ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/2172/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Саєнко А.А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу" (61018, Харківська область, м. Харків, вул. Балакірєва, буд. 3, )
про стягнення коштів
за участю представників :

позивача -Єфременко О.О., довіреність №14-13 від 15.01.2021 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 6537/10 від 23.03.2018 року;

відповідача - Басарт Л.А., довіреність №7 від 11.01.2021 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1126 від 15.12.2003 року;

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу", в якому просить:

- Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу» (61018 Харківська обл. м. Харків вул. Балакірєва, будинок 3; 31555944) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ) борг у загальній сумі 2 084 689,58 грн., у тому числі: основний борг у сумі 1 787 162,98 грн.; пеня у сумі 76 110,42 грн.; три проценти річних у сумі 67 179,23 грн.; інфляційні втрати у сумі 154 236,95 грн.;

- Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу» (61018 Харківська обл. м. Харків вул. Балакірєва, будинок 3; 31555944) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; Код ) судові витрати, а саме 31 270,35 грн. сплаченого судового збору та інші витрати, пов`язані з розглядом даної справи.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань за Договором № 3095/1920-БО-32 від 25.09.2019 щодо своєчасної оплати переданого природного газу.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.06.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/2172/21. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначено підготовче засідання на 29.06.2021 року о 14:40.

В підготовчому засіданні 29.06.2021 на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 15.07.2021 о 15:50 год.

Після судового засідання, 29.06.2021 до канцелярії суду надійшов відзив на позов за вх. № 15170, в якому відповідач визнає позовні вимоги частково в розмірі стягнення основного боргу.

Відзив з додатком долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.07.2021 року було продовжено строк підготовчого провадження у справі № 922/2172/21 на тридцять днів та відкладено підготовче засідання на 17.08.2021 року о 14:40.

23.07.2021 електронною поштою до канцелярії суду надійшла заява від представника Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за вх.№4598.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.07.2021 заяву представника Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про проведення судового засідання у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено.

10.08.2021 до канцелярії суду від відповідача надійшло клопотання за вх. № 18624 про зменшення пені на 90% та клопотання за вх. № 18625 про відкладення підготовчого засідання, які долучено до матеріалів справи.

В підготовчому засіданні 17.08.2021 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання, на підставі п.3 ч.2 ст.185 ГПК України постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті на 02.09.2021 року о 16:00 год.

18.08.2021 електронною поштою до канцелярії суду надійшла заява від представника Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за вх.№5030, яку долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.08.2021 заяву представника Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про проведення судового засідання у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено.

02.09.2021 до канцелярії суду представником відповідача подано заяву про відстрочення виконання за вх. № 20404, в якій відповідач просить прийняти заяву до розгляду та надати відстрочення у виконанні рішення суду на строк 5 місяців з моменту набрання чинності.

Заяву долучено до матеріалів справи.

В призначене судове засідання 02.09.2021 сторони своїх представників не направили. Ухвалою господарського суду Харківської області від 02.09.2021 відкладено судове засідання на 28.09.2021 року о 15:40 год.

07.09.2021 електронною поштою до канцелярії суду надійшла заява від представника Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за вх.№5273, в якій представник позивача просив задовольнити заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та провести судове засідання призначене 28.09.2021 року о 15:40 з використанням власних технічних засобів та системи відеозв`язку EаsyCon.

Заяву долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.09.2021 заяву представника Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про проведення судового засідання у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено.

15.09.2021 електронною поштою до канцелярії суду надійшли заперечення на заяву про відстрочення виконання рішення суду від представника Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за вх. №5981.

Заперечення долучено до матеріалів справи.

20.09.2021 року до канцелярії суду представником відповідача із супровідним листом за вх. №21844 надано копію листа АТ "НАК " Нафтогаз України" №39/8-6070-21 від 10.09.2021 для долучення до матеріалів справи.

Супровідний лист з додатком долучено до матеріалів справи.

В призначеному судовому засіданні 28.09.2021 представник позивача наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Проти зменшення суми пені та відстрочки виконання рішення суду заперечував.

Представник відповідача просив зменшити розмір пені на 90% та відстрочити виконання рішення на 5 місяців.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив наступне.

Між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - Позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу» (далі - Відповідачем) 25.09.2019 укладено Договір № 3095/1920-БО-32 купівлі- продажу природного газу (далі - Договір).

Пунктом 1.1. Договору сторони погодили, що Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору.

У відповідності до п.2.1. Договору, Постачальник передає Споживачу у жовтні 2019 - квітні 2020 року замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 1461,650 тис. куб. метрів.

