ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м.Харків Справа № 913/369/21

Провадження №34/913/369/21

Господарський суд Луганської області у складі:

суддя Іванов А.В

при секретарі судового засідання Баштовій М.О.

розглянувши у судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Коваленка Романа Івановича, м. Рубіжне Луганської області,

до Фізичної особи-підприємця Бондаренка Дмитра Івановича, м. Рубіжне Луганської області,

про визнання договору недійсним

В судовому засіданні брали участь:

від позивача: адвокат Ляпін Д.Б., ордер серія ЗР №60564 від 09.06.2021;

від відповідача: адвокат Приходько Є.В., ордер серія АЕ №1075795 від 02.07.2021.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Суть спору: Фізична особа-підприємець Коваленко Роман Іванович звернувся до Господарського суду Луганської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Бондаренка Дмитра Івановича, в якій просить визнати недійсним Договір оренди №010319 від 01.03.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.03.2019 між сторонами було укладено Договір оренди №010319, за умовами якого відповідач зобов`язався передати позивачу у користування за плату на певний строк об`єкт нежитлового нерухомого майна: будівлю нежитлового приміщення (далі - Майно), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 25, що розташована на земельній ділянці площею 1258 кв. м. за адресою: 93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Заводська, буд. 34, загальною площею 320,8 кв. м.

Проте, позивач вважає, що даний Договір є недійсним, оскільки він містить положення, які прямо суперечать цивільному законодавству, зокрема, п. 1.4. Договору в якому вказано про здійснення Орендарем діяльності відповідно до статуту, в той час як фізична особа-підприємець діє на підставі запису в ЄДР.

Крім того, позивач зазначає, що в п. 1.6. Договору передбачено, що Орендодавець є власником майна, однак, позивач звертає увагу, що відповідач не може бути власником майна, вказаного в Договорі як об`єкт оренди, оскільки приміщення загальною площею 320,8 кв. м., розташоване за адресою: 93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Заводська, буд. 34, є об`єктом незавершеного будівництва готовністю 88%, в зв`язку з чим відповідач є власником будівельних матеріалів.

Позивач стверджує, що на момент укладення Договору відповідач не набув статусу власника об`єкта нерухомості, тому не мав достатньої правової підстави, щоб вважатися власником майна та не мав правової підстави передавати позивачеві правомочність з користування предметом Договору. Тому, на думку позивача, відповідач не мав законного права на отримання коштів від позивача і безпідставно вимагає сплатити кошти за оренду неіснуючого нерухомого об`єкту.

Також позивач зазначає, що нежитлове приміщення, що є об`єктом Договору оренди №010319 від 01.03.2019, до прийняття в експлуатацію не є об`єктом цивільного обороту, а отже у відповідача були відсутні повноваження на розпорядження ним і, відповідно, відсутні повноваження на укладення Договору оренди з позивачем.

Крім того, позивач вказує, що відповідно до умов Договору майно передається на підставі акту приймання-передачі. Проте відповідач відмовився укладати такий акт, сторони не підписували жодних документів окрім спірного Договору, відтак об`єкт не було надано в оренду.

Позивач вважає, що фактичного користування ним об`єктом оренди не відбулося, правовідносини між сторонами не виникли, тому і права отримувати орендну плату за вказаним Договором відповідач не має.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2021 справу №913/369/21 передано на розгляд судді Іванову А.В.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 15.06.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк 10 днів з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви та подання до суду заяви про усунення недоліків.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 25.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 14.07.2021 о 15 год. 15 хв.

Представники сторін у судове засідання 14.07.2021 не прибули, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Станом на 14.07.2021 відповідач відзиву на позовну заяву не надав.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 14.07.2021 позивачу у п`ятиденний строк з дня вручення даної ухвали запропоновано надіслати відповідачу копію позовної заяви з додатками, на адресу: 93404, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, бульв. Дружби Народів, буд. 34, оф. 1, докази надсилання надати суду. Продовжено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву до 13.08.2021 (включно). Запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву з доказами направлення іншій стороні. Встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву. Відповідь на відзив подати з доказами направлення з усіма додатками іншій стороні. Встановлено відповідачу строк для подання заперечення - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив. Заперечення подати з доказами направлення з усіма додатками іншій стороні. Повернуто адвокату Ляпіну Д.Б. заперечення від 05.07.2021 на клопотання представника відповідача від 02.07.2021 з додатком без розгляду. Продовжено строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів. Відкладено підготовче засідання на 14.09.2021 о 14 год. 45 хв.

