ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2021 р. Справа №921/749/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Федорів Н.В.

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агріі Україна

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.06.2021 (повний текст рішення складено 06.07.2021, суддя Стадник М.С.)

у справі № 921/749/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агріі Україна, м. Київ

до відповідача Приватно-орендного підприємства Тернопільське, с. Дворіччя, Теребовлянський район, Тернопільська область

про стягнення 367 999,36 грн., із яких: 213 327, 75 грн. основного боргу, 50248,31 грн. пені, 50 756,25 грн. річних, 48000,00 грн. штрафу та 5667,05 грн. інфляційних втрат,

представники сторін в судове засідання не з`явились.

27.11.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) Агріі Україна подало до Господарського суду Тернопільської області позов до відповідача Приватно-орендного підприємства (надалі ПОП) Тернопільське про стягнення 213327, 75 грн. основного боргу за договором купівлі-продажу №19НХ09ТЕТО від 07.09.2018, а також 50248,31 грн. пені, 50756,25 грн. річних, 48000,00 грн. штрафу та 5667,05 грн. інфляційних втрат. Також позивач просив застосувати положення ч. 10 ст. 238 ГПК України та зазначити у рішенні суду про нарахування 20% річних на залишок основного боргу за договором купівлі-продажу №19НХ09ТЕТО від 07.09.2018, починаючи з 28.11.2020 і до моменту виконання рішення суду, запропонувавши наступну формулу нарахування: сума боргу * 20 відсотків річних * кількість днів прострочення / кількість днів у відповідному році.

Позов у даній справі мотивований неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором купівлі-продажу №19НХ09ТЕТО від 07.09.2018 та специфікації до нього, а саме, щодо проведення розрахунків за отриманий товар у строк не пізніше 30.10.2019, який був поставлений позивачем згідно видаткових накладних на загальну суму 480000,00 грн., які, в свою чергу, були підписані представниками обох сторін без заперечень. Відповідач, натомість, здійснив лише часткове виконання грошових зобов`язань за договором, у зв`язку з чим і виникла заборгованість, стягнення якої є предметом позову.

Згодом, у зв`язку із погашенням відповідачем суми основного боргу під час слухання даної справи в Господарському суді Тернопільської області, ТзОВ «Агріі Україна» подало до суду заяву, у якій просило позов у даній справі задоволити в частині, що не була погашена відповідачем (а.с. 46-49, т.2).

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 17.06.2021 позов у даній справі задоволено частково; ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача 6764,18 грн. пені, 10151,25 грн. річних, 9600 грн. штрафу, 5667,05 грн. інфляційних втрат; в частині стягнення 213327,75 грн. боргу провадження у справі закрито; в решті позову відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, місцевий господарський суд виходив з наступного:

1) матеріалами справи підтверджується факт спірної поставки за договором купівлі-продажу №19НХ09ТЕТО від 07.09.2018, а також факт виникнення у відповідача простроченого обов`язку зі сплати 213327,75 грн. основного боргу за цим договором;

2) враховуючи оплату відповідачем 213327,75 грн. основної заборгованості, яка відбулася під час судового розгляду даної справи, суд закрив провадження у справі в цій частині у зв`язку із відсутністю предмету спору;

3) перевіривши розрахунки позивача, суд встановив правомірність нарахованих сум 20% річних, інфляційних втрат та 10% штрафу. Водночас суд зазначив, що обґрунтованим є стягнення з відповідача 33820,88 грн. пені з 31.10.2019 до 30.04.2020, оскільки решта суми пені 16427,43 грн. за період з 01.05.2020 до 27.11.2020 не підлягає стягненню враховуючи приписи частини 6 статті 232 ГК України;

4) вирішуючи даний спір, суд частково врахував заяву відповідача про зменшення пені, штрафу та 20% річних, обґрунтовану посиланнями на приписи ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, та визнав за можливе зменшити відповідні суми нарахувань на 80 % (замість заявлених 90%). При цьому, суд взяв до уваги докази, які підтверджують важкий фінансовий стан відповідача, врахував ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, а також факт добровільного погашення суми основного боргу в межах даного судового процесу та відсутність будь-яких доказів, які би підтверджували факт понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах;

5) щодо вимоги позивача про застосування положень ч. 10 ст. 238 ГПК України шляхом зазначення у рішенні суду про нарахування 20% річних на залишок основного боргу починаючи з 28.11.2020 і до моменту виконання рішення суду, то у задоволенні такої суд відмовив, оскільки:

