РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.09.2021Справа № 910/3077/20
судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк"

до ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрпериклаз"

про стягнення грошових коштів,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Мартинюк Є.В.

Від відповідача: не з`явився

Від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" (надалі - "АБ "Укргазбанк") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрпериклаз" не було виконано належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором №1/2010 від 02.03.2010 щодо повернення суми кредиту та сплаті процентів за користування ним у встановлені строки, у зв`язку з чим виникло триваюче порушення відповідного грошового зобов`язання, а тому позивач вказує на наявність правових підстав для стягнення з відповідача, як поручителя на підставі укладеного з банком договору поруки №23 від 27.10.2011, інфляційних втрат та 3% річних у загальному розмірі 12 006 460,34 грн, нарахованих за час прострочення позичальником виконання вказаних зобов`язань у загальний період з 01.03.2017 по14.02.2020.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.07.2020, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021, відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.05.2021, Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" задоволено частково; рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 у справі № 910/3077/20 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ від 08.06.2021, справу № 910/3077/20 передано для розгляду судді Андреїшиній І.О.

Ухвалою суду від 15.06.2021 справу № 910/3077/20 прийнято до свого провадження, встановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 14.07.2021 року.

12.07.2021 від позивача через відділ діловодства суду надійшло клопотання позивача про приєднання письмових доказів до матеріалів справи.

У засідання суду 14.07.2021 з`явився представник позивача.

Суд на місці ухвалив задовольнити клопотання позивача про приєднання письмових доказів до матеріалів справи, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

Відповідач та третя особа участь своїх представників у засідання суду 14.07.2021 не забезпечили, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 відкладено підготовче засідання на 09.08.2021.

У підготовчому судовому засіданні 09.08.2021 присутнім представником позивача надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Відповідач та третя особа участь своїх представників у засідання суду 09.08.2021 не забезпечили, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.09.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 відкладено судове засідання на 29.09.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 29.09.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач та третя особа участь своїх представників у засідання суду 29.09.2021 не забезпечили.

29.09.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.03.2010 між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" (Банк) та ТОВ "Укрпериклаз" (позичальник) було укладено кредитний договір №1/2010, до якого в подальшому сторонами було внесено зміни згідно додаткових угод №1 від 22.04.2011 та №2 від 27.10.2011 (надалі разом - "Кредитний договір"), у відповідності до умов якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 40 000 000,00 грн строком з 02.03.2010 по 01.04.2014, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в межах строку кредитування в розмірі 17% річних.

Пунктом 3.2 Кредитного договору встановлено, що погашення кредиту позичальник здійснює відповідно до графіку погашення кредиту, який наведено в додатку №1 до договору.

Проценти сплачуються позичальником щомісяця, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом, а також в день закінчення строку на який надано кредит (п. 3.4 Кредитного Договору).

На виконання умов Кредитного договору Банком було надано позичальнику кредитні кошти в розмірі 40 000 000,00 грн.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним Кредитним договором 27.10.2011 між Банком (кредитор), ОСОБА_1 (поручитель) та ТОВ "Укрпериклаз" було укладено договір поруки №23, у відповідності до п. 1.1 якого поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по Кредитному договору, за умовами якого позичальник зобов`язаний у порядку та на умовах, викладених у кредитному договорі не пізніше 01.04.2014 повернути кредит у розмірі 40 000 000,00 грн, сплатити проценти за користування кредитними коштами у межах строку кредитування, виходячи з 17% річних, сплатити проценти за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені кредитним договором (прострочена заборгованість), виходячи з 32% річних, сплатити нараховані та несплачені станом на 27.10.2011 проценти в розмірі 1 494 893,72 грн, а також комісії, штрафи та пені у розмірі та у випадках, передбачених кредитним та цим договорами.

Пунктами 1.2, 1.3 Договору поруки встановлено, що поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору. Поручитель, підписуючи цей договір, засвідчує, що він ознайомлений з положеннями кредитного договору та згоден забезпечувати виконання всіх його умов.

Згідно із п. 1.4 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник - за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, неустойки, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань.

Відповідно до п. 1.5 Договору поруки порукою за цим договором також забезпечується виконання позичальником зобов`язань по кредиту у разі вимоги кредитора про дострокове виконання зобов`язань по кредитному договору, на умовах та з підстав, передбачених у кредитному договорі.

Положеннями п.п. 5.1, 5.2 Договору поруки встановлено, що цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобов`язання позичальника за договором. Порука також припиняється якщо кредитор протягом 3-х (трьох) років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов`язання не зазначений або визначений моментом вимоги, то відповідальність поручителя перед кредитором припиняється після закінчення одного року з дня укладання цього договору.