09.08.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що отримав позовну заяву з додатками 22.07.2021, вимоги якої не визнає у повному обсязі. Відповідач вказує, що посилання позивача на порушення законодавства щодо зазначення в п. 1.4. Договору про наявність Статуту у позивача, в той час коли він не є юридичною особою, є безпідставними з огляду на те, що даний Договір укладений за власним волевиявленням кожної сторони та без застосування будь-якого примусу, умови Договору обговорювалися сторонами, які мали час обдумати зазначену угоду та зробити вибір стосовно укладення чи не укладення цього Договору.

Також відповідач зауважує, що спірний Договір не лише підписаний сторонами, але і виконаний, що встановлено рішенням Господарського суду Луганської області від 03.02.2021 у справі №913/461/20, а постановою Східного апеляційного господарського суду підтверджено, що Договір є дійсним.

Відповідач не погоджується з доводами позивача про те, що він не є власником нежитлового приміщення, а є власником лише будівельних матеріалів, оскільки позивач протягом 17 місяців з 01.03.2019 по 31.07.2020 використовував вказане нерухоме майно, здійснював в ньому підприємницьку діяльність, за рахунок якої отримував кошти і не мав до відповідача жодних претензій ні щодо стану цього майна, ні щодо його правового статусу.

Натомість, відповідач наголошує, що він став власником нежитлового приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 25, що розташована на земельній ділянці площею 1258 кв. м. за адресою: 93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Заводська, буд. 34, загальною площею 320,8 кв. м, згідно Договору купівлі продажу, про що 20.10.2017 приватним нотаріусом було зроблено відповідний запис до реєстру.

Відносно посилання позивача на не укладення Акту прийому-передачі майна, відповідач зазначає, що саме позивач ухилявся від укладення такого акту, незважаючи на те, що відповідач надав йому проект такого документу.

Крім того, у відзиві відповідач навів попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи у виді витрат на професійну правничу допомогу (послуги адвоката) в розмірі 20 000 грн.

В зв`язку з наведеним відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 14.09.2021 продовжено позивачу строк для надання відповіді на відзив до 01.10.2021 (включно). Запропоновано позивачу надати відповідь на відзив з доказами направлення іншим учасникам справи. Продовжено відповідачу строк для надання заперечень до 01.10.2021 (включно). Запропоновано відповідачу надати заперечення з доказами направлення іншим учасникам справи. Продовжено строк на надання письмових пояснень та доказів до 01.10.2021 (включно). Закрито підготовче провадження. Призначено справу до судового розгляду по суті на 07.10.2021 о 14 год. 45 хв.

04.10.2021 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає, що ФОП Бондаренко Д.І. в момент укладення спірного Договору знав, що його певні положення є неправомірними, однак навмисно ввів ФОП Коваленка Р.І. в оману.

Позивач вказує, що відповідач діяв недобросовісно та усвідомлював, що положення спірного Договору є незаконними та такими, що не відповідають дійсності, тому такий правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Також позивач зазначає, що саме відповідач ухилявся від підписання Акту приймання-передачі Майна за Договором, а твердження відповідача про зворотне засновані на припущеннях і не підтверджені доказами.

Крім того, позивач з посиланням на практику Верховного Суду доводив, що об`єкт, який був переданий за Договором не існує як об`єкт нерухомості.

В зв`язку з викладеним позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вказаний відзив з додатками приймається судом та долучається до матеріалів справи.

05.10.2021 на адресу суду від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення від 30.09.2021, в яких відповідач зазначає, що станом на 30.09.2021 відповіді на відзив не отримував.

