ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2021 р. Справа№ 910/2971/20 (910/19479/20)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Полякова Б.М.

суддів: Верховця А.А.

Грека Б.М.

за участю секретаря судового засідання Дюкарєвої І.М.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Господарського суду м. Києва від 14.07.2021

у справі № 910/2971/20 (910/19479/20) (суддя Мандичев Д.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Паритет"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДІНЖИНІРИНГ"2) ОСОБА_1

про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та витребування майна

в межах справи №910/2971/20

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова Компанія "Паритет"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДІНЖИНІРИНГ"

про банкрутство

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 29.09.2021

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/2971/20 за заявою ТОВ "Факторингова Компанія "Паритет" про банкрутство ТОВ "МЕДІНЖИНІРИНГ".

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.04.2020 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДІНЖИНІРИНГ".

В межах справи про банкрутство ТОВ "МЕДІНЖИНІРИНГ" ТОВ "Факторингова компанія "Паритет" звернулося з позовом до ТОВ "МЕДІНЖИНІРИНГ", ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та витребування майна в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.07.2021 позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 8045/2019/1431108 від 23.04.2019 року транспортного засобу BMW X1 (кузов НОМЕР_1 ), укладений між ТОВ «Медінжиніринг», в особі Ляшенка Олександра Михайловича та ОСОБА_1 . Витребувано транспортний засіб BMW X1 із володіння ОСОБА_1 у володіння ТОВ «Медінжиніринг».

Ключовим мотивом ухвали:

- оспорюваний договір є фіктивним.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого суду, ОСОБА_1 звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Ключовими аргументами скарги є:

- договір є реальним, оскільки сторони реально виконали свої обов`язки за цим договором.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/2971/20 (910/19479/20) передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Полякова Б.М., суддів Верховець А.А., Грек Б.М. Зазначена колегія суддів сформована відповідно до рішення загальних зборів суддів Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2018 зі змінами від 12.11.2019.

Відтак, судова колегія зазначає, що визначений за допомогою автоматизованої системи розподілу судової справи склад колегії суддів є судом, встановленим законом, у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria», висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду м. Києва від 14.07.2021 у справі №910/2971/20 (910/19479/20), розгляд справи призначено на 29.09.2021.

В силу положень ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що 23.04.2019 між ТОВ «Медінжиніринг» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8045/2019/1431108, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупця транспортний засіб BMW Х1, 2015 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , зареєстрований за продавцем 23.12.2015 підрозділом МВС центр 8043.

Відповідно до пункту 2.1 договору передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання даного договору.

За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 328 230,94 грн. (пункт 3.1 договору).

Даний договір оформлений та підписаний сторонами в сервісному центрі 8045 РСЦ МВС в м. Києві.

До вказаного договору сторонами підписано акт прийняття-передачі транспортного засобу № 190423/2, за яким продавець передав, а покупець прийняв у власність транспортний засіб BMW Х1, 2015 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 .

Відповідно до листа Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 20.10.2020 підставою для перереєстрації транспортного засобу BMW Х1 став вищезазначений договір купівлі-продажу транспортного засобу від 23.04.2019 № 8045/2019/1431108.

Колегія суддів зауважує, що в судовому засіданні суддями були дослідженні надані відповідачем оригінали документів, а саме договір договору купівлі-продажу транспортного засобу від 23.04.2019 № 8045/2019/1431108; акт прийняття-передачі транспортного засобу № 190423/2; квитанція до прибуткового касового ордеру № 19 від 23.04.2019 (копія а.р. 202 Т1), відповідно до якої ОСОБА_1 сплатила 328 230,94 грн на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 23.04.2019 № 8045/2019/1431108.

У заяві про визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу транспортного засобу від 23.04.2019 № 8045/2019/1431108 заявник посилався на те, що кошти за проданий транспортний засіб на рахунок ТОВ «Медінжиніринг» не надходили та уповноважена особа боржника привласнила такі кошти.

Відповідно до частини 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що після підписання оскаржуваного договору ОСОБА_1 внесла всю суму грошових коштів в касу ТОВ «Meдінжиніринг» про що їй була видана квитанція до прибуткового касового ордеру № 19 від 23.04.2019.

Колегія зазначає, що факт неналежного ведення підприємством бухгалтерського обліку та своєчасного внесення готівкових коштів на рахунок підприємства є підставою для відповідальності посадових осіб боржника, а не витребування майна від покупців за укладеними угодами з боржником, оскільки ст., ст. 203, 215 ЦК України не передбачено такої підстави для визнання договору недійсним.

Щодо фіктивності оспорюваного правочину.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не зазначав, як підставу для визнання договору недійсним його фіктивність, в ухвалі місцевим судом не наведено підстав, чому суд з власної ініціативи визнав оспорюваний договір фіктивним.

Крім того,колегія вказує, що фіктивний правочин - це правочин, який не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Проте, як було наведе вище, покупець за актом прийняття-передачі отримав транспортний засобів та наразі володіє й користується ним, що було підтверджено сторонами в судовому засіданні, а отже зазначений договір не є фіктивним.

Що стосується застосування ст. 42 КзПБ.

Колегія зауважує, що на момент укладення та виконання оспорюваного договору діяв Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до позицій щодо застосування принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, в тому числі і Кодексу України з процедур банкрутства, під час розгляду спорів у справі про банкрутство викладена у постановах Верховного Суду від 12.11.2020 року у справі № 911/956/17 та від 02.12.2020 у справі № 910/6179/17 та рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999, у даному випадку необхідно застосовувати ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо визначення умов та підстав, за якими оспорюваний правочин може визнаватися недійсним, оскільки саме ця норма права існувала на час укладення та виконання цього правочину (договору).

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду висловлену у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16:

Приписи ст. 42 КзПБ у частині підстав визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КзПБ, тобто 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, підлягають застосуванню приписи ст. 20 Закону про банкрутство.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний правочин було укладено до набрання чинності КзПБ, а отже місцевий суд застосував норми ст. 42 КзПБ всупереч наведеної позиції ВС та принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Також колегія суддів зазначає про необхідність дотримання таких принципів права як "законні очікування" та "юридична визначеність", які знайшли своє відображення в практиці Суду Європейського Союзу (European Court of Justice, ECJ), який виступає останньою інстанцією у справах про застосування acquis communautaire - права Європейського Союзу (ЄС) - та забезпечує єдність застосування права ЄС в державах-членах.

Сторони, укладаючи договір, мають право на захист правомірних очікувань щодо певного стану речей у майбутньому, тобто укладений правочин не може бути визнаний недійсний на підставі норми, яка на час його укладення не існувала.

За таких обставин судова колегія прийшла до висновку, що ухвала Господарського суду м. Києва від 14.07.2021 у справі №910/2971/20 (910/19479/20) підлягає скасуванню, як така, що ухвалена при неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 253-255, 269, ст. 275, ст. 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду м. Києва від 14.07.2021 у справі №910/2971/20 (910/19479/20) задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду м. Києва від 14.07.2021 у справі №910/2971/20 (910/19479/20) скасувати та ухвалити нове рішення.

3. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Паритет" до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДІНЖИНІРИНГ"2) ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та витребування майна відмовити.

4. Справу №910/2971/20 (910/19479/20) повернути до Господарського суду м. Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачено ст. 287 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Головуючий суддя Б.М. Поляков

Судді А.А. Верховець

Б.М. Грек

Повний текст складено 06.10.2021