ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2021 р. Справа№ 21/96

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Демидової А.М.

Владимиренко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників сторін:

від позивача-1: Станецька О.В.

від позивача-2: не з`явився

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: не з`явився

від прокуратури: Біньковська А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Заступника Генерального прокурора України

на рішення господарського суду міста Києва від 23.07.2015

у справі № 21/96 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Генеральної прокуратури України в інтересах держави в особі:

1. Кабінету Міністрів України;

2. Міністерства енергетики України

до: 1. Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України";

2. Відкритого акціонерного товариства "Газпром"

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу № КП-ПХГ-1 та № КП-ПХГ-2 від 20.01.2009

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2010 року Генеральна прокуратура України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства палива та енергетики України звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - НАК "Нафтогаз України"), Відкритого акціонерного товариства "Газпром" (далі - ВАТ "Газпром") про визнання недійсними договорів купівлі-продажу природного газу № КП-ПХГ-1 та № КП-ПХГ-2 від 20.01.2009.

Позовні вимоги обґрунтовані фіктивністю вказаних правочинів, оскільки вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, а тому підлягають визнанню недійсними на підставі статтей 203, 215, 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.07.2015 у справі №21/96 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність фактичних обставин, з якими закон пов`язує наявність підстав для визнання фіктивними договорів купівлі-продажу природного газу № КП-ПХГ-1 та № КП-ПХГ-2 від 20.01.2009.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів. Позиції інших учасників справи.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду, Заступник Генерального прокурора України звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Скаржник стверджує, що обставини укладання оспорюваних договорів свідчать про те, що дії відповідачів були узгодженими, самі договори не були направлені на досягнення економічного ефекту - отримання прибутку та реальне відчуження природного газу, а посадові особи підприємств (відповідачів) не могли не усвідомлювати, що укладання цих договорів не призведе до настання правових наслідків. Сторонами не вчинялися реальні дії на виконання оспорюваних договорів, що вказує на їх фіктивність.

Скаржник вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо вироку у кримінальній справі № 1-742/1 за обвинуваченням ОСОБА_1 та постанови Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №2а-13156/10/2670, яким суд належної правової оцінки не надав.

Відзивів на апеляційну скаргу від Кабінету Міністрів України, Міністерства енергетики України, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", Відкритого акціонерного товариства "Газпром" до суду не надходило.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2021 справу № 21/96 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Демидова А.М., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2021 апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора України на рішення господарського суду міста Києва від 23.07.2015 у справі № 21/96 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі; постановлено звернутись до Міністерства юстиції Російської Федерації з судовим дорученням про вручення документів Відкритому акціонерному товариству "Газпром"; зобов`язано скаржника здійснити переклад даної ухвали суду та доручення про вручення документів на російську мову, нотаріально посвідчити вірність перекладу та надати їх у трьох примірниках до суду у строк до 31.08.2020; продовжено учасникам справи процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань, пояснень, з доказами направлення їх іншим учасникам провадження, протягом п`яти днів з дня отримання даної ухвали, але не пізніше 20.01.2021; призначено апеляційну скаргу до розгляду на 27.01.2021; апеляційне провадження зупинено до виконання судового доручення про вручення судових документів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.08.2020 за заявою замінено позивача-2 у справі № 21/96 - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України на його правонаступника - Міністерство енергетики України (за заявою останнього).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2021 розгляд справи відкладено на 28.07.2021; зобов`язано Заступника Генерального прокурора України здійснити переклад даної ухвали суду та доручення про вручення документів на російську мову, нотаріально посвідчити вірність перекладу та надати їх у трьох примірниках до суду у строк до 15.03.2021; постановлено звернутися до Арбітражного суду м. Москви з судовим дорученням про вручення Відкритому акціонерному товариству "Газпром" даної ухвали; зупинено до виконання судового доручення про вручення судових документів

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2021 розгляд справи відкладено на 08.09.2021.

06.09.2021 судом апеляційної інстанції в порядку ч. 6 ст. 120 ГПК України повідомлено учасників справи за допомогою засобів телефонного зв`язку, про що свідчать долучені до матеріалів справи телефонограми, про те, що судове засідання призначене на 08.09.2021 не відбудеться у зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В. у відпустці, наступне судове засідання призначено на 29.09.2021. Дану інформацію було розміщено для учасників справи на сайті Судова влада України (https://court.gov.ua).

Явка представників учасників справи.

У судове засідання 29.09.2021 з`явилися представники Офісу Генерального прокурора та Кабінету Міністрів України.

Представник прокуратури у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Представник Кабінету Міністрів України (позивача-1) підтримав апеляційну скаргу прокурора і просив її задовольнити.