Разом з тим, відповідач вказав, що позивач шляхом подання штучного позову з надуманими причинами та вигаданими підставами вводить в оману як його так і суд, чим зловживає своїми процесуальними правами.

Відповідач зауважує, що такими діями позивач намагається ухилитися від сплати заборгованості за користування Майном за Договором у виконавчому провадженні №64863856 з виконання наказу Господарського суду Луганської області від 02.03.2021 у справі №913/461/20.

Також наголошує, що будівля нежитлового приміщення, яку відповідач надав позивачу в оренду, належить йому на праві приватної власності згідно Договору купівлі-продажу, який 20.10.2017 зареєстрований і посвідчений приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області Білоус З.В.

У зв`язку з наведеним відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а також просив застосувати до ФОП Коваленка Р.І. та його представника адвоката Ляпіна Д.Б. один із видів заходів процесуального примусу відповідно до 132 ГПК України.

Суд приймає додаткові письмові пояснення відповідача з додатками та долучає їх до матеріалів справи.

06.10.2021 на електронну адресу суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, які є аналогічними за змістом додатковим письмовим поясненням від 30.09.2021. В даних запереченнях відповідач вказував, що їх копія буде надана представнику позивача безпосередньо в судовому засіданні.

В судовому засіданні 07.10.2021 взяли участь представники сторін.

Представник позивача надав усні пояснення по суті позовних вимог та підтримав позов.

Представник відповідача надав усні пояснення по суті позовних вимог та проти позову заперечив.

Стосовно клопотання відповідача про застосування до ФОП Коваленка Р.І. та його представника адвоката Ляпіна Д.Б. одного із видів заходів процесуального примусу, суд зазначає наступне.

Статтею 131 ГПК України передбачено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Відповідно до ч. 2 ст. 132 ГПК України заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) штраф.

Як передбачено ч. 2 ст. 43 ГПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, до яких, зокрема, віднесено подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Водночас процесуальний закон не містить критеріїв визначення безпідставного або штучного позову, а тому однозначно встановити, що позов є штучним або завідомо безпідставним, без дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, не вбачається за можливе.

При цьому, висновок про штучний характер позову або про те, що він є завідомо (для позивача) безпідставним, не повинен ґрунтуватися на припущеннях. В іншому разі висновок про те, що подання такого позову є зловживанням процесуальними правами, не буде переконливим і може бути розцінене як порушення права позивача на судовий захист.

Така правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 12.07.2019 у справі №910/16436/18.

За таких обставин суд вважає, що звернення ФОП Коваленка Р.І. з позовом у даному випадку є реалізацією права на судовий захист у обраний позивачем спосіб. При цьому відповідач, у свою чергу, не навів фактичних даних про те, що дійсною метою позову про визнання недійсним Договору оренди №010319 від 01.03.2019 є ухилення від сплати заборгованості за користування Майном, а не встановлення фактичних обставин справи.

Відтак, самі лише припущення без дослідження всіх обставин справи в їх сукупності не можуть достеменно свідчити про ознаки завідомої безпідставності та штучності цього позову, тому в даному випадку визнання дій позивача та його представника зловживанням процесуальними правами в розумінні статті 43 ГПК України були б обмеженням доступу до правосуддя, порушенням принципів рівності і змагальності.

В зв`язку з наведеним, розглянувши клопотання відповідача про застосування до ФОП Коваленка Р.І. та його представника адвоката Ляпіна Д.Б. одного із видів заходів процесуального примусу, суд відмовляє в його задоволенні.

У судовому засіданні 07.10.2021 суд, розглянувши справу по суті, заслухавши представників сторін, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, проголосив вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2019 між Фізичною особою-підприємцем Бондаренком Дмитром Івановичем (Орендодавець, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Коваленком Романом Івановичем (Орендар, позивач) укладено Договір оренди №010319, відповідно до умов п. 1.1 якого Орендодавець зобов`язався передати Орендарю у користування за плату на певний строк об`єкт нежитлового нерухомого майна: будівлю нежитлового приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 25, що розташована на земельній ділянці площею 1258 кв. м. за адресою: 93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Заводська, буд. 34, загальною площею 320,8 кв. м. (надалі по тексту Майно) (а.с. 8-10).

