ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2021 року Справа № 915/317/21
м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складi головуючого суддi Мавродієвої М.В.,

за участю:
секретаря судового засідання: Берко О.В.,
прокурора: Довбні В.Г. посвідчення №061726 від 25.03.2021,
представника позивача: Оксенчук С.С. витяг з реєстру, самопредставництво (в режимі відеоконференції),
представника відповідача-1: Онищенко Л.В. - довіреність №1318 від 14.04.2021,
представника відповідача-2: Труби К.Б. ордер Серії ВЕ №1036467 від 14.04.2021,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері

(54000, м.Миколаїв, вул.Нікольська, буд.18а; електронна адреса: ),
в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України (03168, м.Київ, пр.-т Повітрофлотський, буд.6, ; електронна адреса: https://www.mil.gov.ua; електронна пошта: ) - орган, уповноважений здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах,

до відповідача-1: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв

(54056, м.Миколаїв, пр.-т Миру, буд.62-А, ),
до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАН

(57050, Миколаївська обл., Веселинівський р-н, с.Староолексіївка, вул.Центральна, буд.1, ; адреса представника адвоката Труби К.Б.: 54001, м.Миколаїв, вул.Велика Морська, буд.49, оф.45; E-mail: ),
про: визнання недійсним Договору №542/8 від 06.07.2016 про спільний обробіток землі на майбутнє та повернення земельної ділянки, -

в с т а н о в и в:

15.03.2021 Заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону звернувся в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №5-4-691вих-21 від 13.03.2021 (вх.№3763/21) до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв та Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАН, в якій просить суд:

1) визнати недійсним Договір №542/8 від 06.07.2016, укладений між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Миколаїв та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛАН про спільний обробіток землі, припинивши його дію на майбутнє з моменту набрання рішенням суду законної сили;

2) зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю ЛАН звільнити земельну ділянку площею 1010,52 га, розташовану на території Ставківської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (територія полігону військової частини НОМЕР_1 ), яка використовується останнім на підставі Договору №542/8 від 06.07.2016 про спільний обробіток землі, укладеного між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Миколаїв.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на приписи ст.ст.4, 10, 203, ч.ч.1, 3 ст.215, ст.216, 391 ЦК України, ст.ст.207, 208 ГК України, ст.ст.152, 153, 212 ЗК України, ст.23 Закону України Про прокуратуру та зазначає наступне:

- спірний Договір №542/8 про спільний обробіток землі від 06.07.2016 підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, як цивільно-правова угода, вчинена з порушенням норм чинного законодавства України, оскільки укладений з порушенням вимог діючого законодавства щодо укладання договорів спільної діяльності, порядку передачі земель оборони у користування, без погодження уповноваженими на це суб`єктами владних повноважень;

- відповідно до оспорюваного договору КЕВ м.Миколаїв фактично передав ТОВ ЛАН земельну ділянку, що відноситься до земель оборони, без рішення (погодження) відповідних посадових осіб Міністерства оборони України та органів місцевого самоврядування, органів виконавчої влади, тому Договір №542/8 від 06.07.2016 про спільний обробіток землі є таким, що суперечить нормам діючого законодавства України та підлягає визнанню недійсним.

- зі змісту Договору №542/8 від 06.07.2016 випливає, що зобов`язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним;

- незважаючи на факт спричинення державі шкоди, внаслідок фактично самовільного захоплення земель оборони та протиправного її використання, Mіністерство оборони України тривалий час не вживає заходів із захисту порушених інтересів держави. Про факт протиправного використання земель оборони військового полігону Міністерство оборони України дізналося з листа Військової прокуратури Миколаївського гарнізону за вих.№5-2-136вих21 від 18.01.2021. Однак, до цього часу на порушення вимог Інструкції з організації претензійної та позовної роботи, представництва інтересів у судах і виконання рішень судів у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №744 від 30.12.2016, позов про визнання недійсним спірного договору не пред`являвся. Приписи чинного законодавство України передбачають право прокурора здійснювати представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади без будь-яких застережень щодо причин, через які орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист законних інтересів держави. Відтак, достатньою підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в ocoбі органу державної влади є, зокрема, факт нездійснення цим органом захисту державних iнтересів незалежно від причин такої бeздiяльнocтi. Наведені прокуратурою обставини свідчать про усвідомлену пасивну поведінку органу, уповноваженого на звернення до суду за захистом інтересів держави, не здійснення ним захисту інтересів держави та є підставою для пред`явлення цього позову прокурором в інтересах держави в особі Міністерства оборони України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 15.03.2021 здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 915/317/21 та визначено до розгляду судді Мавродієвій М.В.

Ухвалою суду від 22.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 21.04.2021.

14.04.2021 від представника відповідача-2 - ТОВ ЛАН на електронну адресу суду надійшла заява б/н від 14.04.2021 (вх.№5551/21), в якій просить суд відкласти розгляд справи, призначений на 10:30 - 21.04.2021 в зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання через хворобу COVID-19.

