судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Кондратової І.Д. у справі № 910/5971/20 щодо ухвали палати про передачу справи на розгляд палати
Справа № 910/5971/20
Колегія суддів вважає помилковим такий підхід (розгляд спорів між позивачем та Мін`юстом як корпоративний), та таким, що не відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, оскільки:
- спір між заявником та Мін`юстом не може вважатись корпоративним чи спором про право цивільне, оскільки Мін`юст не претендує на належність йому об`єкта права власності (частки у капіталі);
- скасування чи не скасування реєстраційної дії або визнання недійсним наказу не вирішує спір остаточно, адже тим самим не визнається недійсною сама підстава проведення реєстраційної дії - рішення, договір, інший правочин;
- вирішенню судом питання щодо реєстрації права має обов`язково передувати вирішення питання про належність права тій чи іншій особі. Зробити це у спорі, де відповідачем є лише Мін`юст, - неможливо. Мін`юст не є належним відповідачем у спорі про цивільне право чи корпоративному спорі, а може виступати лише співвідповідачем (до якого заявлено похідні вимоги) або третьою особою;
- вимога про скасування рішень загальних зборів чи реєстраційних дій або наказу Мін`юсту не є належним способом захисту, якщо йдеться про зміни складу учасників чи розміру внеску.
Відповідно до частини 5 статті 303 ГПК України суддя, не згодний із рішенням про передачу (відмову у передачі) справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду, письмово викладає свою окрему думку в ухвалі про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду або в постанові, прийнятій за результатами касаційного розгляду.
Я не можу погодитися з думкою більшості колегії суддів щодо передачі справи на розгляд палати, тому вважаю за необхідне викласти свою окрему думку.
- висновки Великої Палати Верховного Суду у справах з оскарження наказів Мін`юсту, прийнятих відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не застосовані у цій справі з предметом позову про оскарження наказу Мін`юсту, прийнятого відповідно до ст. 34 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", з огляду на неподібність правовідносин та різне нормативно-правове регулювання;
- Велика Палата Верховного Суду розглядала лише одну справу про визнання протиправним та скасування наказу Мін`юсту, прийнятого за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації юридичних осіб. У цій справі Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що спір у справі не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ГПК, оскільки спірні правовідносини виникли саме, зокрема, щодо правомірності переходу частки у статутному капіталі цього товариства до іншої особи, призначення керівника та зміни місця його знаходження, а отже, існує спір про право, що унеможливлює розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Жодних висновків щодо неефективності чи неправильності такого способу захисту, неможливості вирішення такого спору в судовому порядку чи неналежності відповідача Велика Палата Верховного Суду у цій справі не робила (постанова від 4 червня 2019 року у справі № 821/1504/17 (провадження № 11-1265апп18));
- наказ Мін`юсту може бути оскаржений до суду згідно .з п. 10 ст. 34 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", і відповідати за таким позовом має саме Мін`юст (належний відповідач), як орган влади, що прийняв відповідне рішення;
- такий спосіб захисту є належним, ефективним та визначений у п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України;
- чинним законодавством не визначено прямого обов`язку особи, яка подає позов щодо оскарження рішення Мін`юсту, попередньо чи одночасно звертатися до суду з позовом до особи, за скаргою чи в інтересах якої був прийнятий відповідний наказ про скасування реєстраційної дії;
- відмова у задоволенні позову щодо визнання незаконним наказу Мін`юсту з тих підстав, що така вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, або з тих підстав, що така вимога може розглядатися як похідна (а не основна), суперечитиме ч. 2 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Таке право є безумовним, тому не може бути обмежене шляхом покладання на позивача обов`язку заявляти додаткові вимоги.
Постійна зміна судової практики за відсутності вагомих підстав має негативний вплив на єдність судової практики, може свідчити про серйозні недоліки в судовій системі, що не сприятиме підтриманню авторитету суду та формуванню довіри до судової влади в цілому.
СуддяІ. Кондратова