РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.09.2021Справа № 910/9376/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Приватного акціонерного товариства "Укргідроенерго" (07300, Київська обл., м. Вишгород, )

до Державного підприємства "Гарантований покупець" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 27, )

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 1) Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 25)

2) Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (03057, місто Київ, вулиця Смоленська, будинок 19)

про стягнення 11 427 024,25 грн,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Арзуманян В.В.

Від відповідача: Левченко Д.Ю.

Від третіх осіб: не з`явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Приватного акціонерного товариства "Укргідроенерго" до Державного підприємства "Гарантований покупець" про стягнення штрафних санкцій за договором № 05-ГП/20/1281 /01 /20 від 28.04.2020 в розмірі 11 427 024,25 грн, з яких: 4 233 547,20 пені та 7 193 477,16 грн штрафу та 551 432,94 грн трьох відсотків річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 14.07.2021.

13.07.2021 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 14.07.2021 суд на місці ухвалив встановити позивачу строк для надання відповіді на відзив до 23.07.2021, встановити строк відповідачу для надання заперечень на відповідь на відзив до 03.08.2021 та оголосити перерву у підготовчому засіданні на 09.08.2021. Відомості про дані процесуальні дії занесено до протоколу судового засідання.

22.07.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява Державного підприємства "Гарантований покупець" до Приватного акціонерного товариства "Укргідроенерго" про визнання недійсними ч. 1 п. 6.2. та п. 6.3. Договору № 05-ГП/20/1281/01/20 від 28.04.2020, в якій також міститься клопотання про відстрочення сплати судового збору.

Також 26.07.2021 через відділ діловодства суду позивачем подано відповідь на відзив.

30.07.2021 через відділ діловодства суду відповідачем подано клопотання про зменшення неустойки та клопотання про залучення до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерства енергетики України, Кабінету Міністрів України, Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" та Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

03.08.2021 через відділ діловодства суду відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2021 у задоволенні клопотання Державного підприємства "Гарантований покупець" про продовження процесуального строку, встановленого судом для надання відзиву на позовну заяву, у справі № 910/9376/21 відмовлено. Зустрічну позовну заяву Державного підприємства "Гарантований покупець" до Приватного акціонерного товариства "Укргідроенерго" про визнання недійсними пунктів договору разом з доданими до неї документами повернуто заявнику.

У судовому засіданні 09.08.2021 представники відповідача підтримали клопотання про залучення до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерства енергетики України, Кабінету Міністрів України, Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" та Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, просили їх задовольнити.

Представник позивача заперечив проти задоволення даних клопотань.

Розглянувши клопотання відповідача про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Кабінет Міністрів України, Міністерство енергетики України, Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" та Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, суд дійшов висновку про обгрунтованість та наявність підстав для часткового задоволення поданих клопотань в порядку ст. 50 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2021 залучено до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" та Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та відкладено підготовче засідання на 18.08.2021.

09.08.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові пояснення.

У підготовчому судовому засіданні 18.08.2021 присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.09.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 відкладено судове засідання на 29.09.2021.

16.09.2021 через відділ діловодства суду позивачем подані пояснення по суті спору, в яких останній просить поновити строк на подання пояснень.

У судовому засіданні 29.09.2021 суд на місці ухвалив поновити строк для подання позивачем пояснень по суті спору та залучити їх до матеріалів справи. Відомості про дану процесуальну дію містяться в протоколі судового засідання.

Представник позивача у судовому засіданні 29.09.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач у судовому засіданні 29.09.2021 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі.

29.09.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28.04.2020 між Приватним акціонерним товариством «Укргідроенерго» (далі - позивач, продавець) та Державним підприємством «Гарантований покупець» (далі - відповідач, покупець) укладено договори купівлі-продажу електричної енергії з покупцем для забезпечення суспільних інтересів, зокрема, договір № 05-ГП/20/1281/01/20 від 28.04.2020.

Згідно з п. 3.1. договору місяцем постачання є календарні дати з 00:00 годин першого числа місяця по 24:00 годин останнього числа такого місяця.

Відповідно до п. 2. додаткової угоди № 1/1281/01/20 до договору № 05-ГП/20/1281/01/20 від 28.04.2020 місяцем постачання є календарні дати з 00:00 годин першого числа травня 2020 року по 24:00 годин останнього числа травня 2020 року.