21.04.2021 від відповідача-1 - КЕВ м.Миколаїв на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву №1979 від 16.04.2021 (вх.№6014/21), в якому позов не визнає в повному обсязі та просить відмовити в задоволенні позовних вимог на підставі наступного:

- заступником прокурора зроблено висновок, відповідно до якого шкода, завдана Міністерству оборони України у вигляді безпідставного використання земель оборони (фактичного самовільного захоплення земельних ділянок) є безпосередньою шкодою інтересам держави. Військовою прокуратурою повідомлено Міністерство оборони України про необхідність здійснення представництва в формі звернення до суду з відповідним позовом. При цьому жодного обґрунтування неналежного здійснення чи не здійснення Міністерством оборони України захисту власного порушеного права чи інтересу за текстом позовної заяви немає, жодного посилання на докази, які б підтверджували таку бездіяльність чи неналежні дій не надано.

- щодо заінтересованої особи, КЕВ м.Миколаїв зазначає, що заступником військового прокурора зовсім не визначено в чому саме полягає заінтересованість особи, яка оспорює дійсність правочину та хто саме являється даною особою та вважає, що Міністерство оборони України не є заінтересованою особою, яка може оскаржувати дійсність правочину, оскільки права та законні інтереси останнього ніяким чином не порушуються, більш того, саме завдяки існуванню оспорюваного Договору та низки таких же договорів наповнюється спеціальний фонд державного бюджету Міністерства оборони України, внаслідок чого збільшуються надходження для фінансування потреб армії, що є визначальною умовою зазначених договорів про спільний обробіток землі, в умовах сьогоднішніх реалій. Більш того, внаслідок визнання Договору про спільний обробіток землі №542/8 від 06.07.2016 недійсним, Міністерство оброни не лише не відновить своїх прав, а й понесе значні збитки в вигляді недоотриманого прибутку.

- прокуратурою пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки Міністерство оборони України було обізнано про існування договорів про спільний обробіток землі з моменту їх укладення, про що свідчать, крім отримання погодження зазначених договорів, низка вказівних документів, датованих 2016 роком, а також отримання Міністерством оборони України п`ятдесяти відсотків від грошових коштів від спільної діяльності. Більше того, Міністерство оборони України не лише знало про існування договорів про спільний обробіток землі, останнім був навіть розроблений керівний документ Методичні рекомендації щодо укладення договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарський культур на земельних ділянках землекористувачів МОУ, затверджених заступником Міністра оборони України в 2016 році. Відтак, якщо навіть припустити, що інтереси Міністерства оборони були порушені існуванням оспорюваного договору про спільний обробіток землі, то про порушення свого права останнє дізналось ще в 2016 році. КЕВ м.Миколаїв зазначає, що про підстави для представництва Військова прокуратура Південного регіону України дізналась ще в серпні 2016 року, отримавши лист КЕВ м.Миколаїв №2352 від 15.08.2016, а з позовом Заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону звернувся лише у 2021 році, тобто поза строками позовної давності.

- щодо підстав та порядку укладення договору КЕВ м.Миколаїв зазначає, що посилання прокурора на п.36, 38 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб ЗСУ та основні правила користування наданими землями, а також керівництво з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби ЗСУ, затверджені наказом МОУ №483 від 22.12.1997, відповідно до яких передача земель в тимчасове користування відбувається за погодженням заступників Міністра оборони України, то оскільки форма такого погодження підзаконним нормативно-правовим актом не встановлена, протокол наради, підписаний заступником Міністра оборони України можна чітко розцінювати як наявність такого погодження від посадової особи Міністерства оборони України.

Крім того, у відзиві КЕВ м.Миколаїв просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог Заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України до КЕВ м.Миколаїв та ТОВ ЛАН про визнання недійсним на майбутнє Договору №542/8 про спільний обробіток землі від 06.07.2016 та повернення земельної ділянки, та відмовити в позові.

21.04.2021 суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 24.05.2021.

06.05.2021 від Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері надійшло клопотання №5-4-529вих-21 від 05.05.2021 (вх.№6865/21), в якому повідомлено суд, що відповідно до вимог Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19.09.2019, враховуючи вимоги Наказу Генерального прокурора №45ш від 19.08.2020 Про встановлення граничної штатної чисельності обласних прокуратур та спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур), Наказу Генерального прокурора №3ш від 17.02.2021, у зв`язку з утворенням з 15.03.2021 спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах окружних прокуратур) i припиненням діяльності шляхом реорганізації військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих прокуратур), у Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону (на правах обласної прокуратури) виключено зі структури та штатного розпису військову прокуратуру Миколаївського гарнізону із встановленням в структурі Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону (на правах обласної прокуратури) Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері. Крім того, просить розглядати справу за участі Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері.