Представники Міністерства енергетики України та Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" у судове засідання 29.09.2021 не з`явились. Про причини неявки своїх представників у судове засідання суд не повідомили, хоча належним чином повідомлялись про розгляд справи у суді апеляційної інстанції. Відповідні повідомлення про вручення поштових відправлень з відмітками про їх отримання залучені до матеріалів справи.

Щодо відповідача-2 - Відкритого акціонерного товариства «Газпром», представник якого не з`явився у судові засідання 27.01.2021, 28.07.2021, 29.09.2021, суд констатує обізнаність вказаного учасника даної справи про її розгляд Північним апеляційним господарським судом, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень (копій судових ухвал від 22.03.2016, 11.10.2016, 23.05.2017, 28.11.2017 та ін.) з відмітками про їх отримання уповноваженими представниками ВАТ «Газпром» (т. 2, а.с. 181, 208, 250, т. 3, а.с. 92, 127, т. 5, а.с. 11), а також наявною в справі копією ухвали Арбітражного суду міста Москви від 26.05.2016 А40-92470/16-100-177 про виконання судового доручення Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 (т.2, а.с.182).

Статтею 43 ГПК України встановлений обов`язок добросовісного користування учасниками судового процесу процесуальними правами.

За змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом, а всі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвали Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2020, 27.01.2021, 28.07.2021 у даній справі про вчинення процесуальних дій були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому учасники справи мали можливість ознайомитися з текстами цих ухвал.

Відповідно, учасники справи не були позбавлені об`єктивної можливості дізнатися про рух (стан) судового провадження у суді апеляційної інстанції, зокрема, через відкритий безоплатний цілодобовий доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень, та скористатися наданими їх процесуальними правами.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» зазначено, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами.

Оскільки явка представників учасників справи в судове засідання не визнавалась обов`язковою, зважаючи на їх обізнаність про розгляд справи Північним апеляційним господарським судом, а також враховуючи те, що розгляд справи неодноразово відкладався, колегія суддів дійшла висновку можливість розгляду справи за відсутності представників Міністерства енергетики України, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", Відкритого акціонерного товариства "Газпром".

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.

Станом на 20.01.2009 в підземних сховищах газу (далі - ПСГ), що належать НАК "Нафтогаз України" знаходився природний газ в обсязі 11 млрд. куб. м., який був поставлений компанії «ROSUKRENERGO AG» (далі - RUE) протягом 2005-2007 років від ВАТ «Газпром» на підставі контрактів купівлі-продажу природного газу у загальному обсязі 11 млрд. кубометрів та належав компанії «ROSUKRENERGO AG».

Згідно з контрактом № 14/935-3/04 від 29.07.2004 «Про обсяги та умови закачування природного газу в підземні сховища газу, його зберігання, відбору та транспортування у 2005-2030 роках», укладеним між НАК «Нафтогаз України» та компанією «RUE», природний газ в обсязі 11 млрд. кубометрів був оформлений митним органом України у митному режимі «транзит», закачаний до ПСГ Дочірньої компанії «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» та передано на зберігання НАК «Нафтогаз України». При цьому, за умовами контракту № 14/935-3/04 від 29.07.2004 НАК «Нафтогаз України» мала лише право господарського віддання майном компанії «RUE» у вигляді природного газу, з обмеженням права на розпорядження ним - без права його відчуження без згоди власника.

Отже, при отриманні природного газу на зберігання НАК «Нафтогаз України» не набувала право власності на нього, не мала право без письмової згоди компанії «RUE» здійснювати відбір та будь-яким чином розпоряджатися природним газом, переданим останньою на зберігання.

Як було встановлено судом першої інстанції, 20.01.2009 між ВАТ «Газпром», ТОВ «Газпром експорт» та НАК «Нафтогаз України» укладено договір відступлення права вимоги, предметом якого є передача від ВАТ «Газпром» і ТОВ «Газпром експорт» (з одного боку), та отримання НАК «Нафтогаз України» (з іншого) - права вимоги відносно заборгованості компанії «ROSUKRENERGO AG» по зобов`язаннях перед ВАТ «Газпром», ТОВ «Газпром експорт» на суму 1,7 млрд. доларів США або природного газу у відповідності до умов укладених контрактів та застосованого законодавства, а також права щодо стягнення цієї заборгованості, включаючи право звернення до суду.

Відповідно до вказаного договору відступлення права вимоги ВАТ «Газпром» та ТОВ «Газпром експорт» виявили бажання відступити права вимоги до боржника - RUE, сума якої дорівнює сумі заборгованості RUE в розмірі 1,7 млрд. доларів США, а НАК «Нафтогаз України» виявила бажання придбати ці права вимоги з метою отримання права на газ, що належить RUE і знаходиться в підземних сховищах ДК «Укртрансгаз» в обсязі до 11 млрд. куб.м., виплативши ВАТ «Газпром» і ТОВ «Газпром експорт» суму, яка дорівнює сумі заборгованості RUE.