- у ч. 10 ст. 238 ГПК України передбачено право, а не обов`язок суду зазначати про нарахування відповідних відсотків або пені у рішенні про стягнення боргу і таке право надано суду або для нарахування відсотків, або для нарахування пені, тобто за вибором позивача один з видів відповідальності;

- на час ухвалення рішення у даній справі відсутні приписи законодавства України, зокрема формули розрахунку, які регулюють нарахування відсотків або пені, з урахуванням яких суд міг би визначити відповідні нарахування для подальшого застосування органом, що здійснюватиме примусове виконання рішення, а тому суд не наділений повноваженнями самостійно встановлювати порядок нарахування відсотків чи застосовувати формулу нарахування запропоновану позивачем, а може застосувати лише передбачені законодавством приписи.

Позивач, не погодившись з вказаним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, у якій послався на те, що вирішуючи спір, місцевий господарський суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим просив рішення частково скасувати та ухвалити нове рішення, яким пеню та штраф стягнути в розмірі 75% кожної з цих вимог від розміру, заявленого в позовній заяві, а суму відсотків річних стягнути в розмірі 100% від суми, заявленої в позовній заяві, збільшивши загальну суму стягнення в частині цих трьох позовних вимог на суму 97927,05 грн., а саме: стягнути з відповідача на користь позивача пеню в сумі 37686,23 грн., штраф у сумі 36000,00 грн. і відсотки річних в сумі 50756,25 грн. В іншій частині рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.06.2021 у справі № 921/749/20 скаржник просив залишити без змін.

У своїй апеляційній скарзі скаржник послався на наступне:

1) суд першої інстанції, незважаючи на безсумнівну обізнаність відповідача про дану справу, неодноразово відклав засідання, внаслідок чого розгляд справи тривав 163 дні. Таке невиправдане зволікання суду першої інстанції грубо порушує принципи господарського судочинства, зокрема, розумності строків та змагальності сторін та вказує на відсутність неупередженості суду при розгляді справи;

2) відповідач направив свого представника тільки у сьоме судове засідання, призначене на 08.06.2021 і сплатив залишок боргу тільки напередодні засідання для провокування ситуації, коли щодо залишку позовних вимог і уточнення їх розміру необхідно буде знову відкласти засідання у справі. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач почав активно користуватись своїми процесуальними правами уже на стадії розгляду справи по суті, зокрема, почав подавати докази і заперечення, не обґрунтувавши об`єктивну неможливість здійснення цього раніше та не клопотав перед судом про поновлення таких строків, чим порушив вимоги ст. 118 і 119 ГПК України;

3) при перевірці розрахунку пені суд першої інстанції не врахував пунктів 6.5 та 6.6 договору, якими встановлено позовну давність до вимог про стягнення штрафних санкцій та строк нарахування таких штрафних санкцій, та, у зв`язку із цим, неправильно застосував до спірних правовідносин ч. 6 ст. 232 ГК України. На думку скаржника, зменшення судом першої інстанції пені до суми 33820,88 грн. та здійснення ним розрахунку пені за період з 31.10.2019 по 30.04.2020 є незаконним і, відповідно, незаконною є відмова у задоволенні позову в частині стягнення 16427,43 грн. пені за період з 01.05.2020 до 27.11.2020;

4) суд неправильно застосував ч. 3 ст. 551 ЦК України та ч. 1 ст. 233 ГК України, а саме:

- ухвалюючи рішення про зменшення пені, штрафу та інших нарахувань, суд врахував тільки факт погашення відповідачем залишку боргу після подачі позову у даній справі, але зовсім не надав оцінку поведінці відповідача у період прострочення оплати, тривалості прострочення (585 днів), відсутність будь-яких звернень до позивача до порушення провадження у справі, відсутність будь-яких оплат протягом тривалого часу та інші обставини справи, зокрема, й те, що практично все погашення боргу за договором відповідач здійснив із простроченням;

- оборот відповідача з позивачем за період 2016-2018 років становив 22663680,68 грн. З врахуванням цього неможливо пояснити півторарічне прострочення сплати боргу в сумі 213327,75 грн., яка у 106 разів менша від загальної суми обороту між сторонами, що свідчить, що у відповідача немає і не було таких фінансових складнощів, які б виключали сплату хоча б по 10-15 тисяч гривень щомісяця. Крім того, якби у відповідача і справді були б фінансові труднощі, то погасити такий чималий борг одним платежем йому було б вкрай складно, однак він зробив це саме одним платежем; крім цього, попри те, що існує інститут відстрочки і розстрочки виконання рішення, відповідачу ці інструменти виявились не потрібними;

