ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2021 р. м. Київ Справа № 911/593/21

м. Київ, вул. С. Петлюри, буд. 16/108

Господарський суд Київської області

Господарський суд Київської області, одноособово, у складі судді Саванчук С.О., секретар судового засідання Бондаренко О.М., розглянув матеріали

за позовом Фермерського господарства "Гранд-2012"

07041, Київська обл., Поліський р-н, с. Млачівка, вул. Жовтнева, буд. 15,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна"

07034, Київська область, Поліський р-н, с. Мар`янівка,

про визнання договору дійсним

за участі представників сторін:

позивача: Кобилянський В.А., посвідчення серія КВ №2050 від 15.12.2014; ордер на надання правової допомоги серія АА №1098897 від 08.06.2021;

відповідача: не з`явився.

Обставини справи:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява (вх. № 587/21 від 26.02.2021) Фермерського господарства "Гранд-2012" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" про визнання договору дійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані визнанням договору №02/04/2013 від 02.04.2013, що укладений між позивачем та відповідачем дійсним внаслідок добросовісного виконання позивачем умов вищевказаного договору та ухилення відповідача від його нотаріального посвідчення.

Судом перевірено позовну заяву і додані до неї документи на відповідність вимогам статей 162, 164, 172, частині 5 статті 174, статті 175 Господарського процесуального кодексу України та встановлена їх невідповідність вимогам частини 1 статті 172 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.03.2021 судом позовну заяву (вх. № 587/21 від 26.02.2021) залишено без руху.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків (вх. №9797/21 від 26.04.2021), відповідно до якого позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Судом встановлено, що позовна заява і додані до неї документи відповідають вимогам статей 162, 164, 172, частині 5 статті 174, статті 175 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.05.2021 судом прийнято позовну заяву (вх. № 587/21 від 26.02.2021) до розгляду, відкрито провадження у справі №911/593/21 за правилами загального позовного провадження, проведення підготовчого засідання суду призначено на 08.06.2021.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позов (вх. №14298/21 від 08.06.2021).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання про виклик свідка (вх. №14297/21 від 08.06.2021).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання про витребування документів (вх. №14296/21 від 08.06.2021).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання про фіксування судового процесу за допомогою відеозапису (вх. №14295/21 від 08.06.2021).

У судове засідання 08.06.2021 з`явились представники позивача та відповідача та надали усні пояснення по справі.

У судовому засіданні 08.06.2021 представник відповідача заявив суду усне клопотання про залишення без розгляду 2 абзацу прохальної частини поданого ним клопотанням про витребування документів (вх. №14296/21 від 08.06.2021), а саме: у частині встановлення повноважень представника позивача Дейлика О.Г.

У судовому засіданні 08.06.2021 суд, на підставі частин 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, без оформлення окремим документом, із занесенням до протоколу судового засідання, про задоволення клопотання відповідача про фіксування судового процесу за допомогою відеозапису (вх. №14295/21 від 08.06.2021).

У судовому засіданні 08.06.2021 суд, на підставі частин 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, без оформлення окремим документом, із занесенням до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні клопотання відповідача про виклик свідка (вх. №14297/21 від 08.06.2021) у зв`язку із невідповідністю вищевказаного клопотання вимогам статей 88, 89 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.06.2021 судом відкладено підготовче засідання у справі №911/593/21 на 06.07.2021.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №14965/21 від 16.06.2021).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи (вх. №162635/21 від 06.07.2021).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.07.2021 відкладено підготовче засідання на 27.08.2021 та витребувано документи.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 17212/21 від 19.07.2021), заява (вх. № 17402/21 від 20.07.2021) про долучення документів, письмові пояснення (вх. № 17991/21 від 27.07.2021), клопотання (вх. № 17992/21 від 27.07.2021) про долучення документів до матеріалів справи.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшли письмові пояснення (вх. № 17990/21 від 27.07.2021).

У судовому засіданні 27.08.2021 оголошено перерву до 17.08.2021.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшли письмові пояснення та клопотання про долучення документів до матеріалів справи (вх. № 18413/21 від 02.08.2021).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання (вх. № 19569/21 від 17.08.2021) про відкладення підготовчого засідання.

У судове засідання 17.08.2021 з`явився представник позивача, представник відповідача у судове засідання не з`явився.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.08.2021 судом відкладено підготовче засідання у справі №911/593/21 на 07.09.2021.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшли письмові пояснення (вх. № 20957/21 від 07.09.2021).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.09.2021 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 21.09.2021.

