УХВАЛА

м. Київ

29.09.2021Справа № 910/5953/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 70274946,74 грн.

Представники учасників справи:

від скаржника (боржника): Кулініч А.П.;

від стягувача: Горянін А.О.;

від ДВС: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

11.04.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з оплати електричної енергії у розмірі 70274946,74 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2017, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 у справі №910/5953/17, відмовлено у позові Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго».

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2017 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 у справі №910/5953/17 скасовано; справу №910/5953/17 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2021, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2021 у справі №910/5953/17, позов Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» задоволено; стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованість у розмірі 70274946,74 грн та судовий збір у розмірі 984000,00 грн.

12.08.2021 Господарським судом міста Києва видано наказ на примусове виконання рішення суду у справі №910/5953/17, яке набрала законної сили 20.07.2021.

17.09.2021 до Господарського суду міста Києва від Акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшла скарга, в якій заявник (боржник) просить суд визнати неправомірними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виставлення та направлення в банківські установи платіжних вимог про примусове списання грошових коштів з рахунків Акціонерного товариства «Українська залізниця» згідно з наказом Господарського суду міста Києва від 12.08.2021 у справі №910/5953/17 в рамках виконавчого провадження ВП№66591737.

Внаслідок проведеного повторного автоматизованого розподілу скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» у справі №910/5953/17 передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 суддею Спичаком О.М. прийнято до розгляду скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», розгляд скарги призначено на 29.09.2021.

22.09.2021 до Господарського суду міста Києва від стягувача надійшли заперечення на скаргу, які суд долучив до матеріалів справи.

У судовому засіданні 29.09.2021 представник скаржника (боржника) надав усні пояснення щодо скарги, просив її задовольнити; представник стягувача у судовому засіданні 29.09.2021 проти задоволення скарги заперечив.

Розглянувши у судовому засіданні 29.09.2021 подану Акціонерним товариством «Українська залізниця» скаргу на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі №910/5953/17, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, зважаючи на наступні обставини.

Відповідно до ст. 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно з ч. 1 ст. 342 Господарського процесуального кодексу України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2021, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2021 у справі №910/5953/17, позов Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» задоволено; стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованість у розмірі 70274946,74 грн та судовий збір у розмірі 984000,00 грн.

12.08.2021 Господарським судом міста Києва видано наказ на примусове виконання рішення суду у справі №910/5953/17, яке набрала законної сили 20.07.2021.

20.08.2021 заступником начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 12.08.2021 у справі №910/5953/17.

Звертаючись з даною скаргою до суду, скаржник (боржник) вказує на те, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підприємства залізничного транспорту, майно яких розташоване на території проведення антитерористичної операції» від 20.12.2016 доповнено Розділ III «Перехідні та прикінцеві положення» Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» пунктами 5-1 і 5-2 такого змісту: « 5-1. До проведення відповідно до законодавства інвентаризації і оцінки майна підприємств залізничного транспорту, що розміщене на території проведення антитерористичної операції, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та затвердження передавального акта щодо цього майна Товариству як правонаступнику прав і обов`язків зазначених підприємств встановити мораторій на звернення стягнення на активи Товариства за зобов`язаннями таких підприємств».

« 5-2. Мораторій на звернення стягнення на активи Товариства, встановлений згідно з пунктом 5-1 цього розділу, втрачає чинність після проведення відповідно до законодавства інвентаризації і оцінки майна підприємств залізничного транспорту, що розміщене на території проведення антитерористичної операції, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та затвердження передавального акта щодо цього майна Товариству, але не пізніше ніж через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції».

Крім того, вказаним законом були внесені зміни до Закону України «Про виконавче провадження», а саме:

1) у Законі України «Про виконавче провадження`частину першу статті 34 доповнено пунктом 11 такого змісту: « 11) встановлення мораторію на звернення стягнення на активи боржника за зобов`язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження";

2) частину перш статті 35 після слів та цифр «у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8» доповнено цифрами « 11»;

3) розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 10-1 такого змісту: « 10-1. На період дії мораторію, встановленого згідно з пунктом 5-1 розділу III «Перехідні та прикінцеві положення» Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо звернення стягнення на активи публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі, за зобов`язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження».