24.05.2021 від Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері надійшла відповідь на відзив КЕВ м.Миколаїв №5-4-674вих-21 від 22.05.2021 (вх.№7742/21), в яких викладено доводи на заперечення відповідача-1 КЕВ м.Миколаїв та зазначено, що незважаючи на протиправні дії КЕВ м.Миколаїв щодо укладання договору спільного обробітку землі, без належних на те підстав, Міністерство оборони України, як центральний орган виконавчої влади і військового управління, тривалий час не вживало дієвих заходів щодо захисту інтересів держави. Прокуратура вказує, що зважаючи на той факт, що починаючи з 18.01.2021 (дата листа військової прокуратури Миколаївського гарнізону за вих.№5-2-136вих21) до 13.03.2021 (дата пред`явлення позовної заяви), ані Міністерство оборони України, ані КЕВ м.Миколаїв не зверталися до суду із позовною заявою, Військова прокуратура Миколаївського гарнізону на підставі ст.131-1 Конституції України, ст.23 Закону України Про прокуратуру, з метою захисту порушених інтересів держави, звернулася до суду із відповідною позовною заявою.

Щодо твердження КЕВ м.Миколаїв про сплив строків позовної давності. Прокуратура вважає, строк звернення прокурора з вказаним позовом не порушений з огляду на таке. Посилаючись на ст.256, ч.1 ст.261 ЦК України прокуратура зазначає, що визначальним під час вирішення цього спору є обізнаність позивача Міністерство оборони України, (як органу державної влади, що здійснює повноваження з розпорядження землями оборони) не лише про наявність оспорюваного Договору, а саме про порушення своїх прав внаслідок його укладення. Обґрунтованість такого висновку підтверджено правовими позиціями, що містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 30.05.2018 у справі №367/2271/15-ц, від 30.05.2018 у справі №368/1158/16-ц, від 06.06.2018 у справі №372/1387/13 та Верховного Суду України від 10.09.2020 у справі №923/197/18, від 01.10.2020 у справі №912/1672/18.

Про порушення вимог законодавства під час укладення оспорюваного Договору, Miністерство оборони України дізналося з листа Військової прокуратури Миколаївського гарнізону від 18.01.2021 за вих.№5-2-136вих21. Тобто, саме з цієї дати має починаючи перебіг строків позовної давності. Окрім того, відповідачем до відзиву на позовну заяву додано рішення Голови Веселинівської районної ради №30 від 09.06.2016 про погодження військовій частині НОМЕР_1 та КЕВ м.Миколаїв надання дозволу суб`єктам господарської діяльності, у т.ч. ТОВ ЛАН, на вирощування сільськогосподарських культур на землях, що розташовані на території полігону Києво-Олександрівський, що знаходиться на території Ставківської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області. Водночас, вказане рішення винесене із перевищенням повноважень органу місцевого самоврядування. Прокуратура вважає, що пред`явлений в інтересах держави позов повністю відповідає вимогам законодавства та ґрунтується на відповідних доказах, у зв`язку з чим, підтримує позовну заяву у повному обсязі.

Судом встановлено, що згідно наказу Офісу Генерального Прокурора №3ш від 17.02.2021, виключено в структурах і штатних розписах спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур) такі спеціалізовані прокуратури у військовій та оборонній сфері (на правах місцевих прокуратур), зокрема, у Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону (на правах обласних прокуратур) військову прокуратуру Миколаївського гарнізону та встановлено в структурах і штатних розписах, зокрема, у Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону (на правах обласних прокуратур) Миколаївську спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері.

Згідно ст.52 ГПК України, у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

З підстав викладеного, суд залучив до участі у справі правонаступника військової прокуратури Миколаївського гарнізону - Миколаївську спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері.

24.05.2021 суд ухвалив продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та оголосити перерву у підготовчому засіданні до 14.06.2021.

03.06.2021 від відповідача-2 - ТОВ ЛАН до суду надійшли заперечення б/н від 03.06.2021 (вх.№8483/21), в яких виклав письмові заперечення на відповідь на відзив КЕВ м.Миколаїв та вважає, що позовні вимоги прокурора не підлягають задоволенню з огляду на те, що прокурор не має підстав для представництва інтересів держави в суді у даному випадку, пропустив строк позовної давності, і сам позов є непоґрунтований та недоведений. Посилаючись на ст.167 ГПК України ТОВ ЛАН просить суд прийняти вказані заперечення та врахувати їх при ухваленні рішення, відмовити в задоволенні позову повністю.

14.06.2021 суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 06.07.2021.

06.07.2021 від представника відповідача-2 - ТОВ ЛАН на електронну адресу суду надійшла заява б/н від 05.07.2021 (вх.№10242/21), в якій просить суд відкласти розгляд справи, призначений на 14:00 - 06.07.2021 в зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання через знаходження на лікуванні в інституті ім.Філатова в м.Одеса з неповнолітньою дитиною.

У судовому засіданні 06.07.2021 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 05.08.2021.

04.08.2021 від відповідача-1 - КЕВ м.Миколаїв на адресу суду надійшло клопотання №3079 від 03.08.2021 (вх.№11920/21), в якому просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату з врахуванням тривалості відпустки його представника (до 26.08.2021).

05.08.2021 суд ухвалив відкласти розгляд справи на 08.09.2021.