В свою чергу Орендар, зобов`язався своєчасно і в повному розмірі сплачувати орендну плату та відшкодування (компенсацію) комунальних витрат Орендодавця (пп. 5.2.7. Договору).

За приписами п. 1.3., 1.4. Договору стан майна: задовільний. Мета оренди: здійснення діяльності згідно статуту Орендаря.

Орендодавець є власником Майна та орендарем Земельної ділянки (п. 1.6. Договору).

Як визначено в п. 2.1. передача Майна в оренду і повернення Майна з оренди оформлюється актами приймання-передачі, які підписуються Сторонами і скріплюються їх печатками (за наявності).

Згідно з п. 3.1. Договору розмір орендної плати за повний календарний місяць оренди Майна, з урахуванням індексації, без ПДВ, становить 9 624 грн. 00 коп.

Орендна плата не включає витрати Орендодавця на оплату комунальних послуг, необхідних для користування Майном та спожитих Орендарем (п. 3.2. Договору).

Положеннями п. 3.4. Договору передбачено, що нарахування та сплата орендної плати і відшкодування (компенсації) комунальних витрат Орендодавця здійснюється за весь час фактичної оренди Майна, починаючи з моменту передання Майна в оренду і до моменту повернення Майна з оренди за відповідним підписаним Сторонами актом приймання-передачі, включаючи і час після розірвання або припинення Майна.

Орендна плата сплачується Орендарем щомісячно до 5 числа місяця, в якому орендується Майно, в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок Орендодавця, який підписується сторонами (п. 3.6. Договору).

За умовами п. 3.9. Договору Орендар повинен сплатити при підписанні Договору за перший та останній місяці оренди наперед.

Обов`язку Орендодавця передати Орендарю Майно в оренду у комплекті та стані, що відповідають умовам Договору та його призначенню (пп. 4.2.1. Договору), кореспондується обов`язок Орендаря прийняти Майно в оренду (пп. 5.2.1. Договору).

Відповідно до п.п. 8.1., 8.2. Договір набирає чинності з моменту його підписання і застосовується до відносин між Сторонами, які виникнуть з 01.03.2019. Договір укладено на строк 2 роки, обчислення якого починається з 01.03.2019 та закінчується 28.02.2021.

Вказаний Договір підписано сторонами без жодних застережень та зауважень.

Як вважає позивач, Договір оренди №010319 від 01.03.2019 є недійсним, оскільки він містить положення, які прямо суперечать цивільному законодавству. Так, в п. 1.4. Договору вказано про здійснення Орендарем діяльності відповідно до статуту, в той час як фізична особа-підприємець діє на підставі запису в ЄДР. Крім того, в п. 1.6. Договору передбачено, що Орендодавець є власником майна, однак, позивач звертає увагу, що відповідач не може бути власником майна, вказаного в Договорі як об`єкт оренди, оскільки приміщення загальною площею 320,8 кв. м., розташоване за адресою: 93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Заводська, буд. 34, є об`єктом незавершеного будівництва готовністю 88%, в зв`язку з чим відповідач є власником будівельних матеріалів.

За твердженням позивача на момент укладення Договору відповідач не набув статусу власника об`єкта нерухомості, тому не мав достатньої правової підстави, щоб вважатися власником майна та не мав правової підстави передавати позивачеві правомочність з користування предметом Договору. Тому відповідач не мав законного права на отримання коштів від позивача і безпідставно вимагає сплатити кошти за оренду неіснуючого нерухомого об`єкту.

На думку позивача, нежитлове приміщення, що є об`єктом Договору оренди №010319 від 01.03.2019, до прийняття в експлуатацію не є об`єктом цивільного обороту, а отже у відповідача були відсутні повноваження на розпорядження ним і, відповідно, відсутні повноваження на укладення Договору оренди з позивачем.