У поданій до суду скарзі скаржник (боржник) зауважив, що майно ДП «Донецька залізниця» розміщене на території проведення АТО і це є загальновідомим фактом, наявність якого дає право на захист інтересів Акціонерного товариства «Українська залізниця» за боргами ДП «Донецька залізниця» відповідно до встановленого законом мораторію.

Однак, не зважаючи на встановлений мораторій, державним виконавцем було виставлено до банку Акціонерного товариства «Українська залізниця» (АТ «Ощадбанк») платіжну вимогу №66591737/1 від 09.09.2021 про списання грошових коштів у сумі 78385112,88 грн (призначення - стягнення коштів у сумі 71258946,74 грн згідно з наказом Господарського суду міста Києва від 12.08.2021 у справі №910/5953/17, виконавчий збір у розмірі 7125894,67 грн та витрати у сумі 271,47 грн) та вказані суми грошових коштів були стягнуті з залізниці у повному обсязі.

18 жовтня 2018 року був прийнятий Закон України № 2604-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене в районі відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, проведення антитерористичної операції» (надалі - Закон №2604-VIII), яким внесено зміни до цих Законів, зокрема, після слів «що розміщене на території проведення антитерористичної операції» доповнено словами «здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях», а також уточнено, що мораторій втрачає чинність не пізніше ніж через шість місяців з дня припинення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та відновлення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей.

Отже, законодавцем визначено такі умови мораторію:

1) Строк мораторію - з 17.02.2017 і втрачає чинність (залежно від того, яка подія настане раніше):

- проведення відповідно до законодавства інвентаризації і оцінки майна підприємств залізничного транспорту, що розміщене на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та затвердження передавального акта щодо цього майна АТ «Укрзалізниця» як правонаступнику прав і обов`язків зазначених підприємств,

- через шість місяців з дня припинення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та відновлення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей;

2) мораторій встановлено щодо звернення стягнення на активи АТ «Укрзалізниця», якими є також і грошові кошти;

3) мораторій стосується не всіх зобов`язань АТ «Укрзалізниця», а лише зобов`язань підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Словосполучення «за зобов`язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене» вказує на те, що місцерозташування майна стосується ідентифікації підприємств залізничного транспорту, за зобов`язаннями яких встановлено мораторій на звернення стягнення на активи АТ «Укрзалізниця», а не безпосередньо майна АТ «Укрзалізниця»;

4) наслідками встановлення мораторію є: зупинення виконавчих проваджень та заходів примусового виконання рішень щодо звернення стягнення на активи АТ «Укрзалізниця» за зобов`язанням таких підприємств, а також зупинення вчинення виконавчих дій.

Таким чином, оскільки майно ДП «Донецька залізниця» знаходиться на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, то відповідно до прямої вказівки про це в законі (пункт 11 частини 1 статті 34; пункт 10-1 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 02.06.2016 N 1404-VIII; пункти 51 та 52 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 23.02.2012 N 4442-VI згідно із Законом від 20.12.2016 N 1787-VIII із змінами, внесеними згідно із Законом від 18.10.2018 N 2604-VIII), на період дії мораторію підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо звернення стягнення на активи АТ «Укрзалізниця» за зобов`язаннями ДП «Донецька залізниця», а також зупинення вчинення виконавчих дій.

Разом з тим, відповідно до частин 1, 2 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Однією з основних засад судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини другої статті 129 Конституції України).

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року N 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Таким чином, конституційним обов`язком для всіх органів державної влади є виконання судових рішень.

Відповідно до юридичних позицій Конституційного Суду України, що є значущими для цієї справи:

- зупинення виконавчого провадження та заходів примусового виконання судових рішень полягає у відстроченні виконання судового рішення на певний строк, має відповідати принципу верховенства права та здійснюватися у випадках і на підставі, визначених законом (абзац п`ятий пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012);

- невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012);

- обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (перше речення абзацу восьмого підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року N 2-р(II)/2019);

- принцип поділу влади (стаття 6 Конституції України) очевидно зазнає порушення, якщо законодавчий орган своїм актом тимчасово зупиняє виконання остаточних судових рішень (абзац сьомий підпункту 5.1 пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 28 серпня 2020 року N 10-р/2020).

