ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2021 р. м. Київ Справа № 911/1213/21

Господарський суд Київської області у складі судді Д.Г.Зайця, за участю секретаря судового засідання О.О.Стаднік, розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕКО-АГРО, Київська область, м. Біла Церква

до Фермерського господарства АЛЬБЕРТА, Київська область, м. Миронівка

про стягнення заборгованості

представники:

від позивача не з`явився

від відповідача С.М.Дикий

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕКО-АГРО б/н від 20.04.2021 року (вх. №12003/21 від 23.04.2021) (далі позивач) до Фермерського господарства АЛЬБЕРТА (далі відповідач) про стягнення заборгованості за Договором купівлі-продажу №05-11-1 від 11.05.2018 року у розмірі 52049,74 грн. з яких 48000,00 грн. основного боргу, 679,88 грн. пені, 153,86 грн. річних, 816,00 грн. інфляційних втрат та 2400,00 грн. штрафу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором №05-11-1 від 11.05.2018 року в частині компенсації грошової вартості переданого насіннєвого матеріалу.

Ухвалою суду від 27.04.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/1213/21 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 15.06.2021 року.

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 31.05.2021 року (вх. №13744/21 від 02.06.2021 року) в якому відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позову.

До суду від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 04.06.2021 року (вх. №14273/21 від 08.06.2021 року) та клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналів документів, доданих до позовної заяви.

До суду від позивача надійшло клопотання б/н від 07.06.2021 року (вх. №14479/21 від 10.06.2021 року) про розгляд справи без участі його представника за наявними матеріалами справи.

Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 15.06.2021 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Заперечення на відповідь на відзив не подав.

Ухвалою суду від 15.06.2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі №911/1213/21 на тридцять днів та відкладено розгляд справи на 13.07.2021 року.

Позивач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 13.07.2021 року не з`явився.

Ухвалою суду від 13.07.2021 року відкладено підготовче засідання на 03.08.2021 року.

До суду від відповідача надійшла заява №14 від 17.07.2021 (вх. №17484/21 від 21.07.2021) про призначення експертизи та виклик свідків.

Позивач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 03.08.2021 року не з`явився.

Представником відповідача у судовому засіданні 03.08.2021 року повідомлено про розгляд скарги на рішення слідчого про закриття кримінального провадження №371/728/21 провадження 1-кс/371/163/21, про що ним надано відповідну довідку Миронівського районного суду. Ухвалою суду від 03.08.2021 року закрито підготовче провадження у справі №911/1213/21 та призначено розгляд справи по суті на 28.09.2021 року.

Позивач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 28.09.2021 року не з`явився.

Представник відповідача у судовому засіданні 28.09.2021 року проти позову заперечував та просив суд в позові відмовити.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що відповідач належним чином та завчасно повідомлявся про розгляд справи, а також керуючись ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, яка зобов`язує учасників справи сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій щодо повідомлення позивача про розгляд справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності повноважного представника позивача.

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та об`єктивного розгляду спору по суті у судовому засіданні 28.09.2021 року, відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Теко-Агро» (за договором продавець) та Фермерським господарством «Альберта» (за договором покупець) 11.05.2018 року укладено Договір купівлі-продажу №05-11-1 (далі Договір), згідно умов п. 1.1 якого продавець зобов`язується передати покупцеві посівний матеріал (насіння) сої у кількості 3 тони, за ціною за одиницю 16000,00 грн. (з ПДВ) на загальну суму 48000,00 грн. (з ПДВ), а покупець, у свою чергу, зобов`язується прийняти та використовувати посівний матеріал для посіву, вирощування та збору врожаю сої. Покупець стає власником насіннєвого матеріалу та несе пов`язані з ним ризики (втрати, пошкодження тощо) з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі. Насіннєвий матеріал передається покупцеві у строк не пізніше 5 календарних днів з моменту підписання сторонами цього Договору (п.п. 1.3, 1.4 Договору).

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 Договору, загальна вартість насіннєвого матеріалу сої становить 48000,00 грн., у тому числі ПДВ 8000,00 грн. Покупець зобов`язується сплатити повну вартість насіннєвого матеріалу сої шляхом передачі продавцеві готової продукції, а саме, вирощеної сої з переданого продавцем насіннєвого матеріалу в кількості 10 тон, не пізніше 30 жовтня 2018 року.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві насіннєвий матеріал сої в кількості 3 тонн, визначені цим Договором. Продавець має право отримати компенсацію вартості товару, передбачену цим Договором, у визначений строк (п.п. 3.1, 3.2 Договору).

Покупець зобов`язаний прийняти насіннєвий матеріал; сплатити вартість посівів згідно з умовами, визначеними п. 2.2 Договору (п. 3.3 Договору).

