РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.09.2021Справа № 910/8125/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання Сєдової О.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство "Спецтехноекспорт" (04073, м. Київ, пр-т Степана Бандери, будинок 7; ідентифікаційний код: 30019335)

до Державного підприємства "Антонов" (03062, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, будинок 1; ідентифікаційний код: 14307529)

про визнання частково недійсними окремих пунктів договору,

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Наливайко Д.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Дочірнє підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство "Спецтехноекспорт" з позовом до Державного підприємства "Антонов" в якому позивач просить суд визнати недійсними пункти 6.7. та 8.1. договору комісії № STE-1-58-Д/К-18 від 07.06.2018 укладеного між Дочірнім підприємством Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство "Спецтехноекспорт" та Державним підприємством "Антонов" в частині обов`язку комісіонера перерахувати грошові кошти комітенту не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що спірні пункти договору комісії, в частині обов`язку комісіонера перерахувати грошові кошти комітенту не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі суперечать приписам ч. 3 ст. 1016, ст. 1018 та ч. 1 ст. 1022 Цивільного кодексу України та ставлять комісіонера в таке положення, у якому він безпідставно несе відповідальність за поведінку третьої особи, адже комісіонер може нести відповідальність перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, тільки в тому випадку, коли він поручився за виконання договору (делькредере).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2021 позовну заяву Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство "Спецтехноекспорт" залишено без руху. Встановлено Дочірньому підприємству Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство "Спецтехноекспорт" п`ятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків шляхом подання до суду доказів: надіслання (касовий чек, поштова квитанція з описом вкладення тощо) відповідачу доданих до поданої до суду позовної заяви документів визначених в переліку з п. 2-7 та п. 13; доказів на підтвердження повноважень Р.А. Циби саме на підписання позовних заява, зокрема, й тієї, що надійшла до суду 21.05.2021.

04.06.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 14.07.2021.

02.07.2021 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

12.07.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 14.07.2021 судом було оголошено перерву до 30.07.2021.

20.07.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.09.2021.

25.08.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли додаткові письмові пояснення відповідача щодо окремих питань.

У судовому засіданні 08.09.2021 представник позивача подав заперечення щодо аргументів відповідача, викладених у письмових поясненнях від 17.08.2021.

У судових засіданнях неодноразово оголошувалися перерви з 08.09.2021 до 22.09.2021, з 22.09.2021 до 29.09.2021.

У судовому засіданні 29.09.2021 представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, оскільки, був присутній в минулому судовому засіданні та власноруч розписався в розписці.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 29.09.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

13.03.2018 Дочірнім підприємством Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство "Спецтехноекспорт" укладено контракт з Інозамовником, укладення якого відбулось за результатами перемоги ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" в тендері на поставку продукції, проведеному ВПС МО Індії.

Участь у тендері на поставку запасних частин для літака АН-32 для потреб Інозамовника позивач приймав на підставі діючого сертифікату підтримки виробника від 11.02.2016 № 084/53, тобто ДП "Антонов".

Позивачем на адресу відповідача було надіслано лист від 15.03.20218 № 31.1/75/2294-18 з проханням повернути підписані оригінали договорів комісії або надати до них наявні зауваження.

Повторним листом від 28.03.2018 № 31.1/105/2772-18 позивач звернувся до відповідача з проханням повернути підписані оригінали договорів комісії.

Також, листом від 12.04.2018 № 31.1/105/3299-18 позивач втретє нагадав відповідачу про необхідність надання оригіналів примірників договору комісії.

Як зазначає позивач, лише через три місяці потому як відповідачем вперше були вручені позивачу примірники договору комісії, останній повністю змінив структуру угоди, направивши відповідачу листом № 532/5004-18 від 08.05.2018 для підписання свій варіант угоди - замість договору комісії, договір купівлі-продажу.