Позивач вказує, що відповідно до умов Договору майно передається на підставі акту приймання-передачі. Проте відповідач відмовився укладати такий акт, сторони не підписували жодних документів окрім спірного Договору, відтак об`єкт не було надано в оренду.

Позивач стверджує, що фактичного користування ним об`єктом оренди не відбулося, правовідносини між сторонами не виникли, тому і права отримувати орендну плату за вказаним Договором відповідач не має.

Вищенаведене стало підставою для звернення позивача до суду.

Відповідач проти позову заперечив та зазначав, що посилання позивача на порушення законодавства щодо зазначення в п. 1.4. Договору про наявність Статуту у позивача, в той час коли він не є юридичною особою, є безпідставними з огляду на те, що даний Договір укладений за власним волевиявленням кожної сторони та без застосування будь-якого примусу, умови Договору обговорювалися сторонами, які мали час обдумати зазначену угоду та зробити вибір стосовно укладення чи не укладення цього Договору.

Відповідач зауважує, що спірний Договір не лише підписаний сторонами, але і виконаний, що встановлено рішенням Господарського суду Луганської області від 03.02.2021 у справі №913/461/20, а постановою Східного апеляційного господарського суду підтверджено, що Договір є дійсним.

Також відповідач не погоджується з доводами позивача про те, що він не є власником нежитлового приміщення, а є власником лише будівельних матеріалів, оскільки позивач протягом 17 місяців з 01.03.2019 по 31.07.2020 використовував вказане нерухоме майно, здійснював в ньому підприємницьку діяльність, за рахунок якої отримував кошти і не мав до відповідача жодних претензій ні щодо стану цього майна, ні щодо його правового статусу.

Відповідач наголошує, що він став власником нежитлового приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 25, що розташована на земельній ділянці площею 1258 кв. м. за адресою: 93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Заводська, буд. 34, загальною площею 320,8 кв. м, згідно Договору купівлі продажу, про що 20.10.2017 приватним нотаріусом було зроблено відповідний запис до реєстру.

Стосовно посилання позивача на не укладення Акту прийому-передачі майна, відповідач зазначає, що саме позивач ухилявся від укладення такого акту, незважаючи на те, що відповідач надав йому проект такого документу.

В зв`язку з наведеним відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов`язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами. Свобода договору полягає передусім у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ч. 4 до ст. 179 ГК України встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

За своєю правовою природою Договір, який укладено між сторонами, є договором найму (оренди).

Як встановлено ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 760 ЦК України унормовано, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Положення ст. 761 ЦК України визначають, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Статтею 765 ЦК України передбачено, що наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Частиною 4 ст. 184 ГК України встановлено, що укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених ст. 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами ст. 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами Договору оренди №010319 від 01.03.2019, укладеного між ФОП Бондаренко Д.І. та ФОП Коваленко Р.І., відповідач передав позивачу у користування нежитлове приміщення з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 25, розташоване на земельній ділянці площею 1258 кв. м. за адресою: 93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Заводська, буд. 34, загальною площею 320,8 кв. м.

Проте, позивач стверджує, що у відповідача були відсутні правові підстави для передачі об`єкта оренди в користування, оскільки останній не є об`єктом цивільних прав так як виступає об`єктом незавершеного будівництва.

Наведене, на думку позивача, свідчить про відсутність у відповідача необхідного обсягу цивільної дієздатності та є підставою для визнання Договору оренди №010319 від 01.03.2019 недійсним.

Вирішуючи спір про визнання недійсним договору, суд повинен з`ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

При вирішенні спорів про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 03.10.2019 у справі №910/12959/18.

Згідно зі ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований ст. 331 ЦК України, за приписами ч. 2 якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Одночасно ч. 3 ст. 331 ЦК України (у згаданій редакції) передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ч. 4 ст. 331 ЦК України за заявою заінтересованої особи суд може визнати її власником недобудованого нерухомого майна, якщо буде встановлено, що частка робіт, яка не виконана відповідно до проекту, є незначною.