Отже, періодом постачання електричної енергії за даним договором є 01.05.2020-31.05.2020.

Відповідно до пп. 4.3.2 п. 4.3. договору не пізніше 10-го числа місяця, що слідує за місяцем постачання відповідач здійснює на користь продавця остаточний платіж за куплену у місяці постачання електричну енергію.

Згідно з п. 6.2. договору у випадку незабезпечення Гарантованим покупцем оплати за електричну енергію відповідно до графіка оплати та повної оплати за електричну енергію до 10-го числа місяця, що слідує за місяцем постачання, продавець має право:

- нарахувати Гарантованому покупцю пеню за кожний день прострочення платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на день прострочення, враховуючи день фактичної оплати. Нарахування пені здійснюється за увесь час порушення зобов`язання та/або;

- зупинити постачання електричної енергії до моменту повного розрахунку за заборгованістю, яка виникла за договорами постачання електричної енергії з покупцем для забезпечення загальносуспільних інтересів між сторонами за минулі періоди.

За прострочення оплати відповідачем за електричну енергію на строк понад 30 календарних днів, Гарантований покупець додатково сплачує продавцю штраф у розмірі 7% від суми простроченої заборгованості (до п. 6.3. договору).

12.10.2020 між ПрАТ «Укргідроенерго» та ДП «Гарантований покупець» було укладено угоду № 10/2-ГП/20/1887/01/20 про реструктуризацію заборгованості за договором купівлі-продажу електричної енергії з Гарантованим покупцем для забезпечення загальносуспільних інтересів від 28.04.2020 № 05-ГП/20/1281/01/20 (далі - Угода про реструктуризацію заборгованості).

Так, згідно з п. 1. Угоди про реструктуризацію заборгованості сторони дійшли згоди, що сума основної заборгованості за договором складає 102 763 959,44 грн з ПДВ.

Відповідно до п. 2. Угоди про реструктуризацію заборгованості Гарантований покупець взяв на себе зобов`язання забезпечити повну оплату продавцю сум заборгованості за електричну енергію, куплену у періоді постачання (01.05.2020 - 31.05.2020), у такому порядку:

1) до 31.10.2020 включно - 1712 732,66 грн з ПДВ;

2) до 30.11.2020 включно - 1 712 732,66 грн з ПДВ;

3) до 31.12.2020 включно - 1 712 732,66 грн з ПДВ;

4) до 31.01.2021 включно - 1 712 732,66 грн з ПДВ;

5) до 28.02.2021 включно - 1 712 732,66 грн з ПДВ;

6) до 31.03.2021 включно - 94 200 296, 14 грн з ПДВ.

У п. 5. Угоди про реструктуризацію заборгованості зазначено, що Гарантований покупець визнає, що укладанням цієї Угоди продавець не позбавляється права на звернення до суду за захистом порушеного права або інше досудове врегулювання з Гарантованим покупцем відносин щодо отримання від Гарантованого покупця плати за порушення строків та порядку оплати за договором як штрафних санкцій (штрафу та пені) на користь продавця за період, з моменту виникнення заборгованості до моменту набуття чинності цієї Угоди.

Відповідно до п. 7. Угоди про реструктуризацію заборгованості дана Угода набуває чинності з моменту укладання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідно до умов договору та Угоди про реструктуризації заборгованості, а також положень чинного законодавства він має право на застосування штрафних санкцій до відповідача у зв`язку з порушенням останнім строку виконання господарського зобов`язання.

У зв`язку з тим, що останнім днем встановленим для оплати за договором є 10.06.2020 позивачем нараховано пеню у розмірі 4 233 547, 19 грн та штраф у розмірі 7 193 477,16 грн, який позивач просить стягнути з відповідача.

Таким чином, предметом позову у справі є вимога позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій (пені та штрафу) у розмірі 11 427 024,36 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Положеннями ст. 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

За своєю правовою природою відносини, що склалися між сторонами по № 05-ГП/20/1281/01/20 від 28.04.2020, є правовідносинами, які регулюються нормами законодавства про поставку.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно з ч. 2 ст. 714 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Частиною 1 ст. 275 Господарського кодексу України встановлено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію (ч.ч. 6, 7 ст. 276 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.1. Угоди про реструктуризацію заборгованості сторони дійшли згоди, що сума основної заборгованості за договором складає 102 763 959,44 грн з ПДВ.