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2021 N 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Зокрема, у частинах 2, 3 та 6 статті 4 цього Закону визначено, що у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2 - 4, 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Перерахування коштів за рішенням суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у тримісячний строк з дня надходження документів та відомостей, необхідних для цього, з одночасним направленням повідомлення про виплату коштів державному виконавцю, державному підприємству або юридичній особі.

Отже, Закон передбачає, що для отримання коштів з державного підприємства, щодо якого законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти, стягувач зобов`язаний звернутися до державного виконавця, який в свою чергу має винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а керівник відповідного органу державної виконавчої служби подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів.

Водночас, за практикою Європейського Суду з прав людини від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), № 8415/02, п. 19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), № 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання (див. рішення у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) (Burdov v. Russia (no. 2), № 33509/04, п. 68, від 15 січня 2009 року).

Крім того, Європейський суд з прав людини зауважував, що в ході останнього розгляду групи справ у червні 2015 року Комітет нагадав, що проблема невиконання або тривалого виконання рішень національних судів існує в Україні протягом більше десяти років, незважаючи на загальні рекомендації, надані Комітетом протягом багатьох років, зокрема у своїх п`яти проміжних резолюціях [1 Проміжні резолюції CM/ResDH(2008)1, CM/ResDH(2009)159, CM/ResDH(2010)222, CM/ResDH(2011)184, CM/ResDH(2012)234] та пілотному рішенні Суду, зазначаючи при цьому, що Суд продовжує повідомляти Уряд про повторювані заяви. Комітет зі стурбованістю зазначив, що засіб захисту, запроваджений у 2013 році (прим. Закон «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який набрав чинності 01 січня 2013 року), не вирішує зазначену проблему. У відповідь, у своєму останньому листі від 9 липня 2015 року [22345 судових рішень було виконано, проте ще 57806 рішень мають бути виконані] (DH-DD(2015)763) органи влади України повторювали, що Закон про гарантії є «одним із способів гарантування виконання рішень національних судів». Однак вони визнали, що коштів, передбачених для цієї мети, недостатньо для негайного погашення всієї заборгованості. Органи влади надали детальні дані щодо коштів, передбачених державним бюджетом, і фактично сплачених відповідно до Закону про гарантії (рішення у справі «Бурмич та інші проти України» (вилучення з реєстру) [ВП] (Burmych and Others v. Ukraine) [GC], заява № 46852/13 та інші, пункти 125, від 12 жовтня 2017 року).

За інформацією, оприлюдненою на сайті Державного казначейства, станом на 06.09.2021 обліковується 78169 судових рішень на загальну суму ,69 грн. Тобто, така процедура не забезпечує виконання рішення у належні строки, оскільки не підтримується достатнім бюджетним фінансуванням, про що свідчить збільшення кількості судових рішень та суми боргу. Розмір коштів, передбачених Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» на погашення заборгованості за Законом про гарантії, становить 100000000 грн, що лише 1,6% від загальної суми боргу. Наведене свідчить про неефективність засобу захисту прав стягувача, передбаченого Законом України від 05.06.2012 N 4901-VI, як практично, так і законодавчо.

За такого правового регулювання та встановлених обставин суд доходить висновку, що пункт 11 частини 1 статті 34; пункт 10-1 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 02.06.2016 N 1404-VIII; пункти 51 та 52 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 23.02.2012 N 4442-VI за змістом є такими, що не відповідають Конституції України (суперечить статтям 8, частині другій статті 19, частинам першій, другій статті 55, пункту 9 частини другої статті 129, частинам першій, другій статті 129-1 Конституції України), тому суд вирішує справу без застосування цих норм, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії з урахуванням юридичної позиції, викладеної у підпункті 5.1 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року N 10-р/2020, та практики Європейського Суду з прав людини щодо права особи на доступ до суду в аспекті розуміння обов`язку держави щодо забезпечення виконання судового рішення, постановленого проти держави та державних підприємств.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори» міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення національного законодавства.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку... судом, ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...».

