторони погодили, зокрема, порядок розрахунків і форма - протягом 7-10 б/д після отримання оригіналів документів.

За приписами ст.ст. 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказував, що ним були відправлені оригінали документів (CMR від 17.04.2021, рахунок на оплату № 03/21 від 17.04.2021 та Акт виконаних робіт № 03-21 від 17.04.2021), на підтвердження чого було надано копію Експрес-накладної Нової пошти № 8474 від 28.04.2021.

У той же час, надана позивачем копія Експрес-накладної Нової Пошти № 8474 від 28.04.2021 не може бути належним і допустимим доказом на підтвердження факту направлення позивачем оригіналів вищезазначених документів відповідачу, оскільки вказана Експрес-накладна містить лише інформацію про відправку приватній особі - Мурашко Руслану Сергійовичу певних документів (без уточнення їх переліку, назви чи будь-якої іншої ідентифікації, зокрема, за реквізитами, а також без зазначення про направлення саме оригіналів означених документів).

Таким чином, з наданої Експрес-накладної не вбачається, які саме документи були направлені та замість адреси відповідача, зазначеної в Договорі: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 30 Б, накладна містить вказівку на адресу: м. Київ, Відділення № 86, Київська обл.

Крім того, позивачем не було надано суду й жодних доказів чи обґрунтувань на підтвердження дати фактичного отримання відповідачем (його уповноваженою особою) передбачених Договором та Заявкою оригіналів документів, з якої починається відлік строку на оплату ТОВ «ГРАНД-МЕГАЛОТ» наданих йому послуг в добровільному порядку.

У зв`язку з чим, посилання позивача на умови п. 8.8. Договору, згідно яких у випадку, якщо відправлений Перевізником Експедитору Акт виконаних робіт ним не підписаний і не заперечений а протязі 5 банківських днів з моменту його отримання Експедитором, він вважається ним прийнятим без змін а підлягає оплаті в повному обсязі, також не можуть бути прийняті судом як належні в обґрунтування прийняття Акту виконаних робіт № 03-21 від 17.04.2021 відповідачем та виникнення в нього обов`язку щодо його сплати в повному обсязі.

Також слід зазначити, що надана позивачем міжнародна автомобільна накладна CMR від 17.04.2021, в графі 24 «вантаж отримано» містить дату 17.04.2021 та підпис, однак не містить розшифрування підпису, за яким можна встановити особу, яка отримала вантаж (уповноважену особу відповідача), та не містить відбитки печатки ТОВ «ГРАНД-МЕГАЛОТ».

За приписами частин першої ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів є мірою, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шабельник проти України» (Заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча ст. 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 року, та у справі «Тейшейра ді Кастру проти Португалії» від 09.06.1998).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Разом із тим, беручи до уваги встановлені судом обставини справи, а також враховуючи відсутність у матеріалах справи жодних належних доказів на підтвердження факту направлення та дати отримання відповідачем усіх погоджених сторонами оригіналів документів щодо спірного перевезення (з дати отримання яких слід здійснювати обрахунок початку строку оплати відповідних послуг), суд дійшов висновку про недоведеність ФОП Кохан М.М. факту прострочення відповідачем встановленого строку на оплату наданих послуг у добровільному порядку, а відтак і про недоведеність вимог позивача про стягнення з ТОВ «ГРАНД-МЕГАЛОТ» заявленої суми основного боргу, а також і похідних вимог про стягнення 3 % річних та пені, нарахованих внаслідок несвоєчасної оплати наданих послуг.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що у задоволені позові належить відмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 13, 74, 76-78, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 11.10.2021

Суддя Владислав ДЕМИДОВ