За приписами ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

При цьому, державна реєстрація права власності як на об`єкт незавершеного будівництва, так і на нерухоме майно здійснюється у порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент реєстрації за відповідачем права власності) встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Відтак, аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177 - 179, 182 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №914/2070/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, суд враховує, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №910/10987/18.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності за відповідачем на об`єкт нерухомого майна, яке є об`єктом незавершеного будівництва готовністю 88%, що розташований за адресою: 93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Заводська, буд. 34, було зареєстровано 20.10.2017 на підставі Договору купівлі-продажу №1258 від 20.07.2017, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №214748076 від 02.07.2020 (а.с. 11-23).

Таким чином, об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: 93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Заводська, буд. 34, є об`єктом цивільних прав, оскільки право власності на нього зареєстровано у встановленому законом порядку, не зважаючи на той факт, що таке майно виступає як об`єкт незавершеного будівництва.

Окрім того, після набуття права власності за Договором купівлі-продажу №1258 від 20.07.2017 та проведення державної реєстрації такого права, відповідач став законним власником об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: 93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Заводська, буд. 34, та був таким на момент надання його в оренду позивачу за Договором оренди №010319 від 01.03.2019.

Тому жодних підстав стверджувати, що у відповідача на момент укладення спірного Договору був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності в даному випадку немає.

За таких обставин, підстави для визнання Договору оренди №010319 від 01.03.2019 недійсним в зв`язку із відсутність у відповідача необхідного обсягу цивільної дієздатності є не доведеними.

Твердження позивача про те, що відповідач не може бути власником Майна, яке є предметом Договору оренди №010319 від 01.03.2019, хоча і вказував про це в п. 1.6. Договору, оскільки воно є об`єктом незавершеного будівництва, тому відповідач є власником будівельних матеріалів, суд вважає безпідставними з огляду на таке.

Дійсно за приписами ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

До того ж, позивач посилався на постанову Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №914/1658/15, в якій серед іншого вказано, що факт здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні ст. 181 та частини 2 ст. 331 ЦК України.

В свою чергу, за загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом, а право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) (ч. 2 ст. 331 ЦК України).

Суд звертає увагу, що в даному випадку виникнення права власності на новостворене нерухоме майно з моменту завершення будівництва стосується саме особи, яка створила таке майно.

Натомість відповідач не є особою, яка здійснювала будівництво об`єкта нерухомого майна (створювала майно), яке було предметом Договору оренди, не визнавав на нього права власності, а вже придбав його як нерухоме майно згідно Договору купівлі-продажу.

Відтак, оскільки таке Майно було придбано відповідачем за Договором купівлі-продажу, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію, відповідач став законним власником нерухомого майна, а не будівельних матеріалів, як стверджував позивач.

При цьому, постанова Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №914/1658/15 не є релевантною до даних спірних правовідносин, оскільки стосується спору щодо визнання недійсними ухвали Львівської міської ради від 15.12.2011 № 1057, договору оренди земельної ділянки від 28.12.2011 № 3-1891 та визнання права постійного користування земельною ділянкою, тобто не є постановою в подібних правовідносинах.

Стосовно посилання позивача на те, що спірний Договір є недійсним, так як він містить положення, які прямо суперечать цивільному законодавству, оскільки в п. 1.4. Договору вказано про здійснення Орендарем діяльності відповідно до статуту, в той час як фізична особа-підприємець діє на підставі запису в ЄДР, суд не бере до уваги.

Оскільки вказівка в п. 1.4. Договору про те, що метою оренди є здійснення діяльності згідно статуту Орендаря, а не згідно виписки чи витягу з реєстру, ніяким чином не спотворює умови цього Договору та реальну мету для якої позивач отримав в користування орендоване Майно.

При цьому, в преамбулі Договору оренди №010319 від 01.03.2019, який до речі підписаний позивачем без жодних застережень чи зауважень, чітко вказано, що цей Договір уклали ФОП Бондаренко Д.І., діючий на підставі Виписки з ЄДР №0000291 від 15.05.2000, та ФОП Коваленко діючий на підставі (також виписки чи витягу) з ЄДР №305 від 12.04.2017.