Згідно п. 4.1. Договору, договір набуває чинності з моменту його підписання, та діє до 30 жовтня 2018 р. Закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобов`язань та від відповідальності за порушення умов цього Договору.

Пунктом 4.2. Договору передбачено, що строк дії Договору може бути змінений за взаємною згодою сторін шляхом підписання Додаткової угоди.

На виконанням умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв товар: сою в кількості 3 т. на загальну суму 48000,00 грн., що підтверджується Актом приймання-передачі товару №05-11-1 від 11.05.2018 року, підписаним представниками обох сторін. Згідно п.п. 1, 2, 3 Акту приймання-передачі товару №05-11-1 від 11.05.2018 року до Договору, прийнятий покупцем товар відповідає якості та вимогам Договору. Товар поставлено у встановлені Договором терміни. Претензій та зауважень до поставленого товару покупець не має.

Відповідач, в порушення своїх зобов`язань за Договором, у встановлений Договором строк 31.10.2018 року вирощену сою з переданого позивачем насіннєвого матеріалу в кількості 10 тонн позивачу не передав.

Позивачем на адресу відповідача надіслано претензію №1 від 23.02.2021 року (докази надіслання наявні в матеріалах справи) з вимогою сплатити вартість поставленого товару у розмірі 48000,00 грн. у відповідності до п. 2.2 та пп. 3.2.1 п. 3.2 Договору.

У відповіді на претензію б/н від 06.03.2021 року відповідачем зазначено, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором міни (бартеру) та згідно ст. 715 ЦК України ФГ «Альберта» є продавцем за Договором. Відповідачем повідомлено, що у разі, якщо позивач вважає, що продавець відмовився від передачі товару, відповідно до ст. 655 ЦК України позивач може відмовитись від Договору або вимагати передачі товару. Так, оскільки, позивач не надсилав на адресу відповідача повідомлення про відмову від Договору, а тому, на думку відповідача, позивач не має права вимагати сплатити кошти за товар згідно Договору в сумі 48000,00 грн., оскільки зазначене суперечить ст. 665 ЦК України.

У зв`язку із несплатою відповідачем заборгованості, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 48000,00 грн. боргу за Договором купівлі-продажу №05-11-1 від 11.05.2018 року.

Судом встановлено, що за своєю правовою природою укладений сторонами договір є змішаним договором, що поєднує в собі елементи договору купівлі-продажу та договору міни.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (далі ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 715 ЦК України визначено, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.

До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ст. 716 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Дослідивши суть зобов`язань за спірним Договором, судом встановлено наступне.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 6 ЦК України).

Так, згідно ч.1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі - продажу є оплатним, двостороннім та консенсуальним. При цьому, вартість відчужуваного майна сплачується продавцеві лише у грошовому вираженні, тому, істотною умовою договору є ціна, визначена сторонами шляхом обопільної згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.

Договір міни є консенсуальним договором (вважається укладеним з моменту досягнення домовленостей сторонами за всіма істотними умовами), двостороннім (правами та обов`язками наділені обидві сторони договору), відплатним (обов`язку однієї сторони вчинити певні дії відповідає обов`язок іншої сторони вчинити зустрічні дії: так, продавець (покупець) зобов`язаний передати один товар, а покупець (продавець) взамін нього - інший) та каузальним (мета укладання договору міни чітко зрозуміла-набуття права власності на річ). Проте, за договором міни у його сторін виникає взаємний двосторонній обов`язок, та відповідне йому право вимоги, передати саме майно, при цьому, компенсація різниці вартості майна не є обов`язковою умовою такого договору і залежить виключно від волевиявлення сторін угоди.

Таким чином, принципова відмінність між договором купівлі - продажу та міни полягає в способі розрахунку за одержане майно - грошовими коштами або іншим майном.

Предметом Договору, як встановлено судом, є посівний матеріал для посіву, вирощування та збору урожаю. Так, згідно п. 2.2. Договору, покупець зобов`язується сплатити повну вартість насіннєвого матеріалу сої шляхом передачі продавцеві готової продукції, а саме, вирощеної сої з переданого продавцем насіннєвого матеріалу в кількості 10 тон, не пізніше 30.10.2018 року.

Тобто, в даному Договорі передбачено, що покупець зобов`язується сплатити вартість матеріалу сої шляхом передачі готової продукції вирощеної з такого матеріалу. Крім того, у пп. 3.2.1 п. 3.2 Договору сторонами визначено, що продавець має право отримати компенсацію вартості товару, передбачену цим Договором, у визначений строк.

Так, Договір міни є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору міни, як і сторонами договору купівлі-продажу, є продавець і покупець (ст. 655, ч.2 ст. 715 ЦК України). Тому, укладення договору міни, як у цій справі, не приховує укладення договору купівлі-продажу.