У подальшому, 20.01.2009 між НАК "Нафтогаз України" та ВАТ "Газпром" був укладений договір купівлі-продажу природного газу № КП-ПХГ-1, за яким НАК "Нафтогаз України" продала, а ВАТ "Газпром" - купило природний газ в обсязі 11 млрд. куб.м, який знаходиться в підземних сховищах газу на території України в режимі транзиту, вартістю 1,7 млрд. доларів США.

Також, 20.01.2009 між ВАТ "Газпром" та НАК "Нафтогаз України" укладено договір купівлі-продажу природного газу № КП-ПХГ-2, за яким ВАТ "Газпром" продало, а НАК "Нафтогаз України" купила природний газ в обсязі 11 млрд. куб.м., який знаходиться в підземних сховищах газу на території України в режимі транзиту, за 1,7 млрд. доларів США.

21.01.2009 Прем`єр-міністром України видано доручення Міністру палива та енергетики України та голові правління НАК «Нафтогаз України» № 14 про забезпечення виконання положень контрактів, підписаних між НАК «Нафтогаз України» та ВАТ «Газпром» 19-20 січня 2009 року у м. Москві, зокрема, доручено було прийняти на баланс НАК «Нафтогаз України» природний газ в обсязі 11 млрд. куб. метрів, який перебуває у підземних сховищах ДК «Укртрансгаз», та своєчасно здійснити відповідні розрахунки за нього.

Керуючись вищезазначеним договором відступлення права вимоги, а також на виконання доручення Прем`єр-міністра України № 14 від 21.01.2009 правління НАК «Нафтогаз України» 28.01.2009 прийняло рішення про оформлення за НАК «Нафтогаз України» права власності на 11 млрд. куб.м.

Отже, причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності чи відсутності правових підстав для визнання договорів купівлі-продажу природного газу № КП-ПХГ-1 та № КП-ПХГ-2 недійсними та такими, що не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цими договорами.

Матеріально-правовою підставою позову визначені 203, 215, 234 Цивільного кодексу України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до статті 16 ЦК України є визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

Відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч. 3 ст. 234 ЦК України).

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц та Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 у справі № 522/8158/15-ц зроблено висновок, що визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Обґрунтовуючи фіктивність договорів купівлі-продажу природного газу прокурор вказує на те, що їх предметом є купівля-продаж одного й того ж майна (природного газу), яке знаходилось в одному й тому ж місці - ПСГ України, в одному й тому ж обсязі та за однією й тією ж ціною, відтак переміщення відображених в договорах обсягів природного газу через митний кордон України не передбачалося, що свідчить про відсутність ознак реального виконання вчинених правочинів.

Як встановлено судом першої інстанції, за умовами договору купівлі-продажу газу № КП-ПХГ-1 від 20.01.2009 НАК «Нафтогаз України» виступила власником цього майна при його відчуженні ВАТ «Газпром», а за договором купівлі-продажу газу № КП-ПХГ-2 від 20.01.2009 ВАТ «Газпром», у свою чергу, як власник майна відчужив це майно на користь НАК «Нафтогаз України» та остання знову набула права власності на це майно.

Отже, за умовами спірних договорів відбулась купівля-продаж майна (природного газу) та перехід права власності на нього, з чого можна зробити висновок, що спірні договори мали своїми правовими наслідками передачу права власності на природний газ на 11 млрд. кубометрів природного газу, що зберігався в ПСГ ДК «Укртрансгаз» від однієї сторони договору до іншої, про що свідчать наявні у справі акти прийому-передачі запасу газу, підписані відповідачами на виконання з п. 4.1.4 оспорюваних договорів, якими обумовлено перехід права власності на природний газ від продавця до покупця в момент підписання актів приймання-передачі.

Частиною 1 статті 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оформлення права власності на майно свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21.01.2015 у справі № 6-197цс/14. Подібних за змістом висновків також дійшов і Верховний Суд у постановах від 14.03.2018 у справі №363/502/15-ц (провадження № 61-6206св18), від 27.03.2019 у справі №639/10106/15-ц (провадження № 61-9344св18).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, а також зазначається прокурором у позові, спірні договори купівлі-продажу укладались з метою відчуження права власності на майно у вигляді природного газу, а тому доводи про її відсутність та реальних наслідків від виконання спірних угод не відповідають фактичним обставинам справи.

Наявність у сторін іншої мети при укладенні договорів купівлі-продажу газу № КП-ПХГ-1 та № КП-ПХГ-2 від 20.01.2009, ніж передача права власності на майно (його відчуження), матеріалами справи не підтверджена, а прокурором недоведена.