В квітні 2013 року, Банк звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якого просив стягнути солідарно з відповідачів як поручителів заборгованість, яка утворилась за Кредитним договором станом на 28.02.2013 в сумі 39 168 141,74 грн, що складалась з: 36 700 809,23 грн - заборгованість по кредиту строкова; 478 618,77 грн - заборгованість по процентам строкова за період з 01.02.2013 по 28.02.2013; 1 696 754,04 грн - заборгованість по процентам прострочена; 102 971,60 грн - заборгованість по неустойці (пені) за несвоєчасне повернення кредиту; 188 988,11 грн - заборгованість по неустойці (пені) за несвоєчасну сплату процентів, на підставі якого було відкрито провадження у справі №761/8796/13-ц.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.08.2013 у справі №761/8796/13-ц, зміненим рішеннями Апеляційного суду міста Києва від 11.02.2014 та від 08.07.2014, стягнуто з ОСОБА_1 як поручителя та солідарного боржника ТОВ "Укрпериклаз" на користь Банку заборгованість за Кредитним договором у розмірі 39 023 172,41 грн., яка складається з: 36 700 809, 23 грн - строкової заборгованості за кредитом; 478 618,77 грн - строкової заборгованість по відсоткам за період з 01.02.2013 по 28.02.2013; 1 696 754,04 грн - простроченої заборгованості по відсоткам; 34 463, 28 грн - пені за несвоєчасне повернення кредиту; 112 527, 09 грн - пені за несвоєчасну сплату відсотків.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 11.06.2019 у справі № 927/671/18 було затверджено мирову угоду, укладену між ПАТ АБ "Укргазбанк" та ТОВ "Укрпериклаз", відповідно до якої ТОВ "Укрпериклаз" в рахунок часткового погашення заборгованості за Кредитним договором передав, а Банк прийняв у власність майно, визначене в п. 1 цієї мирової угоди, в рахунок часткового погашення заборгованості за Кредитним договором в сумі 37 183 920,00 грн, в т. ч.: 2 151 243, 30 грн - заборгованість по простроченим відсоткам; 35 032 676,70 грн - прострочена основна заборгованість за кредитом.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2020 у справі №910/6259/13 за позовом ПАТ АБ "Укргазбанк" до ТОВ "Укрпериклаз", ТОВ "Зайтек", ПрАТ "СК "Вестін", ТОВ "Мерсес плюс", ТОВ "АЗС-Груп-А", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні: позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , відповідача - Дексвуд Лімітед, про стягнення 82 402 989,44 грн, апеляційну скаргу ПрАТ "СК "Вестін" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2019 задоволено частково, вказане рішення скасовано частково, а його резолютивну частину викладено в новій редакції, згідно якої, зокрема: позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з ТОВ "Укрпериклаз" на користь ПАТ АБ "Укргазбанк" 36 700 809,23 грн суми основного боргу, 24 129,51 грн простроченої заборгованості по процентах, пені за несвоєчасну сплату процентів за період з 05.04.2012 по 28.02.2013 в розмірі 112 527,09 грн. та пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з 02.04.2012 по 18.06.2012 в розмірі 34 463,28 грн.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що у зв`язку з триваючим невиконанням підтвердженого заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.08.2013 у справі №761/8796/13-ц зобов`язання відповідача з виконання передбачених Кредитним договором та Договором поруки зобов`язань Банк вправі вимагати від відповідача сплати коштів, в порядку статті 625 Цивільного кодексу України, зокрема: 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.03.2017 по 14.02.2020 у розмірі 2 607 201,54 грн; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за період з 01.03.2017 по 02.07.2020 у розмірі 152 399,77 грн; інфляційних втрат, пов`язаних з несвоєчасним погашенням кредиту за період з 01.03.2017 по 31.01.2020, у розмірі 8 731 240, 36 грн; інфляційних втрат, пов`язаних з несвоєчасним погашенням процентів за період з 01.03.2017 по 02.07.2019, у розмірі 515 618,67 грн.

Отже, спір у справі стосується наявності правових підстав для покладення на відповідача як поручителя згідно Договору поруки обов`язку з оплати інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період прострочення виконання зобов`язань боржника згідно Кредитного договору по поверненню тіла кредиту та сплаті процентів за користування ним, суми яких було стягнуто з поручителя судовими рішеннями в межах справи №761/8796/13-ц.

При цьому суд відзначає, що фактичним предметом вирішення спору у даній справі є саме дослідження питання відшкодування втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) за користування грошовими коштами за рахунок поручителя внаслідок триваючого прострочення виконання зобов`язання боржника, в той час, як інші обставини виникнення та перебігу правовідносин кредитування згідно Кредитного договору (надання кредиту, його часткове погашення, нарахування процентів за користування ним, порушення позичальником строків повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, визначення розміру заборгованості позичальника за Кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті процентів за користування ним) були предметом дослідження та встановлені судовими рішеннями, зокрема, в межах справи Шевченківського районного суду міста Києва №761/8796/13-ц та справи Господарського суду міста Києва №910/6259/13, а тому в силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному дослідженню та доведенню.