У своєму пілотному рішенні від 15 жовтня 2009 року Європейський суд з прав людини встановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з невиконанням або тривалим виконанням остаточних судових рішень. Суд зазначив, що затримки були спричинені поєднанням певних факторів, таких як брак бюджетних коштів, бездіяльність державних виконавців та недоліки національного законодавства, внаслідок чого пан Іванов та інші заявники, які знаходились у подібній ситуації, не мали можливості домогтися виконання судових рішень. В інших справах, в яких порушуються аналогічні питання, заявники не мали змоги домогтися вчасної виплати присудженого судом відшкодування через невжиття органами влади певних бюджетних заходів або через запровадження заборони на арешт і продаж майна, що належить підприємствам, які перебувають у державній власності або контролюються державою. Усі зазначені фактори перебували в межах контролю української влади, і, отже, Україна несе повну відповідальність за таке невиконання (див. рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine), заява № 40450/04, пункти 84-85, від 15 жовтня 2009 року).

Відповідно до статті 46 Європейський суд з прав людини постановив, що справа Іванова стосувалася двох повторюваних проблем: (а) тривалого невиконання остаточних рішень національних судів та (б) відсутності на національному рівні ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим. Ці проблеми лежать в основі порушень Конвенції, встановлених Судом з 2004 року у більш ніж 300 справах щодо України. Справа Іванов продемонструвала, що ці проблеми залишились невирішеними, незважаючи на рішення Суду із чіткими закликами до України вжити належних заходів для вирішення цих питань (див. зазначене рішення у справі Іванов, пункти 73, 74 та 83).

У відповідних положеннях резолютивної частини цього рішення Суд зазначив: «що [порушення пункту 1 статті 6 і статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, встановлені у справі] є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту".

Надалі у рішенні, яке розглядається як частина процесу розгляду пілотного рішення у справі «Юрій Ніколаєвіч Іванов проти України», Велика Палата Європейського суду з прав людини зазначила, що:

"195. Ситуація, з якою зіткнувся Суд у справах типу Іванов, по суті виникає внаслідок неефективного виконання остаточного рішення Суду, яким вимагається вжиття заходів загального характеру під наглядом Комітету міністрів з метою усунення першопричини системної проблеми, що призвела до подання великої кількості заяв до Суду. Відповідні проблеми мають виключно фінансовий та політичний характер, і, як вбачається з наслідків ухвалення пілотного рішення у справі Іванов (див. пункти 137, 142 та 168), їхнє вирішення виходить за межі компетенції Суду, визначеної статтею 19 Конвенції. Ці проблеми можуть бути належним чином вирішені лише державою-відповідачем з одного боку, та Комітетом міністрів з іншого, який відповідно до пункту 2 статті 46 Конвенції має повноваження здійснювати нагляд за виконанням рішень Суду.

196. Отже, держава-відповідач і Комітет міністрів мають взяти на себе відповідальність за статтею 46 та забезпечити повне виконання пілотного рішення Суду у справі Іванов та, окрім вжиття необхідних заходів загального характеру, спрямованих на вирішення першопричини проблеми, забезпечити заявників належним юридичним захистом на національному рівні, у тому числі механізмом відшкодування їм шкоди, завданої встановленого Судом порушенням Конвенції, який виконуватиме таку ж функцію, що й рішення про надання справедливої сатисфакції відповідно до статті 41 Конвенції» (див. рішення у справі «Бурмич та інші проти України» (вилучення з реєстру) [ВП] (Burmych and Others v. Ukraine) [GC], заява № 46852/13 та інші, пункти 195-196, від 12 жовтня 2017 року).

Суд зазначає, що така причина як неможливість проведення інвентаризації і оцінки майна підприємств залізничного транспорту, що розміщене на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та затвердження передавального акта щодо цього майна АТ «Укрзалізниця» як правонаступнику прав і обов`язків зазначених підприємств, могла спричинити певні затримки у виконанні рішень.

Проте така затримка не може бути тривалою, що фактично право доступу до суду обмежується таким чином, що сама суть права зведена нанівець.