Такий варіант угоди був не прийнятний для позивача, оскільки, в результаті купівлі-продажу в останнього формувалися надмірні податкові зобов`язання з податку на додану вартість, а також виникали неврегульовані питання гарантійних зобов`язань щодо якості продукції, про що було відомо відповідачу (позивач не являється сертифікованим виробником продукції).

Листом № 31.1/105/4616-18 від 30.05.2018 позивач повернув відповідачу запропоновані ним угоди купівлі-продажу та в черговий раз направив для підписання договори комісії.

Позивач зазначає, що договір комісії був укладений в умовах, коли контракт на його виконання вже діяв, а строк, поставки продукції за контрактом спливав 12.03.2019.

Відтак, 07.06.2018 між Державним підприємством "Антонов" (далі - комітент) та Дочірнім підприємством Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство "Спецтехноекспорт" (далі - комісіонер) був укладений договір комісії № SТЕ-1-58-Д/К-18 в порядку та на умовах, визначених цим договором, комітент доручає комісіонерові, а комісіонер зобов`язується від свого імені, за дорученням та за рахунок комітента, за плату вчинити правочин (укласти зовнішньоекономічний контракт) щодо поставки (продажу) запчастин до військово-транспортних літаків Ан-32, найменування, перелік та істотні умови якого визначаються сторонами в додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до п. 6.7. договору комісії сторони домовились, що оплата за поставлену продукцію здійснюється через Банк покупця протягом 10 (десяти) банківських днів з дня подачі комісіонером документів в Банк і така плата буде зарахована на банківський рахунок комітента протягом 10 банківських днів з дня подачі комісіонером документів в Банк, але не пізніше 90 календарних днів після підписання Акту приймання-передачі згідно з п. 5.8.

Згідно п. 8.1 договору комісії, отримані грошові кошти за винятком комісійної плати комісіонеру та витрат комісіонера, перераховуються комісіонером комітенту протягом 10 днів з моменту надходження коштів від покупця на його рахунок, але не пізніше 90 (дев`яноста) календарних днів після підписання акту приймання-передачі згідно п. 5.8.

В п. 8.2. договору комісії сторони погодили, що перерахування грошових коштів за цим договором буде відбуватися у валюті контракту, тобто в доларах США.

У розділі 13 договору комісії Сторони погодили умови відповідальності за порушення зобов`язань, зокрема, відповідно до п. 13.3. договору комісії сторона не несе відповідальності за порушення Договору, якщо воно сталося не з її вини умислу чи необережності), а також якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього договору.

Пунктом 13.5. договору комісії сторони передбачили, що за прострочення термінів розрахунків комісіонера з комітентом, на вимогу комітента комісіонер зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожний тиждень прострочення, але не більше 10% від загального розміру суми, що не була сплачена вчасно.

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду з даним позовом, позивач вказує, що положення пунктів 6.7. та 8.1. договору комісії, в частині обов`язку комісіонера перерахувати грошові кошти комітенту не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі, суперечать приписам ч. 3 ст. 1016, ст. 1018 та ч. 1 ст. 1022 Цивільного кодексу України та ставлять комісіонера в таке положення, у якому він безпідставно несе відповідальність за поведінку третьої особи, адже комісіонер може нести відповідальність перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, тільки в тому випадку, коли він поручився за виконання договору (делькредере).

В такому разі, якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату (ч. 2 ст. 1013 Цивільного кодексу України), однак, сторони договору комісії не укладали делькредере і позивач не отримував за це додаткову плату, а тому наявність оспорюваних умов пунктів 6.7. та 8.1. договору комісії порушує баланс відповідальності сторін та ставить комісіонера в диспропорційно невигідне становище, чим порушується його законний інтерес - бути відповідальним лише за свою поведінку, а не за поведінку третьої особи.