01.09.2021 від Міністерства оборони України на електронну адресу суду надійшли пояснення б/н від 01.09.2021 (вх.№13125/21), в яких посилаючись на ст.14 Закону України Про Збройні Сили України, ст.4 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України, п.2 Постанови КМУ від 03.05.2000 №749 Про затвердження Порядку реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах, ст.ст.77, ч.1 ст.92, ст.ст.95, 96 ЗК України, ст.1 Закону України Про використання земель оборони, зазначає, що нормативно-правовим актом, що деталізує правовий титул земель оборони, є Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, а також Керівництво з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджені наказом Mіністра оборони України №483 від 22.12.1997. У контексті вирощування та виробництва сільськогосподарської продукції звичайно йдеться про здійснення такої господарської діяльності на значних за площею земельних ділянках - земельних ділянках військових полігонів. Так, на виконання окремого доручення Міністра оборони України №17773/з від 22.09.2015 щодо здійснення військовими частинами, зареєстрованими як суб`єкти господарської діяльності у Збройних Силах України, господарської діяльності з вирощування зернових/технічних культур на землях оборони КЕВ м.Миколаїв було укладено ряд договорів спільного обробітку землі з вирощування сільськогосподарської продукції на землях Широколанівського та Києво-Олександрівського полігонів, зокрема, Договір №542/8 про спільний обробіток землі від 06.07.2016 з ТОВ ЛАН. Земельна ділянка площею 1010,52 га, залучена сторонами до спільної обробки за умовами спірного Договору №542/8 від 06.07.2016, у складі сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0002 загальною площею 6977,5 га відноситься до земель державної власності категорії землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, що згідно Державного акту на право користування землею серії Б №062408 від 1978 року надані в постійне користування військовій частині НОМЕР_2 для розміщення військових потреб (Києво-Олександрівський полігон). При цьому, рішення Веселинівської районної ради від 09.06.2016 №30, що діяла в порядку ч.2 ст.43 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні та відповідно ст.4 Закону України Про використання земель оборони погоджено КЕВ м.Миколаїв надання дозволу фізичним та юридичним особам (зокрема, ТОВ ЛАН) на вирощування сільськогосподарських культур на землях, розташованих на території полігону Києво-Олександрівський, що знаходиться на території Ставківської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області. Листом від 09.06.2016 за №865_01_02_07 Веселинівська районна державна адміністрація Миколаївської області також висловила своє погодження щодо вирощування сільськогосподарських культур на землях Києво-Олександрівського полігону, у тому числі ТОВ ЛАН. Наведені КЕВ м.Миколаїв у відзиві на позов доводи щодо обізнаності Міністерства оборони України про укладення договорів про спільний обробіток землі, зокрема спірного, та їх погодження міністерством визнаються та підтримуються. Міністерство оборони України посилаючись на ст.3 Закону України Про Збройні Сили України, ст.2 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України, Положення про Міністерство оборони України, затвердженим постановою КМУ від 26.11.2014 №671, зазначає, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і органом військового управління, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, зокрема, здійснює в межах повноважень, передбачених законом, функції з управління військовим майном та об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони, здійснює контроль за ефективним використанням майна та ресурсів, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України. Міністерством оборони України не заперечується дійсність спірного Договору №542/8 про спільний обробіток землі від 06.07.2016, укладеного між КЕВ м.Миколаїв та ТОВ ЛАН.

В судовому засіданні 08.09.2021 судом було оголошено перерву до 09.09.2021.

09.09.2021 суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для ухвалення рішення по справі до 10.09.2021.

Після виходу з нарадчої кімнати у судовому засіданні 10.09.2021 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення суду без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокуратури та представників позивача, відповідача-1 та відповідача-2, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

04.11.2014 за Квартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаїв на праві постійного користування оформлено земельну ділянку площею 6977,5 га, яка розташована за адресою: Миколаївська обл., Веселинівський р-н, Ставківська сільська рада, як землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, із присвоєнням кадастрового номеру - :06:000:0002. Форма власності - державна. Зазначене підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-014 від 25.11.2014 (т.1 а.с.16-19).

06.07.2016 між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Миколаїв (Сторона-1, відповідач-1 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛАН (Сторона-2, відповідач-2 у справі) укладено Договір №542/8 про спільний обробіток землі (надалі - Договір), відповідно до п.1.1, якого з метою відпрацювання співпраці з підприємствами і залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності та життєдіяльності КЕВ м.Миколаїв, сторони за цим Договором домовилися про спільну діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель, які надані Стороні-1 в безстрокове користування та можливостей Сторони-2 спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація.

У відповідності до п.3.1 Договору сторони узгодили, що Сторона-1 за цим Договором зобов`язається залучити до спільної обробки, що буде проводитися разом зі Стороною-2 земельні ділянки, що надані Стороні-1 в безстрокове користування, площею 1010,52 га, терміном на 7 сільськогосподарських років тобто до 31.12.2023 року.

Відповідно п.6.1 Договору внесок Сторони-1 вартість права обробки земельних ділянок загальною площею 1010,52 га, згідно до Акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною Договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 1061046,0 грн.

Згідно п.8.1 Договору прибуток, що отримується сторонами від спільної обробки землі, підлягає розподілу пропорційно понесеним фактичним затратам на вирощування сільськогосподарської продукції, при цьому Сторона-1 в будь якому випадку повинна отримати прибуток у розмірі не менше частки та внеску, визначеними у статті 6 цього Договору.