При цьому, суд бере до уваги, що рішенням суду у справі №910/5953/17 присуджено до стягнення грошові кошти, а спір у справі №910/5953/17 не стосується майна, яке знаходиться на непідконтрольній території.

Крім того, суд зауважує, що договір, за яким виникла заборгованість у справі №910/5953/17, був укладений 20.10.2015, тобто, через півтора року після того, як згідно з Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 №405/2014 було розпочато проведення антитерористичної операції.

Стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції передбачає:

«Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підґрунтя у національному законодавстві. Вона також стосується якості відповідного закону та вимагає, щоб він був доступним, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні для зацікавлених осіб (див., наприклад, рішення у справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), пункт 51).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», п. 42 від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А,; «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року; «Парванов та інші проти Болгарії», заява N 74787/01, п. 44, від 07 січня 2010 року ).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Питання, чи було забезпечено справедливий баланс між вимогами загального суспільного інтересу і вимогами захисту основоположних прав особи, стає актуальним лише після того, як буде встановлено, що зазначене втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див рішення у справі «Федулов проти Росії» (Fedulov v. Russia), заява № 53068/08, пункт 75 від 8 жовтня 2019 року та наведені в ньому джерела).

За практикою Європейського Суду з прав людини відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого Протоколу Конвенції (див. серед інших джерел рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 40, ЄСПЛ 2002-III; «Ясіуніне проти Литви» (Jasiыnienл v. Lithuania), заява № 41510/98, п. 45, від 6 березня 2003 року, і «Войтенко проти України» (Voytenko v. Ukraine), заява № 18966/02, пп. 53-55, від 29 червня 2004 року).

З огляду на доводи скаржника (боржника) викладені у скарзі, суд зазначає, що оскільки вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання не лише відповідних положень національного законодавства, а й відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Тобто сама по собі наявність законодавчих положень недостатньо для виконання вимоги законності у розмінні статті 1 Першого Протоколу Конвенції.

Принцип верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію, передбачає, що затримка у виконанні судового рішення може бути виправдана в певних обставинах, але затримка не може бути такою, щоб порушувати саму суть права.

Отже, хоча втручання і мало підставу в національному законодавстві, вимога законності в розумінні статті 1 Першого протоколу не була дотримана з огляду на порушення принципу верховенства права.

Суд зазначає, що окреме законодавче втручання у майно (наприклад, заборона щодо звернення стягнення на майно залізниці, що знаходиться саме на непідконтрольній території) могло б переслідувати законну мету в загальних інтересах суспільства, а саме: збереження майна залізниці, як важливої галузі промисловості, що неможливо контролювати. Однак, в даному випадку заборона стосується всього майна АТ «Укрзалізниця», незалежно від його місцезнаходження, а також всіх боргів ДП «Донецька залізниця» (незалежно від моменту виникнення: до чи після проведення антитерористичної операції).

Європейський Суд з прав людини зауважує, що поважатиме думку законодавчого органу стосовно тлумачення поняття «суспільний інтерес», якщо така думка не є явно необґрунтованою (рішення у справі «Белане Надь проти Угорщини» [ВП], заява № 53080/13, пункт 113, від 13 грудня 2016 року).

Згідно з пояснювальною запискою до проекту Закону від 20.12.2016 N 1787-VIII його основним завданням є запровадження тимчасових заходів щодо недопущення звернення стягнення на активи ПАТ «Укрзалізниця» за зобов`язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території антитерористичної операції, щодо яких не відбулось правонаступництво у встановленому постановами Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014 та №604 від 12.11.2014 порядку.