- право суду на зменшення штрафних санкцій має чітку прив`язку до одночасного стягнення з боржника і збитків, і штрафних санкцій і може бути реалізоване за умови значного перевищення таких санкцій над збитками кредитора, тобто, відповідне право суду застосовується для зменшення фінансового навантаження на боржника. Однак, у даній справі збитки з боржника не стягуються, що свідчить про неправильне застосування ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України та штучне створення для недобросовісного боржника можливості тривалий час грубо порушувати господарські зобов`язання;

- суд безпідставно послався на ч. З ст. 551 ЦК України та ч. 1 ст. 233 ГК України при зменшенні сум відсотків річних, оскільки вказані норми можуть застосовуватися лише для зменшення неустойки та штрафних санкцій. Водночас, несправедливим є посилання суду в оскаржуваному рішенні на постанову Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №905/1005/18, де розглядалось питання щодо 96 % річних, що майже у 5 разів більше, ніж у договорі, укладеному сторонами у даній справі. Цим самим, на думку скаржника, суд перебрав на себе права учасників правовідносин та фактично змінив умову укладеного між ними правочину. До того ж у вказаній постанові Верховного Суду обґрунтовано саме зменшення неустойки, а не відсотків річних;

- санкції та неустойки мають стимулювати боржника до належного виконання, а, отже, при неналежному виконанні, для боржника мають настати наслідки, які він свідомо допустив, і чим довше він не виконує зобов`язання, тим тяжчими для нього мають бути наслідки триваючого порушення;

- в основу свого рішення про зменшення пені, штрафу та інших нарахувань суд поклав докази, які були подані відповідачем із порушенням встановлених процесуальним законодавством строків, а також власні міркування та припущення, які не ґрунтуються на матеріалах справи, зокрема, про обізнаність позивача про неплатоспроможність відповідача.

Позивач не виконав вимог ухвали Західного апеляційного господарського суду від 20.08.2021 та не подав відзиву на апеляційну скаргу чи письмових пояснень на неї.

Сторони були повідомлені про судове засідання у даній справі згідно контактних даних, відомості про які містяться в матеріалах справи. Крім того, процесуальні документи апеляційного суду у порядку, встановленому Законом України «Про доступ до судових рішень», були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Явку своїх представників у судове засідання сторони не забезпечили.

16.09.2021 до суду надійшло клопотання позивача (скаржника) про розгляд апеляційної скарги у даній справі без його участі.

28.09.2021 до суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку із перебуванням представника відповідача у лікарняній відпустці через пандемію вірусу COVID-19. До вказаного клопотання не долучено жодних підтверджуючих доказів, а саме клопотання, яке направлено засобами електронної пошти, не містить кваліфікованого електронного підпису, про що свідчить довідка суду від 28.09.2021.

Зважаючи на наведене, з огляду на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, а також на те, що явка учасників судового процесу не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги можливо здійснити без представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та часткового скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне:

07.09.2018 між ТзОВ «Агроскоп Інтернешнл», яке відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 22.09.2020 змінило найменування на ТзОВ «Агріі Україна» (продавець) та ПОП «Тернопільське» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №19 НХ 09 ТЕТО, відповідно до якого продавець зобов`язався поставити та передати у власність покупця товар, найменування та асортимент якого вказуються в специфікації (додатку до договору), яка становить його невід`ємну частину, а покупець зобов`язався прийняти товар та оплатити його вартість згідно умов договору.

07.09.2018 між сторонами було також підписано:

- додаткову угоду, якою визначено, що поставка за договором здійснюється на умовах EXW (склад продавця) за адресою: м.Тернопіль, вул. Поліська, 12; адреса доставки товару покупцю: 48312, Тернопільська область, Теребовлянський район, с.Дворіччя;

- специфікацію (додаток 1 НК до договору), відповідно до якої поставці підлягає товар «Етана насіння озимої пшениці І репр. (біг-бег 1000 кг), не протруєно» у кількості 40 тонн на загальну суму 480000,00 грн. (з ПДВ) із наступними умовами поставки та оплати товару: кінцевий строк поставки товару 12.09.2018; повний розрахунок за товар здійснюється не пізніше 30.10.2019; до даного додатку не застосовується пункт 2.2 договору, що передбачає правила визначення ціни товару в еквіваленті гривні до долара США (євро).