Сторонами Договору визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКО-АГРО», як продавець, та Фермерське господарство «АЛЬБЕРТА», як покупець.

Згідно п. 1.1 Договору, продавець зобов`язується передати покупцю посівний матеріал (насіння) сої в кількості 3 т. ціна за одиницю 16000,00 грн., на загальну суму 48000,00 грн., а покупець, у свою чергу, зобов`язується прийняти та використовувати посівний матеріал для посіву, вирощування та збору врожаю сої.

Відповідно до п. 3.2.1 Договору, продавець має право отримати компенсацію вартості товару, передбачену цим Договором, у визначений строк.

Згідно п. 6.2 Договору, за необґрунтовану відмову від розрахунку за посіви покупець сплачує пеню в розмірі 0,5% від суми замовлення за кожен день прострочення.

Таким чином, настання строку виконання за Договором і невиконання умов Договору з боку відповідача свідчить про його відмову від зобов`язань передати товар.

Згідно ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частиною 1 ст. 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Статтею 664 ЦК України встановлено обов`язок продавця передати товар покупцеві, який згідно ч.1 вказаної статті вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. При цьому, товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Судом встановлено факт невиконанням відповідачем договірних зобов`язань щодо оплати вартості отриманого ним товару шляхом передачі позивачу готової продукції у встановлений строк, враховуючи визначення у Договорі найменування, ціни товару, можливість оплати товару в грошовому еквіваленті та відповідальності за відмову від здійснення розрахунку, що є істотними умовами договору купівлі продажу.

З огляду на обставини справи та подані у справі докази, відповідач не виконав вимоги ст. 664 ЦК України щодо передачі позивачу вирощеної сої з переданого насіннєвого матеріалу в кількості 10 тон у встановлений договором строк - 30.10.2018 року, доказів протилежного відповідач не подав.

Під час судового розгляду пояснень стосовно причин невиконання умов Договору, зокрема, щодо передачі позивачу готової продукції, вирощеної з переданого насіннєвого матеріалу сої, відповідач не надав. Натомість, у поданому відзиві відповідач підтвердив, що між ним та позивачем 11.05.2018 року укладено Договір купівлі-продажу. Також, відповідачем у відзиві зазначено, що директор позивача скориставшись довірою голови ФГ «Альберта» ввів останнього в оману та у незаконний спосіб заволодів його майном урожаєм сої у кількості 38 т., у зв`язку із чим відповідачем до Миронівського відділу поліції ГУ Національної поліції в Київській області подано заяву про вчинення кримінального правопорушення. Так, постановою Відділу поліції №2 Обухівського районного управління поліції ГУ Національної поліції в Київській області закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000036 від 15.04.2021 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України у зв`язку із встановленою відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Відповідачем повідомлено, що ним до Миронівського районного суду Київської області подано скаргу на рішення слідчого про закриття кримінального провадження, однак, доказів розгляду такої скарги суду не надано.

Також, відповідачем до суду подано заяву №14 від 17.07.2021 року, в якій відповідач просив суд призначити у справі експертизу з викликом свідків, однак, пояснень стосовно виду експертизу та необхідності призначення у даній справі експертизи відповідачем суду не надано, як і не надано переліку питань, які мають бути поставлені на вирішення експертів.

Суд зазначає, що частиною 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у відзиві обставин та вчинення позивачем дій, що порушують права відповідача. При цьому, суд наголошує, що згідно ч.ч. 3, 4 ст. 74 ГПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Проаналізувавши доводи відповідача, викладені у відзиві та надані під час розгляду справи пояснення, суд дійшов висновку, що відповідач не надав належних доказів виконання ним зобов`язань за укладеним з позивачем Договором або пояснень щодо причин такого невиконання. Натомість, в матеріалах справи наявний акт приймання-передачі товару №05-11-1 від 11.05.2018 року, який підписано відповідачем без заперечень та зауважень, що свідчить про те, що відповідачем отримано від позивача майно посівний матеріал сої у кількості 3 т. на загальну суму 48000,00 грн., а умовами п. 2.2 Договору передбачено, що покупець зобов`язується сплатити повну вартість насіннєвого матеріалу сої шляхом передачі продавцеві готової продукції, а саме, вирощеної сої з переданого продавцем насіннєвого матеріалу в кількості 10 т.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем, а тому, позов в частині стягнення 48000,00 грн. є обґрунтованим та підлягає задоволенню повністю.

Також, крім стягнення основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача 679,88 грн. пені, нарахованої на заборгованість відповідача у сумі 48000,00 грн. за період з 13.03.2021 по 20.04.2021 згідно виконаного ним розрахунку та 2400,00 грн. штрафу, передбаченого п. 6.3 Договору.

Згідно п. 6.2 Договору, за необґрунтовану відмову від розрахунку за посіви покупець сплачує пеню в розмірі 0,5% від суми замовлення за кожен день прострочення.