Як вбачається з наданого прокурором вироку Печерського районного суду м. Києва у кримінальній справі № 1-742/11 за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України, судом було встановлено, зокрема, що 20.01.2009 вказана особа, зловживаючи своїм службовим становищем, обіймаючи посаду першого заступника голови правління НАК «Нафтогаз України», наділена повноваженнями з підписання від імені НАК «Нафтогаз України» договорів (контрактів), прагнучи передати у власність НАК «Нафтогаз України» майно компанії «РосУкрЕнергоАГ» у вигляді 11 млрд. кубометрів, яке знаходилося на зберіганні в ПСГ ДК «Укртрансгаз», без погодження із власником майна та без здійснення заходів, спрямованих на погашення заборгованості останнім, а також не повідомляючи ВАТ «Газпром» про дійсне походження цього майна та його власника, усвідомлюючи значення своїх дій та прагнучи настання саме цих наслідків, у приміщенні ВАТ «Газпром», використовуючи службове становище всупереч інтересам служби, діючи в інтересах третьої особи НАК «Нафтогаз України», уклала від її імені, шляхом власноручного підписання досягнутих домовленостей, з ВАТ «Газпром», в особі його заступника голови правління, зовнішньоекономічні договори купівлі-продажу газу № КП-ПХГ-1 та № КП-ПХГ-2, які були належним чином підготовлені та складені невстановленою слідством особою.

Відповідно до ст. 35 ГПК України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017) вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце злочинне діяння та чи вчинене воно цією особою.

Отже, з урахуванням приписів ст. 35 ГПК України, для вирішення даної справи мають значення лише встановлений факт вчинення злочину та чи є вина цієї особи у його скоєнні.

Так, вищевказаним вироком суду встановлена вина особи, як представника НАК "Нафтогаз України", у зловживанні службовим становищем при підписанні спірних угод та встановлені умисні дії винної особи, що, зокрема, були виражені у неповідомленні власника майна про відчуження природного газу за вказаними контрактами та неповідомленні ВАТ «Газпром» про дійсне походження майна та його власника.

Таким чином, наданий прокурором вирок підтверджує відсутність умислу у сторін на підписання спірних договорів як фіктивних.

Під час розгляду даної справи не встановлено фактів, які свідчили б про те, що зміст угоди не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов`язків і що ці наміри спрямовані на укладення договорів, що не мають правових наслідків.

З приводу посилання прокурора на постанову Київського окружного адміністративного суду від 20.10.2010, що набрала законної сили, у справі №2а-13156/10/2670 за позовом заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства палива та енергетики України до Кабінету Міністрів України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання протиправним та скасування доручення Прем`єр-Міністра України № 14 від 21.01.2009, якою (постановою) позов прокурора задоволено, суд першої інстанції вірно зазначив, що це судове рішення не має значення для правильного вирішення даної справи, оскільки висновки про неправомірність доручення Прем`єр-Міністра України в ньому були зроблені станом на 20.10.2010, тобто у часі пізніше, аніж укладено договори купівлі-продажу газу № КП-ПХГ-1 та № КП-ПХГ-2 від 20.01.2009, оскільки в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Тому суд першої інстанції обґрунтовано відхилив цей доказ.

Інших доказів умислу відповідачів в момент чи до укладення фіктивних правочинів, якими прокурор вважає договори купівлі-продажу газу від 20.01.2009, до матеріалів справи не надано.

Отже, жодна із ознак фіктивності оспорюваних договорів не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи, тому відсутні підстави, передбачені ст. 234 ЦК України, в силу яких оспорювані договори мають бути визнані недійсними.

Також колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оспорювані договори не містять положень, що суперечили б вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільним і відповідає їхній внутрішній волі, що узгоджується із загальними вимогами, встановленими ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Договори містять всі необхідні істотні умови, передбачені законом: предмет, ціну, якість, порядок розрахунків, строки та порядок передачі майна, права, обов`язки та відповідальність сторін, інші умови, що узгоджується з вимогами ст.ст. 638, 647, 655, 656 ЦК України. Підписані представниками сторін та скріплені їх печатками.

У спірних правовідносинах, мають місце обставини передання майна у власність на виконання оспорюваних договорів, тобто сторони вчинили необхідні дії, спрямовані на досягнення правових наслідків, які обумовлені спірними договорами.

Отже, враховуючи вчинення сторонами дій, спрямованих на реальне виконання умов спірних договорів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржувані правочини не можуть бути кваліфіковані як фіктивні, у зв`язку з чим правомірно відмовив у позові про визнання договорів недійсними.

За таких обставин рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування немає.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Щодо решти аргументів скаржника, окрім викладених у мотивувальній частині даної постанови, суд визнає їх такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у суді апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що рішення господарського суду міста Києва від 23.07.2015 у справі № 21/96 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Заступника Генерального прокурора України - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора України залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 23.07.2015 у справі №21/96 залишити без змін.

Матеріали справи № 21/96 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено - 04.10.2021.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді А.М. Демидова

С.В. Владимиренко