У судове засідання 21.09.2021 з`явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги, представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового розгляду повідомлявся шляхом направлення ухвали суду.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 21.09.2021 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд -

встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Україна» (далі - відповідач, продавець) та Фермерським господарством «Гранд - 2012» (далі - позивач, покупець) укладено договір № 02/04/2013 (далі - Договір), згідно з яким продавець зобов`язується передати у власність покупця господарські будівлі та споруди, які знаходяться в аварійному стані, в тому числі: корівник, конюшня, комора, будинок тваринника, водонапірна башта, тік фуражний, внутрішні фермерські дороги, площадка зернова відкрита, які знаходяться за адресою: Київська обл., Поліський район, с. Млачівка, вул. Жовтнева, 63-а, повне найменування, кількість, якість, вартість та інші характеристики яких визначені сторонами у видаткових накладних до цього договору, а покупець зобов`язується прийняти господарські будівлі та споруди та сплатити їх вартість на умовах, що визначені в цьому договорі.

Пунктом 1.2. Договору визначено, що загальна вартість господарських будівель та споруд складає 70200,00 грн.

Відповідно до пункту 1.5. Договору визначено, що господарські будівлі та споруди, які знаходяться в аварійному стані, в тому числі: корівник, конюшня, комора, будинок тваринника, водонапірна башта, тік фуражний, внутрішні фермерські дороги, площадка зернова відкрита, які знаходяться за адресою Київська обл., Поліський район, с. Млачівка, вул. Жовтнева, 63-а, що є предметом цього договору, є власністю продавця, не обтяжені вимогами третіх осіб та не перебувають в заставі.

Згідно з пунктом 2.1. Договору продавець зобов`язується передати у власність покупця господарські будівлі та споруди з усіма приналежностями, інженерними комунікаціями та технічною та іншою документацією.

Пунктом 4.2. Договору визначено, що господарські будівлі та споруди передаються продавцем у власність покупця протягом 5-ти календарних днів з моменту оплати їх вартості відповідно до умов цього договору.

08.14.2013 між сторонами підписано видаткову накладну на суму 70200,00 грн. та акт приймання-передачі № 1 від 08.04.2013.

Короткий зміст позовних вимог

Позовні вимоги про визнання договору №02/04/2013 від 02.04.2013, що укладений між позивачем та відповідачем, дійсним обґрунтовані добросовісністю виконання позивачем умов вищевказаного договору та ухилення відповідача від його нотаріального посвідчення.

Аргументи Фермерського господарства «Гранд-2012»

Листом від 26.11.2019 № 101 відповідач запропонував позивачеві звільнити земельну ділянку на якій розташовані будівлі та споруди, придбані за спірним договором.

Відповідач обґрунтував цю вимогу тим, що позивач придбав у нього будівельні матеріали (що не відповідає дійсності). Даний лист свідчить про невизнання відповідачем права власності позивача на придбане за договором нерухоме майно.

У відповіді (лист від 23.12.2019) на цей лист позивач заявив про готовність врегулювати спірні питання шляхом переговорів та просив відповідача надати копію акту інвентаризації земельної ділянки, на який посилався відповідач, проте, жодної відповіді не надходило.

22.09.2020 позивач звернувся до державного реєстратора прав із заявою про реєстрацію права власності на набуте за договором нерухоме майно. Рішенням від 02.10.2020 № 54380034 Державний реєстратор прав на нерухоме майно відмовив позивачеві у державній реєстрації прав та їх обтяжень з посиланням на статтю 657 Цивільного кодексу України через відсутність нотаріального посвідчення договору.

Будівлі і споруди, набуті за Договором, збудовані господарським способом в 1964-1990 роках, а чинне на той момент законодавство не передбачало їхнього прийняття в експлуатацію та державної реєстрації права власності.

До 05.08.1992 закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

З огляду на те, що відповідач є власником майна, у розумінні закону та ухилився від нотаріального посвідчення договору, наявні підстави для визнання договору дійсним.

Крім того, спірному нерухомому майну присвоєно поштову адресу, що підтверджується рішенням Млачівської сільської ради Поліського району Київської області від 16.07.2012 № 123-19-VI та договором про приєднання до електричних мереж.