У поданому відзиві відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог вказуючи, що посилання позивача на ст. 1016, 1018, 1022 Цивільного кодексу України є недоречними, оскільки дані норми матеріального права регулюють правовідносини між комітентом та комісіонером лише за наявності фактичного невиконання умов договору саме третьою особою, тобто, покупцем, а не комісіонером. Втім, відповідач вказує, що порушення умов договору комісії та умов контракту в частині дотримання строків передачі продукції допущено саме позивачем, а не відповідачем чи покупцем. Разом з цим, виконання обов`язку щодо своєчасного надходження грошових коштів від покупця до комісіонера та від комісіонера до комітента полягає саме на комісіонерові, як самостійному суб`єктові господарських правовідносин.

Так, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України вказано, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Приписами ст. 67 Господарського кодексу України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. Підприємство має право реалізовувати самостійно всю продукцію на території України і за її межами, якщо інше не передбачено законом.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Як слідує із наявних в матеріалах справи доказів, відповідачем 08.05.2018 разом із супровідним листом № 532/5004-18 направлено на адресу позивача для підписання відповідні договори на поставку агрегатів до літаків АН-32 для потреб військово-повітряних сил країни 356.

Однак, 30.05.2018 у відповідь на даний лист позивач повернув запропоновані проекти договорів разом із супровідним листом № 31.1/105/4616-18 від 30.05.2018 з проханням розглянути можливість постачання запасних частин на умовах договорів комісії, а також надав в якості додатків проекти відповідних договорів комісії.

Відповідно до ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За приписами статті 644 Цивільного кодексу України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.

Як відзначає відповідач, оскільки, пропозицію (оферту) укласти саме договір комісії було направлено йому 30.05.2018 разом із супровідним листом № 31.1/105/4616-18 у письмовій формі без зазначення строку для відповіді, то керуючись ч. 2 ст. 644 Цивільного кодексу України, ДП "Антонов" протягом необхідного для розгляду оферти і укладення договору строк надано позивачу письмову відповідь, яку було отримано його представником 26.06.2018. Згідно даного листа відповідач направив позивачу для підписання договір та попросив в можливо короткий термін його підписати і примірник договору повернути.

Із наявних в матеріалах справи доказів слідує, що 30.07.2018 за вх. № 7896-18 відповідачем було отримано лист позивача № 31.1/82/6236-18 від 25.07.2018, відповідно до якого останній направив на адресу ДП "Антонов" договір з протоколом узгодження розбіжностей № 2 від 11.07.2018.

За приписами ч. 4-6 ст. 181 Господарського кодексу України (в редакції чинній на час укладення договору) передбачено, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Відтак, суд вказує, що відповідач у двадцятиденний строк з моменту отримання від позивача протоколу узгодження розбіжностей № 2 від 11.07.2018, який надійшов 30.07.2018 разом із супровідним листом позивача № 31.1/82/6236-18 від 25.07.2018, розглянув його, погодив окремі умови та підтвердив у письмовій формі згоду шляхом складання власного протоколу розбіжностей № 2 від 07.08.2018, який було остаточно підписано позивачем 07.08.2018.

Так в п. 18.3. договору сторони дійшли згоди, що після підписання цього договору всі попередні домовленості сторін (листування, попередні угоди, протоколи, інше), що так чи інакше суперечать умовам цього договору, втрачають силу.

З огляду на викладене, договір вважається укладеним сторонами 07.08.2018 після вирішення всіх переддоговірних спорів у позасудовому порядку, а тому, саме з цього часу у сторін виникли взаємні права та обов`язки по його виконанню, в той час, як всі попередні домовленості сторін після 07.08.2018 втратили юридичну силу.

За таких обставин, посилання позивача на тривалий та ускладнений процес переговорів і узгоджень, затягування зі сторони відповідача та створення ним ускладнень в укладенні договору та інші аргументи з цього приводу відхиляються судом.

Суд зазначає, що оскільки договір було укладено 07.08.2018, дана обставина сторонами не оспорюється, то саме з цього часу у сторін виникли взаємні права і обов`язки по виконанню його умов.