Відповідно до п. 2 .Угоди про реструктуризацію заборгованості Гарантований покупець взяв на себе зобов`язання забезпечити повну оплату продавцю сум заборгованості за електричну енергію, куплену у періоді постачання (01.05.2020 - 31.05.2020), у визначеному порядку.

При цьому, у п. 5 Угоди про реструктуризацію заборгованості зазначено, що Гарантований покупець визнає, що укладанням цієї Угоди продавець не позбавляється права на звернення до суду за захистом порушеного права або інше досудове врегулювання з Гарантованим покупцем відносин щодо отримання від Гарантованого покупця плати за порушення строків та порядку оплати за договором як штрафних санкцій (штрафу та пені) на користь продавця за період, з моменту виникнення заборгованості до моменту набуття чинності цієї Угоди.

Відповідно до пп. 4.3.2 п. 4.3. договору № 05-ГП/20/1281/01/20 від 28.04.2020 не пізніше 10-го числа місяця, що слідує за місяцем постачання Гарантований покупець здійснює на користь продавця остаточний платіж за куплену у місяці постачання електричну енергію.

Отже, судом встановлено, що останнім днем встановленим для оплати за договором №05-ГП/20/1281/01/20 від 28.04.2020 є 10.06.2020.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, сума основної заборгованості (102 763 959,44 грн), яка є основною базою для нарахування пені, узгоджена сторонами та зафіксована у п. 1 Угоди про реструктуризацію заборгованості за договором купівлі-продажу електричної енергії з Гарантованим покупцем для забезпечення загальносуспільних інтересів № 05-ГП/20/1281/01/20 від 28.04.2020.

Судом встановлено, що факт наявності заборгованості підтверджується:

- актом купівлі-продажу електричної енергії між ПрАТ «Укргідроенерго» та ДП «Гарантований покупець» за травень 2020 року, підписаний Позивачем та Відповідачем, з додатком - Внутрішній розподіл до такого акту;

- реєстрами отриманих платежів по Договору купівлі - продажу електричної енергії з покупцем для забезпечення загальносуспільних інтересів №05-ГП/20/1281/01/20 від 28.04.2020 за період з 01.01.2020 по 19.07.2021.

Суд зазначає, що факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором 05-ГП/20/1281/01/20 від 28.04.2020 належним чином доведений, підтверджений матеріалами справи та не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Приписами частини 1 статі 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

У відповідності до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

У пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013 зазначено, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

Згідно з п. 6.2. договору у випадку незабезпечення Гарантованим покупцем оплати за електричну енергію відповідно до графіка оплати та повної оплати за електричну енергію до 10-го числа місяця, що слідує за місяцем постачання, продавець має право, зокрема, нарахувати Гарантованому покупцю пеню за кожний день прострочення платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на день прострочення, враховуючи день фактичної оплати. Нарахування пені здійснюється за увесь час порушення зобов`язання.

За прострочення оплати Гарантованим покупцем за електричну енергію на строк понад 30 календарних днів, Гарантований покупець додатково сплачує продавцю штраф у розмірі 7% від суми простроченої заборгованості (п. 6.3. договору).

Суд перевірив надані позивачем розрахунки та встановив, що заявлені до стягнення суми пені та штрафу є арифметично правильними та обґрунтованими.

Отже, вимоги позивача визнаються судом повністю обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Твердження відповідача щодо відсутності в позовній обґрунтування розміру заборгованості, яка взята базою для нарахування пені, суд визнає помилковим, оскільки в позовній заяві зазначено, що період нарахування пені - з 11.06.2020 по 12.10.2020, тобто з наступного дня, коли зобов`язання мало бути виконано належним чином у відповідності до умов договору та до моменту укладання Угоди № 10/2-ГП/20/1887/01/20 про реструктуризацію заборгованості за договором купівлі-продажу електричної енергії з Гарантованим покупцем для забезпечення загальносуспільних інтересів від 28.04.2020 № 05-ГП/20/1281/01/20.