Відтак, сторонами дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту правочину, отже Договір оренди №010319 від 01.03.2019 їм не суперечить.

Також позивач наголошував на тому, що відповідно до умов Договору майно передається на підставі акту приймання-передачі, проте відповідач відмовився укладати такий акт, сторони не підписували жодних документів окрім спірного Договору, тому об`єкт не було надано в оренду.

В свою чергу позивач, стверджував, що саме позивач ухилявся від укладення такого акту, незважаючи на те, що відповідач надав йому проект такого документу.

Судом встановлено, що за умовами п. 2.1. спірного Договору передача Майна в оренду і повернення Майна з оренди оформлюється актами приймання-передачі, які підписуються Сторонами і скріплюються їх печатками (за наявності).

Будь-яких доказів на підтвердження пропозиції укласти акт приймання-передачі орендованого майна чи відмови від його підписання ні позивачем, ані відповідачем надано суду не було.

Матеріали справи містять лише укладений між сторонами Договір оренди №010319 від 01.03.2019, за змістом якого обов`язку відповідача передати позивачу Майно в оренду у комплекті та стані, що відповідають умовам Договору та його призначенню (пп. 4.2.1. Договору), кореспондується обов`язок позивача прийняти Майно в оренду (пп. 5.2.1. Договору).

Тобто положення Договору покладали на сторони взаємні обов`язки щодо приймання-передачі Майна одне одному і не ставили їх виконання в залежність від підписання чи не підписання акту приймання-передачі.

До того ж, факт отримання позивачем Майна в оренду, його користування таким Майном та сплати за нього орендної плати у порядку і розмірі, що визначені Договором, підтверджується постановою Східного апеляційного господарського суду від 01.06.2021 у справі №913/461/20, в якій йшлося про стягнення заборгованості з орендної плати за Договором оренди №010319 від 01.03.2019 з ФОП Коваленка Р.І. (а.с. 96-102).

Так, вказаною постановою встановлено, що після укладення Договору оренди №010319 від 01.03.2019 ФОП Бондаренко Д.І. на виконання договірних умов передав, а ФОП Коваленко Р.І. прийняв у задовільному стані, без будь-яких зауважень та заперечень щодо стану приміщення в строкове платне орендне користування об`єкт нежитлового нерухомого майна: будівлю нежитлового приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 25, що розташована на земельній ділянці площею 1258 кв. м. за адресою: 93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Заводська, буд. 34, загальною площею 320,8 кв.м.

Окрім того, в постанові зазначається, що у відповідності до умов Договору оренди ФОП Коваленком Р.І. 15.12.2019 сплачено на розрахунковий рахунок ФОП Бондаренка Д.І. 10000,00 грн. в рахунок сплати орендної плати. При цьому, орендна плата та компенсація електричної енергії сплачувалися ФОП Коваленком Р.І. також і в 2020 році.

Також апеляційний суд вказав, що в результаті укладення Договору оренди № 010319 від 01.03.2019 ФОП Коваленко Р.І. своїми діями підтвердив факт підписання цього Договору та протягом тривалого часу, а саме з 01.03.2019 по 31.07.2020, користувався орендованим Майном і не мав до орендодавця жодних претензій ні щодо стану такого майна, ні також щодо його правового статусу.

В силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 18.12.2019 року у справі №761/29966/16-ц.

Таким чином, постановою Східного апеляційного господарського суду від 01.06.2021 у справі №913/461/20 встановлено факт передачі позивачу Майна відповідачем в оренду за Договором оренди №010319 від 01.03.2019, користування ФОП Коваленком Р.І. таким Майном в період з 01.03.2019 по 31.07.2020 та сплату позивачем орендної плати за користування цим Майном.

Суд зауважує, що вказані факти є преюдиційно встановленими, отже не підлягають доказуванню, в зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, а тому вони є обов`язковими при вирішенні даної справи.

Тому твердження позивача про не підписання сторонами актів приймання-передачі Майна, в зв`язку з чим не відбулося користування об`єктом та не виникли правовідносини оренди між сторонами є недоречними.