При тому, судом враховано зауваження відповідача, що саме з даних фактичних обставин справи, зокрема, щодо періоду переддоговірних спорів та остаточного укладання договору комісії 07.08.2018, і виникли всі претензії позивача до відповідача, адже, контракт з інозамовником (покупцем) було укладено позивачем 13.03.2018 при тому, що питання відносно укладення договору комісії з ДП "Антонов" взагалі не розглядалося в момент підписання контракту з інозамовником.

Позивач, посилаючись на ст. 1016, 1018, 1022 Цивільного кодексу України, вказуючи, що комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, крім випадків, коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере), а тому, оскільки обидві зазначені умови відповідальності позивача перед відповідачем (необачність та порука) за договором комісії відсутні, то обґрунтованим є висновок про відсутність правових підстав для передання комісіонером свого власного майна чи грошових коштів комітенту.

Згідно ч. 1 ст. 1014 Цивільного кодексу України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з цього, за своєю юридичною природою договір комісії № SТЕ-1-58-Д/К-18 від 07.06.2018 є першочерговим у правовідносинах, що склалися між позивачем та відповідачем, та саме умов договору комісії зобов`язаний дотримуватись позивач, як комісіонер, адже, саме позивач зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента.

В пункту 6.4. договору комісії сторони дійшли згоди, що комітент доручає комісіонеру передбачити в контракті проведення платежів у наступному порядку:

- 100% загальної вартості продукції, поставленої за контрактом, буде сплачено з безвідкличного документарного подільного акредитиву, відкритого покупцем у Державному банку Індії. Акредитив буде виконаний і авізований у AT "Укрексімбанк". EXBSUAUX CHIPS UID 322313.

- Акредитив повинен бути відкритий Покупцем на загальну вартість продукції протягом 45 (сорок п`ять) днів з дати отримання покупцем повідомлення про готовність продукції до відправки. Умови акредитиву повинні повністю відповідати умовам контракту.

- Акредитив повинен мати строк дії 90 (дев`яносто) днів з дати відкриття з можливістю продовження за умови згоди між комісіонером та покупцем. Часткове постачання та часткове використання акредитиву дозволяється.

- Оплата за продукцію буде здійснюватись покупцем після надання комісіонером у банк наступних документів (пункт 6.4.4 договору комісії, у редакції додаткової угоди № 1 від 25.04.2019 до договору комісії): коносамент (1 оригінал та 2 копії); рахунок-фактура (1 оригінал та 2 копії); пакувальний аркуш (1 оригінал та 2 копії); Сертифікат якості та поточного виробництва (1 оригінал та 2 копії); Страховий поліс на 110% інвойсної вартості (1 оригінал та 2 копії); Гарантійний сертифікат (1 оригінал та 2 копії); Сертифікат передвідвантажувальної інспекції, якщо такий є.

Додатком № 1 до договору передбачено, що продукція повинна бути відвантажена протягом 330 днів з дати отримання копії контракту згідно пункту 3.1.15 даного договору.

Пунктом 6.7. договору комісії в редакції додаткової угоди № 1 від 05.04.2019 сторони домовились, що оплата за поставлену продукцію здійснюється через банк покупця протягом 10 банківських днів з дня подачі комісіонером документів в банк і така плата буде зарахована на банківський рахунок Комітента протягом 10 банківських днів з дня подачі комісіонером документів в банк, але не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі згідно п. 5.8.

Копію контракту було отримано відповідачем 30.07.2018 за вх. № 7892-18 разом із супровідним листом позивача № 31.1/82/6251-18 від 25.07.2018.

Отже, продукція повинна бути відвантажена відповідачем позивачу в термін до 25.06.2019 включно.

В подальшому продукція по договору була передана позивачу 17.01.2019 згідно акту приймання-передачі першої партії продукції на суму 893 172,00 дол. США та 21.06.2019 згідно акту приймання-передачі другої партії продукції на суму 893 172,00 дол. США, тобто відповідачем було виконано своєчасно та в повному обсязі свій обов`язок по передачі продукції позивачу для реалізації її покупцю. Дані обставини були предметом розгляду судової справи № 910/6493/20.

