ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/15989/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Краснова Є.В., Уркевича В.Ю.,

секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 (колегія суддів у складі: Сулім В.В. - головуючий, Скрипка І.М., Коробенко Г.П.)

за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради

до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В",

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Авалон комерц груп",

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Аурум Інвест"

про визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити дії,

за участю:

позивача: ОСОБА_5. (самопредставницітво),

відповідача-1: Петровський (адвокат),

прокурора: Костюк О.В. (посвідчення),

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Заступник керівника Київської місцевої прокуратури №3 (далі - прокурор) звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Авалон Комерц Груп" (далі - відповідач-2), Товариства з обмеженою відповідальністю "Аурум Інвест" (далі - відповідач-3) про визнання недійсними договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011, укладеного між ТОВ "Преско-В" і ТОВ "Авалон Комерц Груп", та договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015, укладеного між ТОВ "Авалон Комерц Груп" і ТОВ "Аурум Інвест", а також про зобов`язання ТОВ "Аурум Інвест" повернути земельну ділянку площею 100,3 кв.м, розташовану по вул. Оноре де Бальзака, 83а у м. Києві, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ "Преско-В" неправомірно зареєструвало право власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі підробленого рішення суду, яке в подальшому було відчужено на користь ТОВ "Авалон комерц груп", яке, в свою чергу, здійснило відчуження на користь ТОВ "Аурум Інвест".

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (суддя Сташків Р.Б.) позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2018 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про відмову в позові повністю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.06.2018 постанову апеляційного суду від 14.03.2018 скасовано, справу передано на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

За результатами нового розгляду оскарженою у касаційному порядку постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

2.2. Рішення місцевого суду мотивоване тим, що матеріалами справи не підтверджено факт винесення судового рішення, на підставі якого відповідач-1 зареєстрував право власності на нерухоме майно; докази передачі відповідачу-1 в користування земельної ділянки під таким майном, а також дозвільні документи на будівництво відсутні, отже у відповідача-1 не могло виникнути право власності на самочинне збудоване майно, і право його продавати, що є підставою для визнання продажу такого майна незаконним.

2.3. Апеляційний суд, залишаючи після нового розгляду справи рішення суду першої інстанції без змін, виходив з того, що висновки судово-технічної експертизи, судово-почеркознавчої експертизи судових рішень, на підставі яких відповідач-1 зареєстрував право власності, про те, що відтиски гербової печатки суду співпадають з вільними зразками печаток, які використовувались судом, а підпис на ухвалі вказаного суду виконано Радзівоном О.І., не спростовують висновків суду відповідно до інших доказів щодо не існування ухваленого іменем України та у відповідності до норм Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення; відповідачем-1 було здійснено самочинне будівництво, що є підставою для задоволення позову; прокурором доведено підстави представництва; строк позовної давності у справі не було пропущено, оскільки позивач дізнався про порушення своїх прав з листа Голови Гребінківського районного суду Полтавської області від 05.03.2015.

3. Короткий зміст касаційної скарги і узагальнені доводи інших учасників справи

3.1. В касаційній скарзі відповідач-1 просить скасувати постанову апеляційного суду від 25.05.2021, рішення суду першої інстанції від 27.11.2017 і відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

3.2. Відповідач-1 в якості підстав касаційного оскарження посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме ст.53, ст.74, ст.76-79, ст.86 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ст.23 Закону України "Про прокуратуру", ст.261, ст.267, ст.376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.212 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), при застосуванні яких не було враховано висновки Верховного Суду (далі - ВС), викладені у постанові ВС від 26.06.2018 у справі №910/15989/16, ВП ВС від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, ВС України від 27.05.2014 у справі №3-23гс14, ВС України від 23.12.2014 у справі №916/2414/13, ВС України від 29.10.2014 у справі №6-152цс14, ВС України 01.07.2015 у справі №6-178цс15, ВС від 24.01.2018 у справі №914/801/17, ВС від 07.02.2018 у справі №32/5009/5385/11, ВС від18.04.2018 у справі №911/2646/17, ВС від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, ВС від 06.02.2019 у справі №927/246/18, ОП ВС від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, ВС від 23.10.2018 у справі №926/03/18, ВС від 23.09.2018 у справі №924/1237/17.