Умовами договору передбачено, зокрема, наступне:

- ціна на товар є договірною; ціни, загальна вартість, найменування товару визначаються в еквіваленті гривні до долара США (євро) або у гривні та зазначаються у додатку (додатках) до договору; в ціну товару входить вартість тари, упаковки та маркування (пункт 2.1); ціна товару вказується в специфікаціях в еквіваленті долара США (євро) до гривні або тільки в гривні за Правилом визначення курсу валют за договором; дана ціна товару є первинною, яка підлягає коригуванню на умовах договору (п. 2.2);

- графік оплати вказується в додатках до договору; оплата здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок продавця на підставі умов даного договору або на підставі рахунку-фактури. Рахунок-фактура дійсний протягом 3-х календарних днів з дня його виписки. Датою оплати вважається дата зарахування відповідної суми коштів на поточний рахунок продавця. В платіжному документі покупець зобов`язаний зазначити в призначенні платежу номер та дату укладеного договору, за яким здійснюється оплата товару, або номер рахунку-фактури (в разі його виставлення продавцем). Відсутність виписаного продавцем рахунку-фактури не звільняє покупця від оплати за товар. В іншому випадку продавець зараховує суму оплати на власний розсуд для погашення загальної заборгованості покупця по всім іншим зобов`язанням. Якщо у покупця існує дебіторська заборгованість, то платіж незалежно від його призначення зараховується в першу чергу на погашення існуючої дебіторської заборгованості (п. 2.3, 2.4);

- договір набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та його скріплення печатками сторін і діє до його остаточного виконання (п. 8.1).

На виконання умов договору продавець протягом 10-11 вересня 2018 року поставив покупцю обумовлений специфікаціями товар на загальну суму 480000,00 грн., що підтверджується видатковими накладними №АІ000025494 від 10.09.2018 та №АІ000025634 від 11.09.2018, які підписані повноважними представниками обох сторін без будь-яких зауважень, підписи яких засвідчені печатками товариства та підприємства та, які містять застереження, що покупець претензій до кількості і якості одержаного товару не має, сертифікат якості отримав.

З матеріалів справи також вбачається, що продавець виставив покупцю рахунок №АІ000028690 від 07.09.2018 на загальну суму поставленого товару, у якому також зазначено дату оплати 30.10.2019.

Крім того, продавець склав та зареєстрував на поставлений покупцю товар податкові накладні №253 від 10.09.2018 на суму 240000,00 грн. та №965 від 11.09.2018 на суму 240000,00 грн., які прийнято податковим органом за реєстраційними номерами № від 12.09.2018 та № від 21.09.2018.

Сторони у розрізі їхніх господарських правовідносин за період 2018 року за усіма договорами склали акт звірки взаєморозрахунків, у якому, зокрема, зафіксували, що заборгованість за договором №19 НХ 09 ТЕТО від 07.09.2018 станом на 31.12.2018 становить 480000,00 грн. Вказаний акт підписаний бухгалтером ТОВ «Агроскоп Інтернешнл» та директором ПОП «Тернопільське», підписи яких засвідчені печатками.

Відповідач не здійснював жодних оплат за спірним договором поставки. Водночас, позивач, в рахунок оплати вартості поставленого товару за спірним договором, зарахував 266672,25 грн., а саме:

- 250157,83 грн. на підставі листа ПОП «Тернопільське» б/н від 29.11.2019, відповідно до якого покупець просив перенести переплату за договором №18НХ01ТЕТО від 09.08.2017 на специфікацію №1 НК від 07.09.2018 згідно договору №19НХ09ТЕТО від 07.09.2018;

- 16514,42 грн. на підставі п. 2.4 договору із перерахованої 31.01.2020 суми 50000,00 грн. згідно платіжного доручення №114 від 31.01.2020. У зв`язку з неможливістю ідентифікувати платіж (відсутність покликання у призначенні платежу на конкретний договір та на реально виставлений рахунок), вказану суму позивач розподілив на дві частини з метою погашення заборгованості за спірним договором (16514,42 грн.) та за іншим господарським договором, який не стосується даної судової справи (33485,58 грн. за договором №АОП069 від 19.12.2017).