У цій же записці зауважено, що при утворенні ПАТ «Укрзалізниця», яке зареєстроване 21.10.2015, майно підприємств залізничного транспорту, що знаходиться на території проведення антитерористичної операції (зокрема, ДП «Донецька залізниця») у відповідності до постанови КМУ №604 не включено до переліків і зведених актів інвентаризації майна, не оцінене у встановленому порядку, не включене до зведеного передавального акта та статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця», що свідчить про те, що права та обов`язки таких підприємств не передані утвореному ПАТ «Укрзалізниця», а відповідно, останнє не стало правонаступником прав та обов`язків цих підприємств залізничного транспорту. В той же час, кредитори ДП «Донецька залізниця» звертаються до ПАТ «Укрзалізниця» як правонаступника ДП «Донецька залізниця» з вимогами погашення зобов`язань підприємства. При тому, що ДП «Донецька залізниця» як юридична особа не припинила свою діяльність та не виключена з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Тобто, фактично метою цих заходів було звільнення (на невизначений строк) АТ «Укрзалізниця» від відповідальності перед кредиторами ДП «Донецька залізниця», що не може вважатися легітимною метою, тим більше враховуючи те, що у Законі відсутнє будь-яке пояснення, яка доля майна ДП «Донецька залізниця», що перебуває на підконтрольній території України, за рахунок якого можливо було б задовольнити вимоги кредиторів.

Водночас, невизнання законодавцем ПАТ «Укрзалізниця» правонаступником ДП «Донецька залізниця» без визначення іншої особи, що відповідає за борги цієї юридичної особи, також не може бути поясненням наявності легітимної мети, оскільки як АТ «Укрзалізниця», так і ДП «Донецька залізниця», є державними підприємствами, а за практикою Європейського Суду з прав людини саме держава відповідальна за невиконання судових рішень у цій справі.

Зважаючи на те, що держава, запровадивши мораторій на звернення стягнення на активи ПАТ «Укрзалізниця» за зобов`язаннями ДП «Донецька залізниця» фактично на невизначений строк, чітко не визначила механізм, який би забезпечив виконання судового рішення у цій справі протягом розумного строку, суд вважає, що втручання у майнові права стягувача та наявності легітимної мети, поклало на стягувача непропорційний тягар.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що невиконання рішення суду у справі №910/5953/17 внаслідок прямої законодавчої заборони та одночасної відсутності ефективного засобу правового захисту прав стягувача є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2021 у справі №910/22748/16.

Крім того, суд зазначає, що спір у справі №910/5953/17 виник у зв`язку з тими обставинами, що на виконання укладеного сторонами договору купівлі-продажу у період з травня 2016 року по лютий 2017 року ПАТ «Донбасенерго» поставило ДП «Донецька залізниця» електричну енергію (що надходила в електричні мережі залізничного транспорту на неконтрольованій території) обсягом 58466889 Квт. на загальну суму 70274946,74 грн. Проте, ДП «Донецька залізниця» неналежним чином виконало свої зобов`язання за вказаною угодою - отримало електроенергію, що надійшла в його електромережі, використало її в господарській діяльності, але не сплатило вартості такої електроенергії, у зв`язку з чим ПАТ «Донбасенерго» звернулось до суду з даним позовом, визначивши відповідачем AT «Укрзалізниця» як правонаступника ДП «Донецька залізниця».

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №910/5953/17, АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця», тобто з 21.10.2015.

Передавальний акт складено 05 серпня 2015 року, державну реєстрацію АТ «Укрзалізниця» здійснено 21 жовтня 2015 року, однак припинення ДП «Донецька залізниця» не зареєстровано.

Враховуючи, що відповідно до частини шостої статті 2 Закону про особливості утворення Укрзалізниці товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, правонаступництво не пов`язується з державною реєстрацією припинення підприємства залізничного транспорту, а кредиторам не надавалося право вимагати дострокового виконання вимог у порядку, передбаченому статтею 107 ЦК України, тобто всі їхні вимоги перейшли в повному обсязі до АТ «Укрзалізниця», датою виникнення універсального правонаступництва АТ «Укрзалізниця» щодо підприємств залізничної галузі, які припиняються шляхом злиття, слід вважати дату його державної реєстрації - 21 жовтня 2015 року, з якої воно є правонаступником ДП «Донецька залізниця».

Враховуючи викладені обставини, суд вважає обґрунтованими доводи стягувача, викладені у запереченнях на скаргу, відносно того, що у спірному періоді фактичним споживачем електричної енергії було саме Акціонерне товариство «Українська залізниця», а не ДП «Донецька залізниця».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі №910/5953/17.

Керуючись ст.ст. 234, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» у справі №910/5953/17.

Згідно з ч. 1 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її підписання.

Повний текст складено та підписано 04.10.2021.

Суддя О.М. Спичак