3.3. Керівник Деснянської окружної прокуратури міста Києва подав відзив на касаційну скаргу відповідача-1, де просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на законність оскарженої постанови.

4. Мотивувальна частина

4.1. Відповідно до приписів статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (ч.1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч.2).

4.2. Як встановлено судами, на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 у справі №2-391/08 державним реєстратором Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" прийнято рішення від 07.07.2011 про державну реєстрацію за відповідачем-1 права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 100,3 кв.м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 83а.

4.3. 29.12.2011 між ТОВ "Преско-В" (продавець) та ТОВ "Авалон Комерц Груп" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстровано в реєстрі за №8368, відповідно до умов якого продавець передає, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві власності вказану нежитлову будівлю.

Відповідно до пункту 1 вказаного договору нежитлова будівля, що продається, належить продавцю на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали цього ж суду від 10.11.2010.

4.4. 25.07.2015 між ТОВ "Авалон Комерц Груп" (продавець) та ТОВ "Аурум Інвест" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською I.A. та зареєстровано в реєстрі за №822, відповідно до п.1.1 якого продавець продав, а покупець придбав цю нежитлову будівлю.

Нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 77,41 кв.м, кадастровий номер 62:092/006.

4.5. Прокуратурою Деснянського району міста Києва під час здійснення нагляду у формі представництва за цільовим використанням земельних ділянок на території Деснянського району міста Києва було здійснено запит від 02.03.2015 №(10-53) 1045 вих15 до Гребінківського районного суду Полтавської області про надання інформації щодо того, чи виносилось суддею Радзівон О.І. рішення від 20.10.2008 та ухвала від 10.11.2010 у цивільній справі №2-391/08 за позовом ТОВ "Преско-В" до ОСОБА_1 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до наданого на вказаний запит прокуратури листа Гребінківського районного суду Полтавської області №411/15-вих від 05.03.2015 згідно з обліково-статистичних карток справа №2-391/08 розглядалась за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно (рішення від 18.07.2008).

Судами встановлено, що за даними Єдиного державного реєстру судових рішень судові рішення у цивільній справі №2-391/08 за Гребінківським районним судом Полтавської області не обліковуються.

4.6. За вказаних обставин суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що судові рішення, які стали підставою для державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за ТОВ "Преско-В", Гребінківським районним судом Полтавської області не приймались. Прокуратурою Деснянського району міста Києва внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження від 28.04.2015 № 0000066 за ч.4 ст.358 Кримінального кодексу України за фактом використання завідомо підробленого документу.

4.7. В матеріалах справи присутні фотокопії з копії рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали того ж суду від 10.11.2010 у цивільній справі №2-391/08 без наявності їх оригіналів або засвідчених копій.

Відповідно до висновків судово-технічної експертизи документів від 22.10.2019 та судово-почеркознавчої експертизи від 27.08.2020 відтиски гербової печатки суду, співпадають з вільними зразками вказаних печаток, які використовувались Гребінківським районним судом Полтавської області, а підпис на ухвалі вказаного суду від 10.11.2010 у справі №2-391/08 виконано Радзівоном О.І .

При цьому за результатами оцінки всіх обставин справи апеляційний суд дійшов висновку, що результати судових експертиз не доводять існування ухваленого іменем України та у відповідності до норм ЦПК України судового рішення.

4.8. Апеляційний суд при винесенні оскаржуваного рішення виходив із того, що у справі відсутні докази прийняття Київською міською радою як власником землі рішення про передачу відповідачу-1 або іншим особам, які у подальшому ставали власниками нежитлової будівлі за адресою: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 83а, у користування спірної земельної ділянки та державної реєстрації речового права на неї.

4.9. Відповідно до листа Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києва від 03.08.2016 вих. №6 документи, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт у Деснянському районі м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 83а, (код ділянки 62:092:006) відповідачу-1 та іншим особам Київською міською радою не видавались, документи, що посвідчують право користування земельними ділянками, не реєструвались.

Відповідно до інформації, наданої Департаментом містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації в листі від 25.08.2016 вих. № 055-12275, умови та обмеження забудови спірної земельної ділянки не розроблялись, не надавались та не реєструвались.