У зв`язку із наведеним позивач визначив суму основного боргу відповідача за спірним договором поставки у розмірі 213327,75 грн. та звернувся із позовом у даній справі.

В матеріалах також наявний акт звірки розрахунків між сторонами станом на 01.03.2021 (а.с. 26, т.2), відповідно до якого сторони зафіксували факт існування вищезазначеної заборгованості.

У процесі розгляду справи відповідач перерахував згідно платіжного доручення №500 від 07.06.2021 на рахунок позивача 213327,75 грн. з призначенням платежу: «Оплата згідно договору №19 НХ 09 ТЕТО від 07.09.2018».

Частинами 1, 6 статті 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться і у статті 712 ЦК України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Приписами статті 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з нормою частини 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначалося вище, матеріалами справи підтверджується факт поставки позивачем обумовленого договором товару та виникнення у відповідача обов`язку оплатити поставлений йому товар до 30.10.2019.

Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться;

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов`язання передбачені ст. 202 - 205 ГК України, ст. 599 - 601, 604-609 ЦК України, зокрема, за ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Згідно ч. 3 ст. 203 ГК України, що кореспондується зі ст. 601 ЦК України, господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Відповідно до даних норм, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Таким чином, для зарахування зустрічних однорідних вимог необхідно, щоб сторони одночасно брали участь у двох зобов`язаннях, і, при цьому, кредитор в одному зобов`язанні був боржником в іншому зобов`язанні. Також, зарахування можливе у разі однорідності вимог. Однорідність вимоги визначається однорідністю підстав виникнення зобов`язань, які зараховуються, оскільки зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом. Крім того, умовою, за наявністю якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням, є прозорість вимог, тобто коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання.

Враховуючи фактичні обставини даної справи, зокрема, зміст листа ПОП «Тернопільське» б/н від 29.11.2019, зміст пояснень позивача та факт сплати відповідачем суми основного боргу у тому розмірі, у якому її визначив позивач у даній справі, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується факт:

1) виконання відповідачем умов договору поставки щодо розрахунку із позивачем на загальну суму 266672,25 грн. (із яких 250157,83 грн. були зараховані згідно листа від 29.11.2019, а 16514,42 грн. згідно платіжного доручення від 31.01.2020);

2) сплати відповідачем у процесі розгляду даної судової справи решти основного боргу у розмірі 213327,75 грн. згідно платіжного доручення №500 від 07.06.2021 на рахунок позивача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Стосовно рішення суду в частині стягнення штрафу, пені, процентів річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає таке:

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.3 вказаної статті, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 546, 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею), іншими видами забезпечення встановленими договором або законом. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, при цьому, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто, не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №917/194/18).

Відповідно до ст. 258 ЦК України та ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано та стягуються такі санкції протягом строку позовної давності в один рік, при цьому позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України.

Укладений між сторонами договір містить наступні умови відповідальності за порушення договірних зобов`язань однією із сторін:

- у випадку порушення покупцем термінів оплати, обумовлених у договорі, він сплачує неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення платежів по оплаті товару від своєчасно неоплаченої суми заборгованості за кожний день прострочення оплати до моменту повної оплати, а також 20 процентів річних від простроченої суми (п.6.1);

- в разі порушення покупцем строків попередньої оплати та/або оплати за товар відповідно до графіку, встановленого договором, продавець має право стягнути з покупця штраф у розмірі 10% від суми несплаченої або несвоєчасно сплаченої вартості товару. Штраф сплачується за кожне порушення строків проведення оплати, встановлених договором (п. 6.2);

- сплата неустойки (штрафу, пені) не звільняє покупця від виконання своїх зобов`язань за договором і не позбавляє продавця права на інші заходи захисту своїх інтересів відповідно до чинного законодавства України (п. 6.4);

- до вимог про стягнення штрафних санкцій за договором строк позовної давності складає 3 роки (п.6.5);

- штрафні санкції за цим договором нараховуються протягом всього строку позовної давності, зазначеного в п. 6.5 договору (п. 6.6).

З огляду на зміст ст. 230 ГК України, ч.2 ст. 232 ГК України, а також пунктів 6.5 та 6.6 договору, колегія суддів погоджується із доводами апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно обмежив нарахування пені шістьма місяцями, оскільки сторони у договорі погодили інший строк, а саме, три роки. Вказане свідчить про те, що позивач обґрунтовано заявив до стягнення пеню, яка була розрахована за період з 31.10.2019 до 27.11.2020.