У відповідності до п.8.2 Договору сторони дійшли згоди, в разі необхідності, тримати під паром не більше 20% земельної ділянки, як цього вимагає технологічний процес сільськогосподарського виробництва, проте дана домовленість не змінює умови виконання сторонами пунктів 8.1 та 8.4 даного Договору.

Фактичний розподіл прибутку здійснюється шляхом перерахування відповідної частки прибутку Стороні-1 та утримання відповідної частки прибутку Стороною-2 (п.8.3 Договору).

Відповідно до п.8.4 Договору, сторони погодились, що Сторона-2 має право перераховувати Стороні-1 щомісячно у рівних долях у строк до 01 червня поточного сільськогосподарського року грошові кошти на загальну суму, що дорівнює розміру внеску Сторони-1 як достроково розподілений прибуток від спільної діяльності у сільськогосподарському році. В такому разі, Сторона-2 самостійно на свій розсуд розпоряджається зібраним врожаєм, отриманим від результату діяльності. Кінцеві терміни етапів дострокового розподілу прибутку може змінюватися сторонами за взаємною згодою, але не перевищувати тримісячного терміну від дати зазначеної в Договорі. Сплата усіх видів податків та зборів, що належать при здійснені такого виду діяльності здійснюється Стороною-2 в порядку та у межах, передбаченому чинним законодавством та сутністю підприємства (фізичної особи-підприємця), окрім тих видів податків та зборів, які, згідно законодавства, покладаються виключно на Сторону-1.

В подальшому, до Договору №542/8 про спільний обробіток землі від 06.07.2016 було укладено Додаткову угоду №1 від 12.08.2016, Додаткову угоду №2 від 07.04.2017 та Додаткову угоду №3 від 21.03.2018, згідно умов, яких строк дії Договору продовжено до 31.12.2025 та збільшено вартість ділової репутації та ділових зав`язків до 2314090,80 грн.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор, зокрема, зазначив, що КЕВ м.Миколаїв укладено Договір №542/8 від 06.07.2016 з порушенням вимог діючого законодавства щодо укладення договорів спільної діяльності, порядку передачі земель оборони у користування, без погодження уповноваженими на це суб`єктами владних повноважень.

Оскільки, відповідно до оспорюванного договору КЕВ м.Миколаїв фактично передав ТОВ ЛАН земельну ділянку, що відноситься до земель оборони, без рішення (погодження) відповідних посадових осіб Міністерства оборони України та органів місцевого самоврядування, органів виконавчої влади, зміст Договору №542/8 від 06.07.2016 про спільний обробіток землі суперечить нормам діючого законодавства України та підлягає визнанню недійсним.

На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам сторін, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 910/12285/18.

На думку прокуратури, безпідставне використання земель оборони є шкодою, яка заподіюється Міністерству оборони України та, відповідно, є безпосередньою шкодою інтересам держави.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.01.2021 Військовою прокуратурою Миколаївського гарнізону на виконання вимог ч.4 ст.23 Закону України Про прокуратуру повідомлено Міністерство оборони України листом за вих.№5-2-136вих-21 з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави у суді.

Згідно листа №5-2-136вих-21 від 18.01.2021 Військової прокуратури Миколаївського гарнізону до Міністерства оборони України (т.1 а.с.34-36), останнім не вживалось заходів до усунення вказаних вище порушень та повернення спірної земельної ділянки з незаконного користування, що й стало підставою для захисту інтересів держави органами військової прокуратури шляхом звернення до суду з даним позовом.

Щодо посилання Міністерства оборони України на відсутність підстав для представництва інтересів держави прокуратурою через відсутність порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зазначити, що встановлення наявності чи відсутності порушеного права є предметом розгляду справи по суті та не може свідчити про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Згідно до ч.1 ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Відповідно до ч.2 ст.1131 ЦК України умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

На підставі загального аналізу глави 77 ЦК України (спільна діяльність) та умов договору, укладеного між сторонами у справі, суд встановив, що за своєю правовою природою вчинений правочин підпадає під ознаки договору про спільну діяльність.

На відміну від будь-яких інших зобов`язань, в яких інтереси сторін є протилежними і відбувається перехід майна (права на майно) або результату роботи (послуги) від однієї сторони до іншої, при цьому, одна сторона має на меті продати (передати в користування) майно (результат роботи, послуги) та отримати за це певну грошову суму, а інша - набути майно (право на майно), отримати результат роботи, послугу тощо, в правовідносинах спільної діяльності взаємні права і обов`язки сторін опосередковані необхідністю досягнення загальної мети, тобто сторони мають загальний інтерес.

Як зазначено судом та вбачається з умов спірного Договору про спільний обробіток землі, цей договір містить всі ознаки спільної діяльності.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

При дослідженні спірного договору на предмет додержання в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, судом зроблені наступні висновки.

Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до положень ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами ч.1 ст.1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У відповідності до вимог ст.13 ЗК України, ст.ст.9, 14 Закону України Про Збройні Сили України землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, зокрема земельних ділянок, відносяться до повноважень Кабінету Miністрів України.
У відповідності до ч.ч.1, 4 ст.77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

На розвиток наведеної норми Земельного кодексу України прийнято Закон України Про використання земель оборони, ст.2 якого встановлено, що військові частини та установи зобов`язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України Про використання земель оборони визначено, що військові частини можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування, за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 117 Конституції України та статтею 49 Закону №794 встановлено, що Уряд в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання; акти Кабінету Міністрів України підписує Прем`єр-міністр України.

Таким чином, прийняття актів Кабінету Міністрів України, внесення до них змін, відновлення їх дії тощо відноситься до виключної компетенції уряду.

Отже, порядок надання військовими частинами дозволів фізичним і юридичним особам на вирощування сільськогосподарських культур, випасання худоби та заготівлі сіна на землях оборони, наданих військовим частинам у постійне користування стосується обов`язків Кабінету Міністрів України.

На час укладання спірного договору, Кабінетом Міністрів України не визначений порядок використання земель оборони в господарських цілях.

У Рішенні від 12.02.2002 №3 рп/2002 Конституційний Суд України зазначив, що для реалізації закріпленого в Конституції України права власності потрібні галузеві закони, які встановлюють конкретні норми використання власником належного йому майна з урахуванням інтересів усіх суб`єктів правовідносин (абз.4 пп.3.1 п.3 мотивувальної частини рішення).

Окрім того, в Рішенні Конституційного Суду України від 11.11.2008 №25-рп/2008 (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини) зазначено, що правовий режим власності, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування та розпорядження майном (землею) визначаються законом.

Збройні Сили України перебувають у підпорядкуванні Міністерства оборони України, яке згідно ст.10 Закону України Про Збройні Сили України забезпечує їх життєдіяльність, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.

Згідно п.п.1, 2 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №671 від 26.11.2014 (надалі - Положення), Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва.

Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Міноборони у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до п.п.3)-5) п.5 Положення, Міноборони з метою організації своєї діяльності, зокрема: організовує планово-фінансову роботу в апараті Міноборони, на підприємствах, в установах і організаціях, які належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку; забезпечує ефективне і цільове використання бюджетних коштів, державних фінансових і матеріальних ресурсів, усунення недоліків і порушень, виявлених органами державного фінансового контролю та правоохоронними органами; здійснює в межах повноважень, передбачених законом, контроль за цільовим використанням державних коштів, які передбачено для реалізації проектів, виконання програм, зокрема міжнародних.

Враховуючи, що відповідно до ст.4 Закону України «Про використання земель оборони» порядок надання військовими частинами дозволів фізичним і юридичним особам на вирощування сільськогосподарських культур, випасання худоби та заготівлі сіна на землях, наданих їм у постійне користування, має бути визначений Кабінетом Міністрів України, суд вважає, що саме на Кабінет Міністрів України як на вищий орган виконавчої влади Конституцією та законами України покладено повноваження, зокрема, стосовно підзаконного регулювання порядку використання земель оборони, тому заміна такого порядку нормативними документами Міністерства оборони України не може вважати належним врегулюванням даних правовідносин.
Вказаний висновок суду ґрунтується, у тому числі, на правовій позиції Верховного Суду, сформульованій у постанові від 21.07.2020 у справі №815/1784/18, відповідно до якої «для цілей одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності військові частини вправі здійснювати господарську діяльність, у тому числі шляхом укладення з фізичними та юридичними особами відповідних договорів з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках, наданих військовим частинам у постійне користування. При цьому порядок укладення таких договорів і надання дозволів фізичним та юридичним особам на використання земель оборони у сільськогосподарських цілях має визначатися Кабінетом Міністрів України. Отже, залучення уряду до розгляду справи зумовлено тим, що на Кабінет Міністрів України як на вищий орган виконавчої влади Конституцією та законами України покладено повноваження, зокрема, стосовно підзаконного регулювання порядку використання земель оборони, тож, відповідно, рішення у цій справі стосується обов`язків уряду щодо здійснення такого регулювання».

Судом відхиляються посилання прокуратури на порушення відповідачами при укладанні спірного договору Порядку укладання державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 №296, та прийнятого на підставі Закону України "Про управління об`єктами державної власності", виходячи з того, що частиною 2 ст. 3 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" передбачено, що дія цього Закону не поширюється на управління об`єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України, яка регулює, зокрема, земельні правовідносини.

Заперечуючи проти позову відповідачі посилаються на дотримання при укладанні договору спільної діяльності приписів Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997 (надалі Положення №483).

Відповідно до п.п.36, 38 Положення №483 військові частини, безпосередні землекористувачі, повинні використовувати земельні ділянки тільки за цільовим призначенням, яке визначене рішенням про надання в користування Збройним Силам України цих ділянок. Ділянки, території, що тимчасово не використовуються, полігонів, танкодромів, стрільбищ та інших об`єктів Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур, дозволяється передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам.