Отже, докази отримання відповідачем-1 відповідних дозволів на проведення будівництва, чи докази прийняття в експлуатацію збудованого об`єкта у справі також відсутні.

4.10. Щодо підстав представництва прокурором інтересів позивача апеляційний суд зазначив про їх обґрунтованість, оскільки на виконання ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор перед поданням позову у серпні 2016 року звернувся до позивача з листом, в якому повідомив про намір здійснити представництво інтересів держави шляхом подання позовної заяви.

4.11. Колегія суддів Верховного Суду з такими висновками судів погоджується з огляду на наступне.

4.12. Як вбачається у даній справі позов прокурора було подано і розглянуто судом першої інстанції на підставі положень ГПК України у редакції, що була чинною до 15.12.2017.

Перед поданням позову у серпні 2016 року прокурор звернувся до позивача з листом від 19.08.2016 №2815вих-16, в якому повідомив про намір здійснити представництво інтересів держави шляхом подання позовної заяви в інтересах держави в особі Київської міської ради до відповідачів.

Згідно статті 2 ГПК України у редакції, чинній до 15.12.2017, прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви в порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу (ч.3).

Разом з тим, у касаційній скарзі як на виключну підставу касаційного оскарження у цій частині скаржник посилається на Постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 7 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам", яка відповідно до вимог статті 287 ГПК України не відноситься до судових рішень, які підпадають під визначення цієї норми, та на постанову Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, яку прийнято у відповідній частині на підставі положень Кодексу адміністративного судочинства України, ст.131-1 Конституції України щодо виключних випадків та порядку представництва прокурором інтересів держави в суді, положення якої у судах першої інстанції мали застосовуватися із 1 січня 2019 року, що передбачено пунктом 11 перехідних положень Конституції України, а Кодекс адміністративного судочинства України не регулює процесуальну діяльність у господарських судах.

Також у касаційній скарзі як на виключну підставу касаційного оскарження у цій частині скаржник посилається на постанову Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, а також постанови Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 926/03/18, у справі № 924/1237/17, від 06.02.2019 у справі № 927/246/18.

Однак у наведених постановах суду касаційної інстанції при вирішенні спірних питань були застосовані вказані вище положення ст.131-1 Конституції України та ст. 53 ГПК України, або одна із наведених норм, що як вбачається із викладеного, не дає правових підстав для скасування судових рішень за вказаними доводами скаржника.

4.13. Позов у справі заявлено з підстав того, що спірне нерухоме майно є самочинно збудованим і право власності на нього зареєстровано за підробленим рішенням суду.

Суди при винесенні оскаржених рішень виходили з того, що відповідач-1 незаконно набув право власності на спірне нерухоме майно і не мав права його продавати.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, як вірно визначив суд апеляційної інстанції, державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і не можна ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Право власності на спірне майно за відповідачем-1 було зареєстровано на підставі судового рішення, факт ухвалення якого іменем України та у відповідності до норм ЦПК України судами не було встановлено.

Крім того, вказаний об`єкт нерухомості був збудований на земельній ділянці, яка відповідно до встановлених обставин справи не надавалась відповідачу-1 згідно визначених процедур.

4.14. Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ч.1).

Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Пунктом «а» ч.1 ст.9 та п.12 Перехідних положень ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до повноважень Ради у галузі земельних відносин на її території належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста; до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради.

Як встановлено судами, докази прийняття Київською міською радою рішення про передачу відповідачу-1 або іншим особам, які у подальшому ставали власниками нежитлової будівлі, у користування земельної ділянки під спірним об`єктом нерухомості та докази державної реєстрації речового права на неї відсутні.

4.15. За змістом ст.376 ЦК Кодексу житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч.1). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2). Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч.3).

Відсутність дозвільних документів на будівництво у відповідача-1 також підтверджена матеріалами справи.

Таким чином, оскільки нежитлова будівля збудована на спірній земельній ділянці, що не була належним чином відведена відповідачу-1 для цієї мети, без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, без введення спірного об`єкту нерухомості в експлуатацію, висновок суду апеляційної інстанції про те, що з урахуванням положень ч.2 ст.376 ЦК України право власності у відповідача-1 або інших осіб на нежитлову будівлю не виникло, є вірним.

4.16. Згідно ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2).

Таким чином, відповідач-1 не міг набути право власності на спірний об`єкт нерухомості і відповідно не міг його передати третім особам.

4.17. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК України).

Отже, колегія суддів Верховного Суду погоджується з наведеними вище висновками судів попередніх інстанцій.

4.18. Відповідно до приписів ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними (ч.1). Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (ч.2). Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (ч.3).

Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч.2).

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З урахуванням наведеного позовні вимоги прокурора щодо повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан також є такими, що підлягають задоволенню.

Посилання в касаційній скарзі на те, що зобов`язувати відповідача-3 зносити будівлю, розташовану по вул. Оноре де Бальзака, 83а у м. Києві, не можна, оскільки відповідач-3 не є особою, що самовільно її будувала, не можуть бути підставою для скасування оскаржених рішень тому, що саме він на даний момент є особою, що перешкоджає позивачу користуватися земельною ділянкою і усувати такі перешкоди має саме він.

4.19. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що строк позовної давності у справі, наслідки пропуску якого відповідач -1 просив застосувати, не було пропущено.

Доводи, викладені у касаційній скарзі у цій частині, колегія суддів Верховного Суду також вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

За приписами ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.1 ст.261, ч.2 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

4.20. Касаційна інстанція зауважує, що у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи теж заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (наведену правову позицію викладено у постановах ВП ВС від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц).

При цьому позов про зобов`язання ТОВ "Аурум Інвест" повернути позивачу спірну земельну ділянку з її приведенням у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд за своєю процесуально-правовою природою є негаторним позовом, який може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (наведену правову позицію викладено у постановах ВС від 29.08.2019 у справі №910/551/18, від 17.04.2018 у справі №924/623/16).

До позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення (наведену правову позицію викладено у пункті 34 постанови ВП ВС від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц).

Подібна правова позиція була висловлена в постанові ВС від 20.10.2020 у подібній справі з тотожними учасниками справі №910/13356/17.

У справі, що розглядається, заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності подано відповідачем-1. Позовні вимоги до вказаного відповідача полягають у визнанні недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011, укладеного між ТОВ "Преско-В" і ТОВ "Авалон Комерц Груп".

Як зазначили суди, позивачу про порушення його прав стало відомо в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000066 після отримання листа Голови Гребінківського районного суду Полтавської області №411/15-вих від 05.03.2015, тому строк позовної давності у справі не пропущено.

Доводи скаржника про те, що це відбулось з моменту реєстрації Комунальним підприємством "Київське міське бюро технічної інвентаризації" (яке утворене позивачем для виконання певних функцій) права власності за позивачем на спірне нерухоме майно, не спростовують вищевикладеного, оскільки реєстрація права власності за позивачем відбулась в межах процедур, передбачених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Так, відповідно до чинної на момент реєстрації редакції статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. Дії реєстратора не визнавались незаконними, а докази підробки судових рішень, що стали підставою для реєстрації права власності за позивачем, з`явились лише під час досудового розслідування в рамках кримінального провадження, що стало підставою поряд з іншими подання даного позову.

Крім того, Верховний Суд в постанові 10.05.2018 у подібній справі № 910/15993/16 з тотожними учасниками також визнав, що позивачем (Київською міською радою) строк позовної давності у тотожних обставинах не було пропущено.

4.21. Щодо доводів, викладених у касаційній скарзі про те, що положення частини першої статті 261 ЦК України про початок перебігу позовної давності, встановленої для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокуратури до суду із заявою про захист державних інтересів, з посиланням при цьому на правові позиції Верховного Суду, слід зазначити, що суд апеляційної інстанції застосував положення вказаної норми права не у супереч правовим висновкам Верховного Суду.

4.22. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що прийняті судові рішення є законними і обґрунтованими, тому підстав їх скасовувати немає.

Таким чином, відповідно до положень ст.309 ГПК України подана касаційна скарга залишається без задоволення, а оскаржена постанова апеляційного суду - без змін.

4.23. Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 у справі №910/15989/16 - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді Є.В. Краснов

В.Ю. Уркевич