Так, позивач стверджує, що у визначений ним загальний період з 01.03.2017 по 14.02.2020 у відповідача існувало прострочене грошове зобов`язання по сплаті на користь Банку стягнутої заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.08.2013 у справі №761/8796/13-ц, зміненим рішеннями Апеляційного суду міста Києва від 11.02.2014 та від 08.07.2014, заборгованості за Кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, а тому існують правові підстави для застосування до відповідача (поручителя) встановленої ст. 625 Цивільного кодексу України цивільно-правової відповідальності.

За таких обставин позивач звернувся до господарського суду з вимогами про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 9 246 859,03 грн та 3% річних у розмірі 2 759 601,31 грн, нарахованих за час прострочення позичальником виконання вказаних зобов`язань у загальний період з 01.03.2017 по14.02.2020.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є кредитним договором, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України.

Кредитний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Отже, спір у справі стосується наявності правових підстав для покладення на відповідача як поручителя за Договором поруки обов`язку з оплати інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період прострочення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті процентів за користування ним, суми яких стягнуто з поручителя судовими рішеннями в межах справи №761/8796/13-ц.

При цьому, фактичним предметом вирішення спору у даній справі є саме дослідження питання відшкодування втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) за користування грошовими коштами за рахунок поручителя внаслідок триваючого прострочення виконання зобов`язання боржника, в той час, як інші обставини виникнення та перебігу правовідносин кредитування згідно Кредитного договору (надання кредиту, його часткове погашення, нарахування процентів за користування ним, порушення позичальником строків повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, визначення розміру заборгованості позичальника за Кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті процентів за користування ним) були предметом з`ясування та встановлення судовими рішеннями, зокрема, в межах справи Шевченківського районного суду міста Києва №761/8796/13-ц та справи Господарського суду міста Києва №910/6259/13, відтак в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягають повторному дослідженню та доведенню.

За твердженнями позивача, у визначений ним загальний період з 01.03.2017 по 14.02.2020 у відповідача існувало прострочене грошове зобов`язання по сплаті на користь Банку стягнутої заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.08.2013 у справі №761/8796/13-ц (зміненим рішеннями Апеляційного суду міста Києва від 11.02.2014 та від 08.07.2014) заборгованості за Кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, відтак існують правові підстави для застосування до відповідача (поручителя) встановленої ст. 625 ЦК України цивільно-правової відповідальності.

Положеннями ст. ст. 173, 175 ГК України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої ст. 193 ГК України.

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

За приписами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Тобто, саме по собі судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення певного зобов`язання.

Таким чином, за існування між сторонами спору, вирішення якого передано на розгляд суду, певних цивільних або господарських зобов`язань, прийняте за наслідками такого вирішення судове рішення не може їх змінювати, а тим паче породжувати нових зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок щодо неможливості зміни судовим рішенням правових природи зобов`язань, щодо невиконання яких виник спір, наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18.

Досліджуючи правову природу обов`язку відповідача сплатити на користь позивача присуджену до стягнення за судовим рішенням суму коштів слід виходити саме з правової природи правовідносин сторін, в межах яких виник переданий на розгляд суду спір між ним.

Судом встановлено, спір в межах правовідносин Банку з ОСОБА_1 виник в рамках виконання договору поруки, отже між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання в т.ч. Глави 49 ЦК України.

Договір поруки є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме, майново-господарських зобов`язань на підставі ст.ст. 173, 174, 175, 283, 284, 285, 286 ГК України, ст.ст. 11, 202, 509, 759, 793, 797 ЦК України, та відповідно до ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором поруки (ст. 553 ЦК України) поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Судом також враховано, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.102018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2013 році зобов`язання відповідача, як поручителя, сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач, як кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання.

Отже, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителів, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Вказана правова норма не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржників за порушення грошового зобов`язання.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, нарахованих за час прострочення позичальником виконання вказаних зобов`язань у загальний період з 01.03.2017 по14.02.2020 у розмірі 9 246 859,03 грн, вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі.

Разом з тим, перевіривши розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок є арифметично вірним, а отже до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних за загальний період заборгованості з 01.03.2017 по14.02.2020 у розмірі 2 759 601,31 грн.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" про стягнення з відповідача 2 759 601,31 грн трьох відсотків річних та 9 246 859,03 грн інфляційних втрат є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосудця, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303-А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії"' (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. ЗО, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 233, 236-240, 250-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" (03087, м. Київ, вул. Єреванська, 1, ) 3 % річних у розмірі 2 759 601 (два мільйони сімсот п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот одна) грн 31 коп., інфляційні втрати у розмірі 9 246 859 (дев`ять мільйонів двісті сорок шість тисяч вісімсот п`ятдесят дев`ять) грн 03 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 180 096 (сто вісімдесят тисяч дев`яносто о шість) грн 91 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 05.10.2021

Суддя І.О. Андреїшина