Згідно п.п.39, 40 Положення №483, передача земель в тимчасове користування відбувається з погодження: заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України - щодо земель спеціальних об`єктів центрального підпорядкування; командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування - щодо земель для об`єктів окружного, Північного оперативно-територіального командування підпорядкування. Передача земель в тимчасове користування оформлюється рішенням сільської, селищної чи міської рад.

Посилання позивача та відповідачів на дотримання при укладанні спірного договору Положення №483, суд вважає недоречним, оскільки на час укладення спірного договору, як і на даний час, Кабінетом Міністрів України не визначено порядок надання військовими частинами дозволу фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Отже, чинним на момент укладення спірного договору законодавством було передбачено, що військові частини мають, за наявності погодження відповідного органу, уповноваженого від імені держави на розпорядження цією землею, право надавати дозвіл фізичним та юридичним особам на вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках, що належать до категорії земель оборони. Між тим відсутність порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, унеможливлювала реалізацію такого права.

Крім того, згідно з даними витягу з Державного земельного кадастру, копія якого містяться в матеріалах справи, органом уповноваженим розпоряджатися земельними ділянками державної форми власності (вид використання-J.15.01; документ, що посвідчує право-державний акт серії Б №062408 від 1978р.) площею 6977,5 га (кадастровий номер :06:000:0002) є Миколаївська обласна державна адміністрація. Отже, саме із зазначеним органом виконавчої влади мало бути погоджено надання дозволу фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури на землях державної власності, переданим у постійне користування військовій частині згідно з Державним актом серії Б №062408 від 1978 року.

Посилання відповідача-2 на делегування Миколаївською обласною державною адміністрацією повноважень з розпорядження спірною земельною ділянкою, в силу приписів п.п.64 ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування», судом відхиляються, оскільки доказів такого делегування суду не надано.

З огляду на відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України порядку надання дозволів фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури на землях оборони, а також на відсутність погодження відповідного органу виконавчої влади - Миколаївської обласної державної адміністрації, суд дійшов висновку щодо неправомірності укладення КЕВ міста Миколаїв з ТОВ Лан договору про спільний обробіток землі №542/8 від 06.07.2016.

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідність чи не відповідність правочину вимогам закону має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п.2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11, п.2 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9).

В силу частини першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи викладені обставини, зважаючи на положення перелічених вище норм права, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору №542/8 від 06.07.2016 та додаткових угод до нього, що є його невід`ємними частинами. При цьому, суд зауважує, що зобов`язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним, що відповідає приписам частини третьої статті 207 Господарського кодексу України.

Суд вважає, що в частині вимог Заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону про зобов`язання ТОВ ЛАН звільнити земельну ділянку площею 1010,52 га, розташовану на території Ставківської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (територія полігону військової частини НОМЕР_1 ), яка використовується останнім на підставі Договору №542/8 від 06.07.2016 про спільний обробіток землі, укладеного між КЕВ м.Миколаїв, слід відмовити, оскільки, прокуратурою не конкретизовано, від чого саме має бути звільнена земельна ділянка; не обґрунтовано необхідності звільнення вищевказаної земельної ділянки та не надано доказів перебування на спірній земельній ділянці належного ТОВ ЛАН майна. Крім того, доказів передачі земельної ділянки ТОВ ЛАН матеріали справи не містять.

Щодо доводів відповідача-1 - КЕВ м.Миколаїв та відповідача-2 - ТОВ ЛАН стосовно пропуску прокурором строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Прокурор вважає, що системний аналіз норм права та судової практики свідчить про те, що початок перебігу позовної давності пов`язаний не з часом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів (висновок ВП ВС у справі №372/1387/13).

У даному випадку Міністерству оборони України, яке не є стороною Договору №542/8 від 06.07.2016, не було і не могло бути відомо про порушення інтересів держави внаслідок укладення цього договору КЕВ м.Миколаїв. Про порушення свого права Міністерство дізналося (могло дізнатися) лише після отримання листа Військової прокуратури Південного регіону України від 18.01.2021 за №5-2-136вих21. Саме з цієї дати починається перебіг строків позовної давності. Враховуючи зазначене, прокурор вважає, що при зверненні до суду у березні 2021 року трирічний строк позовної давності не пропущено.

Відповідач-1 КЕВ м.Миколаїв у відзиві на позовну заяву стверджує, що прокурором пропущено строк позовної давності, оскільки, Міністерство оборони України було обізнано про існування договорів про спільний обробіток землі з моменту їх укладення, про що свідчать, крім отримання погодження зазначених договорів, низка вказівних документів, датованих 2016 роком, а також отримання Міністерством оборони України 50% від грошових коштів від спільної діяльності. Більш того, Міністерство оборони України не лише знало про існування договорів про спільний обробіток землі, останнім був навіть розроблений керівний документ Методичні рекомендації щодо укладення договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів МОУ, затверджених заступником Mіністра оборони України в 2016 році. Відтак, якщо навіть припустити, що інтереси Міністерство оборони були порушені існуванням оспорюваного договору про спільний обробіток землі, то про порушення свого права останнє дізналось ще в 2016 році.