В протоколі узгодження розбіжностей № 2 від 07.08.2018 до договору сторони погодили викласти п. 8.1. договору в наступній редакції: отримані грошові кошти за винятком комісійної плати та витрат комісіонера перераховуються комісіонером комітенту протягом 10 днів з моменту надходження коштів від покупця на його рахунок, але не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі.

З огляду на те, що продукція по договору передана позивачу 17.01.2019 (перша партія) та 21.06.2019 (друга партія), то останнім днем перерахунку грошових коштів по договору за першу партію продукції є 17.04.2019 включно, за другу партію продукції - 21.09.2019 включно.

Відтак, оскільки позивач здійснив перерахування грошових коштів відповідачу лише 11.07.2019, незалежно від того, в який саме момент позивачем було отримано грошові кошти від покупця, то ним було порушено термін виконання зобов`язання, передбачений п. 8.1. договору, стосовно своєчасної оплати першої партії продукції.

Позивач вказує, що належним чином виконав свій обов`язок передбачений пунктом 24.1. контракту, щодо повідомлення покупця про готовність продукції (виробів) до постачання для відкриття покупцем акредитиву, направивши йому лист № STE-40/l565-1 від 30.10.2018.

Однак, позивач зазначає, що платіж здійснювався з документарного безвідкличного акредитиву, який був відкритий покупцем на суму 1 786 344,00 дол. США 15.06.2019, тобто, майже через п`ять місяців після відвантаження першої партії продукції та не задовго до відвантаження другої.

Суд звертає увагу на положення пункту 6.6. договору комісії, в якому сторони обопільно визначили, що у разі якщо акредитив не відкритий покупцем у встановлений термін або не повного мірою відповідає умовам контракту, термін доставки продукції за контрактом буде автоматично перенесено на відповідний період часу, необхідний для відкриття акредитиву та/або ліквідації розбіжностей у ньому. В даному випадку комітент не несе відповідальність за несвоєчасну поставку продукції.

За умовами контракту поставка товару має здійснюватися у будь-якому випадку виключно після відкриття акредитиву, а оплата має відбуватись з безвідкличного документарного подільного акредитиву, що в свою чергу є розповсюдженою практикою у зовнішньоекономічних контрактах, оскільки такий спосіб здійснення розрахунків між контрагентами покликаний захистити як покупця, так і продавця.

Сторонами договору комісії чітко визначено, що строк поставки продукції (виробів) покупцю за контрактом буде відтермінований у разі не відкриття покупцем акредитиву у визначений контрактом строк, або у разі якщо відкритий акредитив не буде відповідати умовам контракту.

У свою чергу, відповідач вказує, що під час приймання продукції за договором комісії для подальшої її поставки покупцю - ДП Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство "Спецтехноекспорт" жодним чином не повідомляло ДП "Антонов" про невиконання покупцем свого обов`язку щодо відкриття акредитиву у визначений контрактом строк.

Таким чином, відповідач стверджує, що передаючи продукцію позивачу, відповідач добросовісно сподівався, що позивачем дотримано усі умови контракту, у зв`язку з чим, останньому лише залишалось поставити продукцію покупцю, здійснити розкриття акредитиву та перевести отримані кошти ДП "Антонов" у визначений договором комісії строк.

Втім, означеного здійснено не було, крім того, позивачем в порушення пункту 6.6. договору комісії було поставлено продукцію покупцю, в той час, коли акредитив ще не був відкритий покупцем, що поставило відповідача у невигідне положення, оскільки, покупець, після отримання продукції, міг відмовитись оплачувати її.

Суд відзначає, що означених вище обставин позивачем не спростовано, доказів протилежного суду не представлено.