Перевіривши правильність нарахування позивачем заявлених до стягнення з відповідача сум пені, штрафу, інфляційних втрат та процентів річних, із врахуванням фактичних обставин справи та вищезазнаних положень чинного законодавства та умов договору, колегія суддів дійшла висновку про їх обґрунтованість (50248,31 грн. пені за період з 31.10.2019 до 27.11.2020; 50576,25 грн. 20% річних за період з 31.10.2019 до 27.11.2020; 5667,05 грн. інфляційних втрат за період з листопада 2019 року по жовтень 2020 року; 48000,00 грн. штрафу).

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Частиною 1 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам (наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків), поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

Правові позиції щодо застосування вказаних норм було викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, у якій, зокрема, зазначено наступне:

- для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (п.8.24);

- якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. (п. 8.33);

- нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру (п.8.35, п. 8.36);

- з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв (ст. 233 ГК України), суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (п.8.38).

Зменшення розміру штрафу, пені, відсотків річних є правом суду і може бути реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (правовий висновок викладений Верховним судом у постанові від 16.06.2021р. у справі №915/2222/19).

Отже, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, передбачених статтею 625 ЦК України у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів зазначає, що суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Керуючись ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України та враховуючи заяву відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення з нього сум (а.с. 12, т.2), суд першої інстанції дійшов висновку про можливість зменшити на 80% розмір пені, штрафу та трьох процентів річних (із заявленого відповідачем розміру зменшення на 90%).

При цьому, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається наявність наступних підстав для зменшення розміру штрафних санкцій:

- під час розгляду даної справи відповідач повністю оплатив вартість поставленого позивачем товару. При цьому, колегія суддів погоджується із доводами позивача про те, що таке погашення відбулося як із значним порушенням договірних строків, так і зі значною затримкою після відкриття провадження у даній справі, однак зазначає, що вказані доводи не є визначальними при ухваленні судом рішення про можливість застосування у спірних правовідносинах норм ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України;

- відповідач перебуває у важкому фінансовому становищі. Зокрема, на підтвердження факту скрутного фінансового становища, відповідач додав до матеріалів справи баланс (звіт про фінансові результати) та звіт про фінансові результати підприємства (звіт про сукупний дохід) за 2019 рік та 2020 рік із квитанціями про прийняття Державною податковою службою України від 29.02.2020 та від 01.03.2021, з яких вбачається, що фінансовий результат від операційної діяльності підприємства становить: за 2019 рік 16450 тис. грн. збитку; за 2020 рік 5200 тис. грн. збитку;

- за даними долученого самим же позивачем акту звірки взаєморозрахунків, у 2018 році між позивачем та відповідачем існували договірні правовідносини за багатьма господарськими договорами, за якими відповідач провів оплати на загальну суму 19253464,29 грн., що свідчить про те, що поведінка відповідача у господарських правовідносинах із позивачем не була недобросовісною. Крім того, як зазначалось вище відповідач з невідомих причин допустив за одним із договорів переплату коштів, яку згодом просив зарахувати в оплату згідно спірного договору поставки;

- відповідач є сільськогосподарським підприємством, основним видом діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, у зв`язку з чим його діяльність має важливе соціальне значення;

- пеня - це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов`язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного збагачення. Крім заявленої до стягнення пені, позивач також заявлено вимоги про стягнення 10% штрафу, 20% річних та інфляційних нарахувань, які також спрямовані на компенсацію позивачу негативних наслідків, пов`язаних з порушенням відповідачем умов договору;

- стягнення пені, штрафу та відсотків річних в заявлених розмірах спричинить додаткове збільшення збитків підприємства і не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання;

- стягнення пені та передбачених ст. 625 ЦК України, нарахувань не є основним доходом позивача і не може безпосередньо впливати на його господарську діяльність.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про можливість зменшення розміру штрафу, пені та процентів річних на 80%. Однак, як було зазначено вище, у зв`язку із неправильним первинним визначенням судом першої інстанції розміру пені, на користь позивача підлягає стягненню більша сума, аніж та, яку ухвалив стягнути суд першої інстанції після застосування ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, а саме, 10049,66 грн.