Додатковою угодою №8 від 30.04.2020 року до Договору постачання природного газу від 25.09.2019 сторони погодили, що Постачальник передає Споживачу у травні - вересні 2020 року замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 13,1 тис. куб. метрів.

На виконання умов Договору, Позивач передав у власність Відповідача природний газ на загальну суму 6 117 023,14 грн., що підтверджується наступними актами приймання - передачі природного газу:

- від 31.10.2019 за жовтень 2019 року на суму 147710,59 грн.;

- від 30.11.2019 за листопад 2019 року на суму 1213203,77 грн.;

- від 31.12.2019 за грудень 2019 року на суму 1376691,59 грн.;

- від 31.01.2020 за січень 2020 року на суму 1334939,36 грн.;

- від 29.02.2020 за лютий 2020 року на суму 1165426,10 грн.;

- від 31.03.2020 за березень 2020 року на суму 676888,75 грн.;

- від 30.04.2020 за квітень 2020 року на суму 166759,19 грн.;

- від 31.05.2020 за травень 2020 року на суму 11470,98 грн.;

- від 30.06.2020 за червень 2020 року на суму 6642,04 грн.;

- від 31.07.2020 за липень 2020 року на суму 1223,53 грн.;

- від 31.08.2020 за серпень 2020 року на суму 3664,62 грн.;

- від 30.09.2020 за вересень 2020 року на суму 12402,62 грн.

Відповідно до пункту 5.1 Договору, оплата за газ здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом розрахункового періоду.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно п.5.6. Договору, компенсація Постачальнику вартості послуг з припинення (обмеження) газопостачання здійснюється Споживачем в такому порядку:

- Споживач компенсує Постачальнику вартість наданих оператором ГРМ/ГТС послуг з припинення (обмеження) газопостачання на об`єкти Споживача на підставі отриманого від Постачальника рахунка- фактури;

- компенсація вартості послуг з припинення (обмеження) газопостачання здійснюється Споживачем до 25 - го числа місяця, наступного за місяцем, в якому Постачальником було надано доручення на припинення (обмеження) газопостачання, на розрахунковий рахунок Постачальника, який зазначається в надісланому Споживачеві рахунку - фактури із призначення платежу;

- у разі, якщо протягом зазначеного періоду Споживач не компенсував (не повністю компенсував) Постачальнику вартість послуг з припинення (обмеження) газопостачання , Споживач несе відповідальність на загальних умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України.

Пунктом 7.2. Договору визначено, що у разі прострочення Відповідачем п. 5.1 , 5.6. цього Договору, Відповідач сплачує Позивачу пеню у розмірі 17,8% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розрахована від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Вказаний пункт Договору узгоджується із положеннями ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»: платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 9.3. Договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Позивач вказує на те, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не в повному обсязі та не виконав зобов`язань у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 5.1, п. 5.6. Договору. Сума простроченого та несплаченого основного боргу відповідача перед позивачем за Договором складає 1787162,98 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача борг у загальній сумі 2 084 689,58 грн., у тому числі: основний борг у сумі 1 787 162,98 грн.; пеня у сумі 76 110,42 грн.; три проценти річних у сумі 67 179,23 грн.; інфляційні втрати у сумі 154 236,95 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.

Згідно частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених дим Кодексом.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 525, ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Станом на момент розгляду справи, відповідач заборгованість не сплатив, не заперечував проти наявності суми основного боргу за Договором та не надав суду доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого газу на суму 1787162,98 грн., а отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 67 179,23 грн. та інфляційних втрат в розмірі 154 236,95 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Судом враховано, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, здійснено позивачем арифметично вірно, а тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних у розмірі 154 236,95 грн. та 3% річних у розмірі 67 179,23 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 76110,42 грн. пені за порушення строків оплати товару на підставі п. 8.2 договору.

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Кодексу. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України та частини першої статті 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 7.2. Договору визначено, що у разі прострочення Відповідачем п. 5.1 , 5.6. цього Договору, Відповідач сплачує Позивачу пеню у розмірі 17,8% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розрахована від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Враховуючи те, що відповідачем не виконані зобов`язання за Договором № 3095/1920-БО-32 купівлі-продажу природного газу щодо здійснення оплати за поставлений природний газ в повному обсязі, позивачем правомірно нарахована відповідачу пеня у розмірі 76110,42 грн., згідно п. 7.2 договору та виходячи з облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді прострочення.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90%, суд зазначає наступне.