Крім того, позивач у відповіді на відзив зазначав, що відповідач навмисно ввів його в оману, оскільки знав, що певні положення Договору оренди є неправомірними.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України визначено, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 29.04.2020 у справі №909/685/18.

Суд зауважує, що тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 01.08.2018 у справі №445/1011/17.

Таким чином, для того, щоб кваліфікувати правочин як обман, необхідно встановити, що омана стосувалася природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими та бажаними для однієї зі сторін.

Натомість позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджували б факт обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману.

Суд зазначає про відсутність підстав для застосування ч. 1 ст. 230 ЦК України, зважаючи на те, що у даному випадку позивачем як особою, котра отримала всі наслідки правочину, на які вона розраховувала, не надано будь-яких доказів факту введення його в оману, чим друга сторона (відповідач) скористалась, у зв`язку з чим, не доведено й умислу відповідача та істотність значення обставин щодо введення позивача в оману стосовно укладення оспорюваного правочину.

В зв`язку із наведеним доводи позивача щодо введення його в оману відповідачем під час укладання спірного договору є безпідставними та таким, що спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання Договору оренди №010319 від 01.03.2019 недійсним також і в зв`язку із введенням позивача в оману.

Суд наголошує, що невиконання сторонами певних умов Договору не свідчить про його недійсність, оскільки ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-383/2010.

Разом з тим, у даному випадку волевиявлення осіб, які вчинили правочин було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а правочин був спрямований на настання правових наслідків, оскільки Майно за Договором оренди №010319 від 01.03.2019 було передано позивачу, який користувався ним протягом тривалого періоду з 01.03.2019 по 31.07.2020 та частково сплачував орендну плату за його користування.

Суд вважає, що попередня поведінка позивача щодо укладення Договору оренди №010319 від 01.03.2019, приймання ним Майна в користування та подальше виконання Договору, зокрема, здійснення в ньому своєї господарської діяльності, часткова сплата орендної плати за умовами Договору, свідчать про досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов та вчинення позивачем дій, спрямованих на його реальне виконання.

Встановлені судом обставини приводять до переконливого висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч. 3 ст. 509 ЦК України.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб.

Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Такого висновку дотримується Верховний Суд в постанові від 18.04.2019 у справі №917/848/18.

Відтак є очевидним, що дії позивача, який уклав Договір оренди №010319 від 01.03.2019 та виконував його умови, отримуючи можливість користуватись Майном та здійснювати свою господарську діяльність, а згодом пред`являє позов про визнання цього Договору недійсним, суперечать його попередній поведінці.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

З огляду на вказане, вимоги позивача про визнання недійсним Договору оренди №010319 від 01.03.2019 не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з приписами ч.ч. 1-3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що судовими витратами в даній справі є сума сплаченого судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу адвоката, заявлені відповідачем, в розмірі 20 000 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, судовий збір слід покласти на позивача.

Стосовно витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 20 000 грн., заявлених відповідачем, суд зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 ст. 124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У відповідності до ч. 3 ст. 124 ГПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

У відзиві на позовну заяву відповідач навів попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи становить 20 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Положеннями ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд наголошує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.

Разом з тим, матеріали справи містять лише копії Договору №01-07-21/1ФОП на надання правової допомоги від 01.07.2021, укладеного між адвокатом Приходько Є.В. та ФОП Бондаренко Д.І, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП №3094 від 10.06.2016 разом з копією посвідчення адвоката №0537 від 10.06.2016 та ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ №1075795 від 02.07.2021 (а.с. 46-51).

Інших доказів на підтвердження понесення витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги відповідачем надано не було, а отже не доведено їх понесення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 20 000 грн., може бути вирішене судом лише за наслідками надання відповідачем належних доказів їх понесення.

Керуючись ст.ст. 46, 73-74, 76-80, 129, 233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 2 270 грн. 00 коп. покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст. 256 ГПК України та у порядку, визначеному пп. 17.5 п. 17 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено і підписано 08.10.2021.

Суддя А.В. Іванов