З огляду на зміст вищевказаних пунктів договору комісії, саме на позивачу лежить відповідний обов`язок по здійсненню контролю факту відкриття акредитиву, своєчасного розкриття документарного подільного безвідкличного акредитиву та перерахування цих коштів на користь відповідача у строк визначений договором комісії. Означений обов`язок зумовлюються тим, що передача продукції від відповідача до позивача та подальша її поставка покупцю можлива лише після відкриття документарного подільного безвідкличного акредитиву покупцем, що визначено пунктом 6.6. договору комісії.

Оплата за контрактом між позивачем та покупцем здійснюється виключно з документарного подільного безвідкличного акредитиву, який на момент направлення позивачем продукції покупцю повинен вже бути відкритий. При цьому, акредитивна форма розрахунку є банківською-гарантією, що продавець гарантовано отримає належні йому грошові кошти, якщо виконає передбачені умови договору, у зв`язку з чим, акредитив одночасно захищає інтереси як продавця, так і покупця. Після направлення продукції покупцю, позивач зобов`язаний, із дотриманням визначених у договорі комісії строків розрахунків між позивачем та відповідачем, направити необхідні документи до банку покупця, отримати грошові кошти та перерахувати їх відповідачу, за вирахуванням комісійної плати та витрат позивача.

Отже, з огляду на викладене вище, спірні пункти договору комісії (а саме, п. 6.7. та 8.1. в частині обов`язку комісіонера перерахувати грошові кошти комітенту не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі не суперечать законодавству України, та відповідно не можуть бути визнані недійсними, адже, дані пункти договору комісії у їх взаємозв`язку із змістом інших положень означеного договору, закріпили саме зобов`язання позивача (а не третіх осіб), щодо контролю своєчасного відкриття акредитиву, своєчасного розкриття документарного подільного безвідкличного акредитиву та перерахування цих коштів на користь відповідача у строк визначений договором комісії.

Таким чином, у разі належного виконання позивачем умов договору комісії акредитивна форма розрахунків за своєю природою виключає можливість для покупця не здійснити розрахунок за продукцію, а відповідно, виключно від дій позивача залежить своєчасність перерахування грошових коштів від позивача на користь відповідача.

Відповідно до частини першої статті 180 Господарського кодексу України - зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин, відповідно до частин першої та другої статті 193 Господарського кодексу України, повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України - якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання ст. 610 Цивільного кодексу України).

Суд погоджується із твердженнями відповідача стосовно того, що посилання позивача на ст. 1016, 1018, 1022 Цивільного кодексу України є недоречними, оскільки дані норми матеріального права регулюють правовідносини між комітентом та комісіонером лише за наявності фактичного невиконання умов договору саме третьою особою, тобто покупцем, а не комісіонером. З даних обставин справи вбачається порушення умов договору комісії та умов контракту в частині дотримання строків передачі продукції саме позивачем, а не відповідачем чи покупцем. Разом з цим, виконання обов`язку щодо своєчасного надходження грошових коштів від покупця до комісіонера та від комісіонера до комітента полягає саме на комісіонерові, як самостійному суб`єктові господарських правовідносин.

Отже, за висновком судом, позивачем при зверненні з даним позовом не доведено належними та допустимими засобами доказування обставини з якими обумовлюється можливість задоволення позовних вимог, в той час, як судом таких обставин не встановлено.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що укладення контракту позивачем з третьою особою (покупцем за контрактом) до погодження всіх істотних умов договору комісії та його фактичного підписання між позивачем та відповідачем - є виключно самостійною господарською діяльністю позивача, за яку він, як незалежний суб`єкт господарської діяльності несе відповідний власний ризик, як це визначено статтею 42 Господарського кодексу України.

При цьому, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство "Спецтехноекспорт" (04073, м. Київ, пр-т Степана Бандери, будинок 7; ідентифікаційний код: 30019335) до Державного підприємства "Антонов" (03062, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, будинок 1; ідентифікаційний код: 14307529) про визнання частково недійсними окремих пунктів договору - відмовити.

2. Судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 08.10.2021

Суддя Д.О. Баранов