Пунктом 6.3 Договору визначено, що односторонню необгрунтовану відмову від виконання своїх зобов`язань, що витікають із цього Договору, винна сторона несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 5% від вартості насіннєвого матеріалу сої, зазначеного в п. 2.1 цього Договору.

Однак, згідно п. 4 ст. 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Тому, враховуючи зазначену норму, позивачем при розрахунку пені для обчислення її розміру використано подвійну облікову ставку НБУ.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки, строк виконання грошового зобов`язання покупця щодо компенсації вартості товару згідно пп. 3.2.1 п. 3.2 Договору не встановлено, позивачем, на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України 23.02.2021 року, на адресу відповідача надіслано претензію з вимогою сплатити вартість товару у розмірі 48000,00 грн. у семиденний строк з дня отримання претензії. Претензія №1 від 23.02.2021 року отримана відповідачем 05.03.2021 року, а тому, з урахуванням вимог ст. 530 ЦК України позивачем здійснено нарахування пені з 13.03.2021 року.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 679,88 грн., судом встановлено, що такий розрахунок є арифметично вірним, обґрунтованим та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також, стягненню підлягає штраф у сумі 2400,00 грн., передбачений п. 6.3 Договору, у розмірі 5% від вартості насіннєвого матеріалу сої, зазначеного в п. 2.1 цього Договору

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 153,86 грн. 3% річних, нарахованих на заборгованість відповідача у сумі 48000,00 грн. за період з 13.03.2021 року по 20.04.2021 року та 816,00 грн. інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість відповідача у сумі 48000,00 грн. за період з 13.03.2021 року по 20.04.2021 року, у відповідності до виконаного ним розрахунку.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат судом встановлено, що такий розмір є арифметично вірним, обґрунтованим та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Також, позивач просить суд покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. В позовній заяві позивачем зазначено орієнтовний розмір судових витрат, які складаються з витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору у розмірі 2102,00 грн., витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.02.2021 року між адвокатським об`єднанням «Компаньйон та партнери» (за договором об`єднання) та ТОВ «Теко-Агро» (за договором - клієнт) укладено Договір про надання правничої допомоги №17/Г, відповідно до умов якого, клієнт доручає, а об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати клієнту правничу допомогу, а саме: вивчення та аналіз документів, пов`язаних з невиконанням ФГ «Альберта» умов договору купівлі-продажу №05-11-1 від 11.05.2018 року; вивчення судової практики, обрання тактики та стратегії захисту прав і законних інтересів клієнта; підготовка претензії, а при необхідності позовної заяви до Господарського суду Київської області про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу №05-11-1 від 11.05.2018 року.

В якості доказу надання юридичних послуг, позивачем до матеріалів справи долучено копію Додатку №1 від 22.02.2021 року до Договору про надання правничої допомоги №17/Г від 22.02.2021 року, згідно якого сторони погодились, що вартість правничої допомоги складає 3000,00 грн. та є фіксованою сумою і не змінюється в залежності від обсягу послуг, витраченого адвокатом часу та кількості судових засідань, акту від 20.04.2021 року про надання правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги №17/Г від 22.02.2021 року, рахунку-фактури №17 від 20.04.2021 року на суму 3000,00 грн., квитанції від 21.04.2021 року про сплату 3000,00 грн.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджуються обставини надання позивачу адвокатським об`єднанням «Компаньйон та партнери» правової допомоги та належним чином доведено обставин здійснення позивачем оплати послуг за надання правової допомоги в зазначеному розмірі.

Так, дослідивши матеріали справи та враховуючи відсутність заперечень відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, категорію та складність справи, в межах якої позивачем отримано адвокатські послуги, об`єм роботи, проведеної адвокатом, а також, задоволення позову, суд вважає заявлену суму витрат на послуги адвоката в сумі 3000,00 грн. співмірною з розміром заявлених вимог.

Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 123, 129, 233, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКО-АГРО» до Фермерського господарства «АЛЬБЕРТА» про стягнення 52049,74 грн. задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фермерського господарства «АЛЬБЕРТА» (08800, Київська область, Миронівський район, м. Миронівка, вул. Радянська, буд. 4, кв. 36, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКО-АГРО» (09100, Київська область, м. Біла Церква (з), вул. Гайова, буд. 8, ) 48000 (сорок вісі тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 679 (шістсот сімдесят дев`ять) грн. 88 коп. пені, 153 (сто п`ятдесят три) грн. 86 коп. 3% річних, 816 (вісімсот шістнадцять) грн. 00 коп. інфляційних втрат, 2400 (дві тисячі чотириста) грн. 00 коп. штрафу, 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору та 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

3.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 08.10.2021 року.

Суддя Д.Г. Заєць