Аргументи Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна»

17.02.2012 на зборах засновників прийнято рішення продати господарські приміщення, які належать товариству на будівельні матеріали за суму 70000,00 грн.

Між сторонами укладено договір № 02/04/2013 від 02.04.2013, згідно з яким передаються будівельні матеріали, які утворяться в результаті демонтажу непридатних господарських будівель та споруд, що підтверджується долученими до матеріалів справи документами.

Аргументи позивача про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна не підлягають врахуванню, з огляду на те, що відповідач не є власником спірного нерухомого майна, тобто, не має на нього жодних прав, тому і було укладено договір купівлі-продажу будівельних матеріалів.

Норми права, що підлягають застосуванню

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Верховний Суд у порядку obiter dictum звертає увагу на необхідність послідовної державної реєстрації майнових прав, пов`язаних з нерухомим майном, ураховуючи таке.

Згідно з частинами 1, 4 статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Частиною 4 статті 334 Цивільного кодексу України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають: право власності на нерухоме майно; право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; інші речові права відповідно до закону; податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Таким чином, за змістом норм статті 334 Цивільного кодексу України і статей 3, 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" похідні від права власності речові права на нерухоме майно у їх набувача виникають з моменту державної реєстрації таких прав.

Отже, з урахуванням змісту наведених положень чинного законодавства, як речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, так і майнові права, відмінні від права власності на нерухоме майно, є правами, нерозривно пов`язаними з нерухомим майном, а тому такі права підлягають державній реєстрації та виникають з моменту відповідної реєстрації.

Згідно зі статтею 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз`яснив, що частина 2 статті 220 Цивільного кодексу України не застосовується до правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов`язується з моментом їх державної реєстрації, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом, докази, що прийняті та відхилені судом, мотиви прийняття або відхилення кожного доказу та аргументу, викладеного сторонами у матеріалах справи та висновки суду за результатами розгляду справи

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Україна» та Фермерським господарством «Гранд - 2012» укладено договір № 02/04/2013, згідно з яким продавець зобов`язується передати у власність покупця господарські будівлі та споруди, які знаходяться в аварійному стані, в тому числі: корівник, конюшня, комора, будинок тваринника, водонапірна башта, тік фуражний, внутрішні фермерські дороги, площадка зернова відкрита, які знаходяться за адресою: Київська обл., Поліський район, с. Млачівка, вул. Жовтнева, 63-а, повне найменування, кількість, якість, вартість та інші характеристики яких визначені сторонами у видаткових накладних до цього договору, а покупець зобов`язується прийняти господарські будівлі та споруди та сплатити їх вартість на умовах, що визначені в цьому договорі.

Пунктом 1.2. Договору визначено, що загальна вартість господарських будівель та споруд складає 70200,00 грн.

Відповідно до пункту 1.5. Договору визначено, що господарські будівлі та споруди, які знаходяться в аварійному стані, в тому числі: корівник, конюшня, комора, будинок тваринника, водонапірна башта, тік фуражний, внутрішні фермерські дороги, площадка зернова відкрита, які знаходяться за адресою: Київська обл., Поліський район, с. Млачівка, вул. Жовтнева, 63-а, що є предметом цього договору, є власністю продавця, не обтяжені вимогами третіх осіб та не перебувають в заставі.

Згідно з пунктом 2.1. Договору продавець зобов`язується передати у власність покупця господарські будівлі та споруди з усіма приналежностями, інженерними комунікаціями та технічною та іншою документацією.

Пунктом 4.2. Договору визначено, що господарські будівлі та споруди передаються продавцем у власність покупця протягом 5 календарних днів з моменту оплати їх вартості відповідно до умов цього договору.

08.14.2013 між сторонами підписано видаткову накладну на суму 70200,00 грн. та акт приймання-передачі № 1 від 08.04.2013.

Суд до спірних правовідносин застосовує позиції Верховного Суду від 11.08.2020 справа № 207/4472/15-ц, провадження № 61-41913св18, від 17.06.2020 справа № 128/2757/16-ц, провадження № 61-7762св18, від 16.02.2021 справа № 2-4570/07 провадження № 61-17152св19, від 25.03.2021 справа № 638/9782/16-ц провадження №61-13872св20 в яких предметом спору за позовними вимогами є визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання за позивачем права власності на придбане за договором майно з підстав ухилення відповідача від нотаріального посвідчення даних договорів.