Відповідач-1 також зазначає, що про наявність підстав для представництва Військова прокуратура Південного регіону України дізналась ще в серпні 2016 року, отримавши лист КЕВ м.Миколаїв №2352 від 15.08.2016, а з позовом Заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону звернувся лише у 2021 році, тобто поза строками позовної давності.

Відповідачем-2 ТОВ ЛАН у своїх запереченнях підтримано заяву відповідача-1 - КЕВ м.Миколаїв про застосування позовної давності і також просить її застосувати, зазначивши, що прокурор знав про оспорюваний договір ще в серпні 2016 року, коли отримав лист КЕВ м.Миколаїв №2352 від 15.08.2016.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів відповідних осіб. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Вказана позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 01.04.2021 у справі №915/1222/19.

При цьому, судова колегія, у вказаній справі, звертається до постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №372/1387/13, де зроблено висновок про те, що «закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а із часом, коли стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів». Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «...висновки судів апеляційної та касаційної інстанцій про те, що державі через утворені нею органи, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення - є неправильними».

Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу №367/2271/15, у своєї постанові від 30.05.2018 зробила висновок, що «...як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила». Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «...як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили, коли саме орган, що наділений правом розпорядження спірними земельними ділянками (КМУ), довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що з огляду на положення частини першої ст.261 Цивільного кодексу України і є початком перебігу позовної давності».

Як вбачається з матеріалів справи листом від 18.01.2021 за №5-2-136вих21, Військова прокуратура Миколаївського гарнізону повідомила Міністерство оборони України, що при укладання КЕВ м.Миколаїв договору №542/8 від 06.07.2016 були порушені вимоги діючого законодавства.

Щодо посилання відповідача-1 у відзиві на те, що Міністерство оборони України було не тільки обізнано стосовно існування договорів спільної діяльності , а й навіть розробило керівний документ Методичні рекомендацій щодо укладення договорів з метою вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оброни України", прийняті Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України, в особі тимчасово виконуючого обов`язки начальника Галушко О.А. та затверджені заступником Міністра оборони України генерал-лейтенантом Павловським І.В., суд вважає за необхідне зазначити, що зі змісту Методичних рекомендацій вбачається, що ними встановлено для невизначеного кола фізичних і юридичних осіб (які не є підпорядкованими Міністерству оборони України) умови та процедуру укладання договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оборони України. Тобто Міністерством оборони України фактично затверджено нормативно-правовий акт, який не пройшов правову експертизу та державну реєстрацію в органах юстиції.
Судом також взято до уваги, що постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 18.08.2021 у справі №815/1784/18 "Методичні рекомендацій щодо укладення договорів з метою вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оброни України", прийняті Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України, в особі тимчасово виконуючого обов`язки начальника Галушко О.А. та затверджені заступником Міністра оборони України генерал-лейтенантом Павловським І.В., визнані протиправними та нечинними повністю.

Таким чином, суд вважає, що саме з дати отримання листа прокуратури від 18.01.2021 за №5-2-136вих21 позивачу могло стати відомо про факт протиправного використання земель оборони, вчинення порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів держави в особі Міністерства оборони. Тим більше, що позивач під час розгляду справи не заперечив тих обставин, що, як до отримання листа прокуратури, так і після такого отримання, він не вбачав в діях КЕВ м.Миколаїв порушень законодавства.

За таких обставин, суд вважає, що прокурором пред`явлено позовну заяву до суду у межах строку позовної давності.

Суд зазначає, що доводи відповідачів про обізнаність прокуратури про укладання оспорюваного договору ще у 2016 році, не підтверджуються належними та допустимими доказами, оскільки жодний направлений прокуратурі документ не містить посилань на оспорюваний Договір №542/8 про спільний обробіток землі від 06.07.2016 чи на земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0002 площею 6977,5 га. Зокрема, у листі за №2352 від 15.08.2016 КЕВ м.Миколаїв направленому Першому заступнику військового прокурора Південного регіону України, КЕВ м.Миколаїв не конкретизовано, які саме договори про спільний обробіток землі ним укладені та не надано примірників зазначених договорів.

Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги прокуратури підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України розподіл судових витрат покладається на обох відповідачів в рівних частках по 1135,0 грн.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати недійсним на майбутнє Договір №542/8 від 06.07.2016 про спільний обробіток землі, укладений між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаїв (54056, м.Миколаїв, пр.-т Миру, буд.62-А, ) та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛАН (57050, Миколаївська обл., Веселинівський р-н, с.Староолексіївка, вул.Центральна, буд.1, ).

3. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв (54056, м.Миколаїв, пр.-т Миру, буд.62-А, ) на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (65012, м.Одеса, вул.Пироговська, буд.11, , МФО 820172, ДКСУ, м.Київ, р/р UA0082762) 1135,0 грн судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАН (57050, Миколаївська обл., Веселинівський р-н, с.Староолексіївка, вул.Центральна, буд.1, ) на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (65012, м.Одеса, вул.Пироговська, буд.11, , МФО 820172, ДКСУ, м.Київ, р/р UA0082762) 1135,0 грн судового збору.

5. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ч.1 ст.254 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено 05 жовтня 2021 року.

Суддя М.В.Мавродієва