Щодо доводів відповідача про не вірне зазначення позивачем дати закінчення нарахування пені, оскільки при обрахуванні позивачем пені визначено дату закінчення її нарахування - датою погашення боргу, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що періодом нарахування штрафних санкцій відповідачу у даній справі є період: з 11.06.2020 (наступний день після останнього дня встановленого для оплати за Договором) по 12.10.2020 включно (день набуття чинності Угоди про реструктуризацію заборгованості, що є днем її укладання - 12.10.2020).

При цьому, у п. 5 Угоди про реструктуризацію заборгованості зазначено, що Гарантований покупець визнає, що укладанням цієї Угоди Продавець не позбавляється права на звернення до суду за захистом порушеного права або інше досудове врегулювання з Гарантованим покупцем відносин щодо отримання від Гарантованого покупця плати за порушення строків та порядку оплати за Договором як штрафних санкцій (штрафу та пені) на користь Продавця за період, з моменту виникнення заборгованості до моменту набуття чинності цієї Угоди.

Окремо суд зазначає, що позивачем при здійсненні розрахунку пені, як штрафних санкцій відповідачу у даній справі, було враховано часткову сплату заборгованості протягом штрафного періоду, здійснену відповідачем 03.07.2020, та відповідно зменшено суму заборгованості, яка стала базою для нарахування пені на наступні дні прострочення, на відповідну суму отриманої оплати.

Крім того, заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначає, що відсутні правової підстави для застосування за договором до ДП «Гарантований покупець» такої міри відповідальності як сплата пені.

Проте, як встановлено судом вище, положення договору містять підставу для притягнення відповідача до відповідальності за порушення зобов`язань, зокрема, за несвоєчасну сплату за електричну енергію.

Тобто, положення договору, зокрема п.6.2. договору, містять правову підставу для стягнення неустойки, оскільки його умови погоджені та підписані сторонами у встановленому порядку, що сам відповідач у своєму відзиві на позовну заяву не заперечує.

Твердження відповідача про те, що пеня та штраф нараховані позивачем поза межами строку дії договору за прострочення виконання зобов`язання, яке сталося після закінчення строку дії договору, суд визнає помилковим, оскільки відповідно до п. 10.1. договору цей договір вступає в силу з дати його підписання сторонами та діє до 10 травня 2020 року. В частині виконання фінансових зобов`язань договір діє до їх повного виконання. Частина друга зазначеного підпункту договору свідчить про наявність обов`язку виконати наявні фінансові зобов`язання в повному обсязі, у тому числі, зобов`язання зі сплати грошової суми, яка є неустойкою.

Відповідач вважає, що в його діях немає вини, і це звільняє його від відповідальності у вигляді сплати неустойки за порушення зобов`язань, які виникли за договором.

В обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на одночасне поширення на відповідача дії постанови Кабінету Міністрів України №483 від 05.06.2019 з наступними змінами «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії» та факт відсутності належних розрахунків від контрагента Відповідача - НЕК «Укренерго» на ринках РДН/ВДР з січня 2020 року, а також ст.9-1 розділу XVII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про ринок електричної енергії» щодо механізму компенсації втрат від вартості послуги, яку надає відповідач третім особам.

Однак, суд зазначає, що зазначені аргументи відповідача не є підставами для звільнення останнього від господарської-правової відповідальності за порушення умов договору.

Водночас, відповідачем було заявлено про зменшення розміру неустойки до 1 грн.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому згідно з положеннями частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із покупця надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для покупця і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Враховуючи викладене, суд не вбачає об`єктивних підстав для зменшення розміру неустойки заявленої позивачем до стягнення з відповідача за порушення строків оплати поставленої електроенергії згідно договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до ч. 4 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Укргідроенерго" про стягнення з відповідача пеню у розмірі 4 233 547, 19 грн та штраф у розмірі 7 193 477,16 грн є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 86, 129, 233, 236-240, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства "Гарантований покупець" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 27, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Укргідроенерго" (07300, Київська обл., м. Вишгород, ) пеню у розмірі 4 233 547 (чотири мільйони двісті тридцять три п`ятсот сорок сім) грн 20 коп., штраф у розмірі 7 193 477 (сім мільйонів сто дев`яносто три тисячі чотириста сорок сім) грн 16 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 171 405 (сто сімдесят одна тисяча чотириста п`ять) грн 36 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 05.10.2021

Суддя І.О. Андреїшина