Статтею 220 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, у цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до статті 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Частиною 3 статті 640 Цивільного кодексу України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Отже, правила статті 220 Цивільного кодексу України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 Цивільного кодексу України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов`язки.

Аналогічну позицію зазначав і Верховний Суд України в пункті 13 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 де роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 Цивільного кодексу України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін, вона також є чинною до теперішнього часу.

Подібна правова позиція, відносно того, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнано судом дійсним з підстав, передбачених статтею 220 Цивільного кодексу України, оскільки, такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, а набуті на його підставі права на нерухоме майно - державній реєстрації, отже, судовим рішенням не може бути підмінено як процедуру нотаріального посвідчення договору, так і державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.09.2021 у справі № 221/5196/16-ц.

Крім того, перевіривши долучені до матеріалів справи документи, суд зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Україна» не є власником спірного нерухомого майна, з огляду на те, що станом на дату укладення договору купівлі - продажу: 02.04.2013 діяли норми статтей 182, 334, 657 Цивільного кодексу України та статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно з якими права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Судом враховані аргументи позивача про застосування до спірних правовідносин вимог частини 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" якою визначено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав і те, що долучений до матеріалів справи технічний паспорт на групу нежитлових приміщень № 2020/009 від 16.03.2020, що розташовані за адресою: Київська обл., Поліський р-н., с Млачівка, вул. Жовтнева 63-а, містить, відомості про дати будівництва: з 1964 по 1990 роки, проте, матеріали справи не містять доказів, що будівництво відбувалось саме відповідачем, з огляду на дату державної реєстрації товариства - 24.02.2000, або того, що відповідач є правонаступником особи, яка будувала спірне нерухоме майно або відповідач набув його на законних підставах, що, у свою чергу, унеможливлює встановлення у відповідача будь-яких прав на розпорядження спірним нерухомим майном.

Крім того, суд зазначає, що умови договору не містять погодженої сторонами умови про зобов`язання сторін нотаріально посвідчити спірний договір, а матеріали справи не містять будь-яких доказів намагання сторонами його нотаріально посвідчити.

Також, судом враховано, що частина 2 статті 220 Цивільного кодексу України застосовується у тому разі, коли договір міг бути посвідчений нотаріально з юридичної точки зору, але не був - через ухилення однієї із сторін щодо вчинення фактичних дій з нотаріального посвідчення, натомість, спірний у справі договір, за вищевикладеними висновками суду, не міг бути посвідчений нотаріально навіть за волевиявлення обох сторін, що сторони усвідомлювали на момент вчинення цього правочину, з огляду на пояснення представників у судовому засіданні та матеріали справи - через відсутність доказів того, що продавець був власником спірного нерухомого майна та відсутності правовстановлюючих документів на це майно.

Правовідносини сторін у межах договору № 02/04/2013 від 02.04.2013 про передачу у власність будівельних матеріалів, що були у використанні, які утворяться в результаті демонтажу непридатних господарських будівель та споруд, не досліджуються у даній справі, з огляду на те, що зазначений договір не є предметом спору та не спростовує вищевикладених висновків суду щодо спірного у справі договору.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що правила статті 220 Цивільного кодексу України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 Цивільного кодексу України пов`язується з державною реєстрацією, тобто, Договір купівлі-продажу нерухомого майна № 02/04/2013 від 02.04.2013 є неукладеними і такими, що не породжує для сторін прав та обов`язків, отже, відсутні підстави для задоволення позову.

Результати розгляду справи

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства та з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Оцінюючи подані до матеріалів справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Судовий збір за подання позовної заяви, в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача у повному обсязі.

Крім того, відповідачем у відзиві зазначено про понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн., проте, до матеріалів справи не долучено документів на підтвердження фактичного надання послуг, а міститься лише договір про надання правової допомоги від 14.05.2021 з положеннями про попередньо погоджену сторонами суму оплати послуг, що, у свою чергу, виключає можливість зарахування зазначеної суми до судових витрат відповідача відповідно до статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 11, 73, 74, 76-80, 232, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову (вх. № 587/21 від 26.02.2021) Фермерського господарства "Гранд-2012" (07041, Київська обл., Поліський р-н, с. Млачівка, вул. Жовтнева, буд. 15, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" (07034, Київська область, Поліський р-н, с. Мар`янівка, ) про визнання договору дійсним - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 07.10.2021.

Суддя С.О. Саванчук