В обґрунтування клопотання про зменшення суми пені, відповідач зазначає, що зобов`язання по Договору виконані відповідачем станом на 01.08.2021р. на 76 %, основний борг по Договору сплачувався в добровільному порядку, а залишок боргу 24 % в даний час залишається несплаченим із-за незалежних від відповідача обставин, а саме із-за несвоєчасних розрахунків бюджетних організацій та неотримання своєчасно компенсації від держави різниці між тарифами на теплову енергію та її собівартістю, яка виникла в зв`язку із зростанням ціни на газ. Відповідач вказує, що по Договору, що є предметом спору, природний газ постачається позивачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями. На підприємстві склалась дуже складна критична економічна ситуація, яка виникла у зв`язку з тим, що несвоєчасно проводять розрахунок з відповідачем бюджетні організації (65 % складу споживачів теплової енергії відповідача), що фінансуються із місцевого та державного бюджетів, населення. До бюджетних організацій практично неможливо реалізувати рішення суду та застосувати штрафні санкції за прострочення, тому що вони не передбачені бюджетним планом і отримати їх в примусовому порядку практично неможливо. Окрім цього, Законом України від 13 листопада 1996 року N 486/96-ВР «Про тимчасову заборону стягнення з громадян України пені за несвоєчасне внесення плати за житлово-комунальні послуги» було заборонено стягувати пеню з населення. Не зважаючи на скасування цього Закону з 01.01.2011р., в даний час механізм стягнення пені законодавством не встановлений. Також відповідач зазначає, що в органах ВДВС на примусовому виконанні знаходяться виконавчі документи на суму майже 2 млн. грн., але стягнення з населення здійснюється шляхом мізерних утримань із пенсії, заробітної плати або зовсім не здійснюється. Це є істотною обставиною, що також впливає на стан розрахунків з постачальником газу.

Також відповідач наполягає на тому, що сума штрафних санкцій є надмірно великою, а суми 3% річних та інфляційних втрат мають компенсувати всі негативні наслідки незначної затримки розрахунку з боку відповідача та майнова відповідальність повинна бути співмірною до вини боржника, ступеню розрахунків та періоду затримки оплат.

Окремо відповідач звертає увагу на те, що всі отримані кошти від бюджетних організацій за теплову енергію направлялись на рахунки в Ощадбанку із спеціальним режимом використання та на користь НАК «Нафтогаз України» в той же день відраховувалось та сплачувалось від 80% до 95% отриманих коштів на оплату поточної заборгованості за газ.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні принципи наведено у ст. 233 ГК України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За змістом наведених вище норм, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 922/3613/18, від 08.05.2018 у справі №924/709/17.

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18).

При цьому слід враховувати, що правила ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Суд враховує правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому, зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19).

Укладаючи спірний Договір, та будучи обізнаними з нормами чинного законодавства, сторони у п.5.3. Договору чітко передбачили «...в будь-якому випадку, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розраховуватись за поставлений природний газ ...».

А отже, тяжкий фінансовий стан підприємства не є достатньою підставою для зменшення розміру штрафних санкцій.

Суд також зазначає, що в силу положень ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, відповідач уклавши з позивачем договір на відповідних умовах зобов`язаний нести всі ризики, пов`язані з порушенням власних зобов`язань, та в т. ч. сплачувати передбачені договором штрафні санкції за допущені прострочення.

Крім того, в даному випадку розмір заявлених до стягнення та задоволених судом до стягнення штрафних санкцій (пені) не є значним, відповідає допущеному відповідачем порушенню, не призводить до безпідставного збагачення іншої сторони у справі та виконує мету, з якої сторонами у справі було передбачено відповідальність у вигляді сплати пені.

Враховуючи необхідність дотримання балансу інтересів сторін, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90%.

Відповідно до статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними, підтвердженими матеріалами справи і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Разом з цим, розглянувши клопотання відповідача про надання відстрочки виконання рішення суду на 5 місяців, суд зазначає наступне.

В обґрунтування заявленого клопотання відповідач вказує на те що, що з 29.08.2021р. набрав чинності Закон України від 14 липня 2021 року N 1639-ІХ, яким були внесені зміни до Закону України «Про заходи, спрямовані на регулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення від» 03.11.2016, № 1730-VІІІ, у відповідності до якого ТОВ «Котельні лікарняного комплексу» має право на включення і реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, та є учасником процедури врегулювання заборгованості як теплопостачальне підприємство, що має борги за природний газ станом на 01.06.2021р. Наказом Мінрегіону № 173 від 12.07.2017р. ТОВ «Котельні лікарняного комплексу " раніше було включено до Реєстру та в даний час подало заяву про включення до реєстру нових договорів, по яким виникла заборгованість, в т.ч. договору про постачання природного газу, що є предметом спору. У разі реалізації механізму та отриманні різниці в тарифах або укладення договору до реструктуризації з позивачем пеня, інфляційні нарахування, проценти річних не підлягають стягненню згідно ст.7 Закону № 1730. Але для реалізації всіх положень Закону № 1730 відповідачу потрібен додатковий час для включення його до Реєстру, укладення договору реструктуризації з позивачем та узгодження його умов.

Позивач проти задоволення клопотання відповідача заперечує, вказує, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Позивач не вбачає виключних та достатніх підстав для задоволення клопотання відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Згідно статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Суд зазначає, що відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17 травня 2005 року по справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії §1 ст.6 Конвенції.

Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції ("Іммобільяре Саффі проти Італії", заява №22774/93, §74, ЄСПЛ 1999-V).

В силу наведених приписів процесуального законодавства, підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення у визначений строк. Тобто відстрочення виконання судового рішення пов`язано з об`єктивними, непереборними - виключними обставинами, котрі ускладнюють його вчасне виконання.

Суд враховує, що Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв`язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 вказаного Кодексу, і за наявності обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, господарський суд має право відстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

Правовий аналіз статей 239 та 331 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При вирішенні питання про можливість відстрочення виконання рішення, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених сум, зокрема, із розміром збитків, враховує інтереси обох сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.

В силу приписів статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними (статті 76-78 Господарського процесуального кодексу України).

Суд враховує, що здійснюючи свою діяльність, відповідач повинен самостійно нести всі ризики: як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобов`язань, а також самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення. Укладаючи договір на поставку природного газу відповідач усвідомлював всі ризики та свідомо, з доброї волі погодився на умови поставки, в тому числі і щодо відповідальності, встановленої статтею 625 Цивільного кодексу України за порушення грошових зобов`язань.

У той же час суд приймає до уваги ту обставину, що відповідач зобов`язаний здійснювати постачання теплової енергії незалежно від зовнішніх факторів та здійсненої оплати наданих послуг, оскільки його господарська діяльність направлена на забезпечення життєдіяльності міста. Специфіка роботи підприємства полягає в тому, що основними споживачами теплової енергії є бюджетні підприємства та населення міста, які мають постійну значну заборгованість за спожиту теплову енергію.

Позивачем не надано будь-яких доказів завдання йому збитків внаслідок порушення відповідачем строків виконання грошового зобов`язання або погіршення матеріального стану Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору.

Строк відстрочення, який просить надати відповідач, не є значним і не перебільшує визначений частиною 5 статті 334 Господарського процесуального кодексу України річний термін з дня ухвалення рішення.

За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява N 36575/02, ухвала від 07 жовтня 2003 року).

На переконання суду, строк відстрочення виконання рішення у цій справі, який просить надати відповідач, не може бути визнаний надмірним і не розглядається як такий, що суперечать вимогам розумного строку, передбаченого статтею 6 Конвенції.

З огляду на матеріали справи, аргументи сторін та подані ними докази, виходячи з принципів розумності та справедливості, враховуючи інтереси як позивача, так і відповідача, а також те, що рішення суду є обов`язковим до виконання та має бути виконане, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви відповідача про відстрочку виконання судового рішення до 01.03.2022.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 129 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином на відповідача покладається судовий збір у розмірі 31 270,35 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-239, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні клопотання ТОВ "Котельні лікарняного комплексу" щодо зменшення пені на 90% - відмовити.

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Котельні лікарняного комплексу (61018 Харківська обл. м. Харків вул. Балакірєва, будинок 3; ) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ) борг у загальній сумі 2 084 689,58 грн., у тому числі: основний борг у сумі 1 787 162,98 грн.; пеня у сумі 76 110,42 грн.; три проценти річних у сумі 67 179,23 грн.; інфляційні втрати у сумі 154 236,95 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Котельні лікарняного комплексу (61018 Харківська обл. м. Харків вул. Балакірєва, будинок 3; ) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; Код ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 31 270,35 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Клопотання відповідача про надання відстрочки виконання рішення - задовольнити.

Відстрочити виконання рішення строком на 5 місяців до 01.03.2022.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач: Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; Код ).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю Котельні лікарняного комплексу (61018 Харківська обл. м. Харків вул. Балакірєва, будинок 3; ).

Повне рішення складено "08" жовтня 2021 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/2172/21