Судова колегія відхиляє покликання позивача на те, що право суду на зменшення штрафних санкцій має чітку прив`язку до одночасного стягнення з боржника і збитків, і штрафних санкцій, оскільки, як було зазначено вище, у розумінні правової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст. 551 ЦК України, викладеної у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, вказана норма стосується права суду зменшити розмір неустойки, «якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити».

Окрім того, з огляду на цю ж постанову Верховного Суду, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неможливість зменшення судом розміру процентів річних. Так, вказана постанова містить вищецитовану правову позицію про можливість зменшення розміру відсотків річних з огляду на конкретні обставини справи, які мають юридичне значення, та критеріїв, що визначені ст. 233 ГК України.

Стосовно твердження скаржника про те, що суд першої інстанції безпідставно врахував докази, подані відповідачем під час вирішення даного спору на стадії розгляду справи по суті, колегія суддів зазначає, що цими доказами є відповідні фінансові звіти та баланси, які безпосередньо не стосуються спірних правовідносин і були подані відповідачем не в обґрунтування пояснень (заперечень) по суті спірних правовідносин, а в обґрунтування процесуального клопотання про застосування судом при вирішенні спору ст. 233 ГК України та 551 ЦК України. Таким чином, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції, врахувавши вказані докази, не порушив норм процесуального законодавства. Більше того, після подання відповідачем відповідних доказів, суд відкладав розгляд справи, у зв`язку з чим відповідні процесуальні права позивача не були порушені.

Судова колегія наголошує, що ст. 233 ГК України та 551 ЦК України передбачено право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, а тому посилання скаржника на порушення судом даних норм є необґрунтованим. При цьому, судом першої інстанції враховано всі об`єктивні обставини, які мають значення при прийнятті рішення про зменшення розміру пені.

Інші доводи скаржника, якими він обґрунтовує порушення судом першої інстанції ст. 233 ГК України та 551 ЦК України є безпідставними та не спростовують висновків суду, що наведені вище.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на це, оскільки скаржник не оскаржує рішення суду в частині відмови у позовній вимозі про застосування положень ч. 10 ст. 238 ГПК України та зазначення у рішенні суду про нарахування 20% річних на залишок основного боргу за договором купівлі-продажу №19 НХ 09 ТЕТО від 07.09.2018 починаючи з 28.11.2020 і до моменту виконання рішення суду, суд апеляційної інстанції не надає оцінку оскаржуваному рішенню у цій частині.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є, у своїй основній частині, обґрунтованим та таким, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи. Однак, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права (ч.6 ст. 232 ГК України), воно підлягає частковому скасуванню в частині, що стосується визначення розміру пені, яка підлягає до стягнення на користь позивача.

У зв`язку із частковим скасуванням рішення місцевого господарського суду, судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції, відповідно до положень ст. 129 ГПК України, підлягають повному покладенню на відповідача, а за розгляд справи судом апеляційної інстанції пропорційному розподілу між позивачем та відповідачем.

Керуючись ст. 129, 231, 269, 275, 278, 282, 283, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агріі Україна задоволити частково.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.06.2021 у справі № 921/749/20 скасувати в частині, що стосується визначення розміру пені, яка підлягає до стягнення на користь позивача.

У зв`язку з наведеним, пункт 2 резолютивної частини рішення суду викласти в наступній редакції:

« 2. Стягнути з Приватно-орендного підприємства «Тернопільське» (48123, Тернопільська область, Теребовлянський район, с. Дворіччя, ідентифікаційний код 31422351) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агріі Україна» (03022, м. Київ, вул. Смольна, 9Б, ідентифікаційний код 38948033) 10049 (десять тисяч сорок дев`ять) грн. 66 коп. пені, 10151 (десять тисяч сто п`ятдесят одна) грн. 25 коп. річних, 9600 (дев`ять тисяч шістсот) грн. 00 коп. штрафу, 5667 (п`ять тисяч шістсот шістдесят сім) грн. 05 грн. інфляційних втрат та 5520 (п`ять тисяч п`ятсот двадцять) грн. витрат по сплаті судового збору».

Стягнути з Приватно-орендного підприємства «Тернопільське» (48123, Тернопільська область, Теребовлянський район, с. Дворіччя, ідентифікаційний код 31422351) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агріі Україна» (03022, м. Київ, вул. Смольна, 9Б, ідентифікаційний код 38948033) 105,78 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Місцевому господарському суду видати накази на виконання даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Справу повернути в Господарський суд Тернопільської області.

Повний текст постанови складено 12.10.2021.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік