УХВАЛА

30 вересня 2021 року

м. Київ

Справа № 914/1147/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О.М. - головуючий, Кібенко О.Р., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В. Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Пеприк Ольги Михайлівни

на рішення Господарського суду Львівської області

у складі судді Березняк Н. Є.

від 02 листопада 2020 року

та постанову Західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Кравчук Н. М., Кордюк Г. Т., Плотніцького Б. Д.

від 20 квітня 2021 року

за позовом Пеприк Ольги Михайлівни , яка діє від імені та в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Латориця»

до ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фізична особа - підприємець Ходак Марія Василівна,

про відшкодування збитків

за участю представників:

від позивача: не з`явилися

від відповідача: не з`явилися

від третьої особи: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2020 року Пеприк Ольга Михайлівна від імені та в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Латориця» звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 602 640,00 грн збитків.

Позовні вимоги заявлені Пеприк Ольгою Михайлівною на підставі статті 54 Господарського процесуального кодексу України як учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Латориця» від імені та в інтересах цього Товариства. В обґрунтування позовних вимог позивачка послалася на те, що відповідач, діючи від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Латориця» як директор, уклав з фізичною особою - підприємцем Ходак М. В. договір про спільну сумісну діяльність від 03 вересня 2011 року. За твердженням позивача відповідач не є керівником зазначеного Товариства, цей договір був укладений відповідачем з порушенням положень Статуту Товариства, а саме: без згоди загальних зборів учасників Товариства на укладення договору, та на невигідних для Товариства умовах. Внаслідок цих протиправних дій відповідача нерухоме майно, що належить Товариству на праві власності, за договором про спільну сумісну діяльність від 03 вересня 2011 року було 01 червня 2017 року передане в оренду третім особам, однак Товариство не отримало коштів від здачі майна в оренду, що є збитками Товариства, які позивачка просить стягнути з відповідача.

2. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.

Господарський суд Львівської області рішенням від 02 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 20 квітня 2021 року, у задоволенні позову відмовив повністю.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що у спірних правовідносинах, що склалися між сторонами у справі, відсутні усі необхідні елементи складу правопорушення, та відсутні підстави для стягнення збитків. За висновком судів позивачка не довела:

- наявності протиправної поведінки позивача при укладенні договору про спільну сумісну діяльність від 03 вересня 2011 року, оскільки цей правочин є правомірним, недійсним не визнаний, що підтверджується рішенням Господарського суду Львівської області від 11 квітня 2014 року у справі № 914/64/14 про відмову у задоволенні позову Пеприк О. М. про визнання недійсним цього договору;

- наявності заявлених до стягнення збитків у вигляді недоотриманих грошових коштів від здачі майна Товариства в оренду та їх розміру, оскільки наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що на виконання пунктів 2.2. та 4.3. договору про спільну діяльність на користь Товариства надходили кошти як частка чистого прибутку, передбачена для перерахування Товариству за цим договором. Також суди визнали недоведеними доводи позивачки про можливість отримання Товариством доходу, заявленого до стягнення як збитки та у заявленому до стягненні розмірі.

Крім того суди не взяли до уваги висновки Верховного Суду, на які послалася позивачка, зазначивши про те, що ці висновки не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі, оскільки були зроблені у неподібних до цієї справи правовідносинах.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі позивачка - Пеприк Ольга Михайлівна просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 02 листопада 2020 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 20 квітня 2021 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень скаржниця послалася на пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначила про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, а саме: статтю 92 Цивільного кодексу України, статтю 89 Господарського кодексу України, не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 910/20261/16, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 908/4550/15, від 04 грудня 2018 року у справі № 910/21493/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 922/2187/16.

Також скаржниця зазначила про те, що суди попередніх інстанцій не врахували:

- висновки Верховного Суду, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18;

- висновки Верховного Суду щодо застосування принципу jura novit curia «суд знає закони», викладені у постановах від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 20 січня 2020 року у справі № 902/803/17, від 30 січня 2020 року у справі № 904/1093/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 924/196/19.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що заявлені у цій справі позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, не узгоджуються з наведеними позивачкою підставами позову, оскільки позовні вимоги, заявлені до відповідача як до керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Латориця», суперечать визначеним позивачкою підставам позову про те, що відповідач не є керівником Товариства. Також відповідач зазначає про те, що висновки Верховного Суду, на які послалася позивачка у касаційній скарзі, не є релевантними для цієї справи, оскільки зроблені у справах з неподібними до цієї справи правовідносинами. Крім того за твердження відповідача суди попередніх інстанцій у повному обсязі дослідили матеріали справи, ухвалили правильні рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Третя особа відзив на касаційну скаргу не надала.

6. Оцінка аргументів учасників справи.

Верховний Суд, розглянувши матеріали справи, доводи та аргументи учасників справи, наведені у касаційній скарзі та у відзиві на касаційну скаргу, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.

Відповідно до частини першої та другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як уже зазначалося, касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже відповідно до положень пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Критеріями визначення подібності правовідносин в іншій аналогічній справі є: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет) (ухвала об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17, пункт 40 постанов Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц).

Отже для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Проаналізувавши висновки Верховного Суду, на які послалася позивачка у касаційній скарзі як на висновки Верховного Суду, які не були враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні спору у цій справі, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними правовідносинам, які склалися між сторонами у цій справі № 914/1147/20, що переглядається, з огляду на таке.

Щодо висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 908/4550/15.

Як вбачається предметом спору у зазначених справах було визнання недійсними договорів, витребування майна. Натомість у цій справі № 914/1147/20, що переглядається, предметом спору є стягнення збитків. Наведене свідчить про те, що такий критерій, як предмет спору, а відповідно як наслідок фактичні та правові підстави позову, фактичні обставини у справах № 911/2129/17 та № 908/4550/15 є зовсім іншими, ніж такі критерії у цій справі № 914/1147/20, що переглядається, а правовідносини у справах № 911/2129/17 та № 908/4550/15 є неподібними з правовідносинами у цій справі № 914/1147/20.

З огляду на викладене висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 908/4550/15, не є релевантними для цієї справи № 914/1147/20, оскільки зроблені у неподібних цій справі правовідносинах.

Щодо висновків Верховного Суду, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/21493/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 910/20261/16 та від 24 червня 2020 року у справі № 922/2187/16.

Як вбачається предмет, підстави та суб`єктний склад учасників справ у справах № 910/21493/17, № 910/20261/16 та № 922/2187/16 є подібними таким критеріям у цій справі № 914/1147/20.

Позивачка у касаційній скарзі посилається на висновки Верховного Суду, зроблені у зазначених справах щодо застосування статей 89 Господарського кодексу України та статті 92 Цивільного кодексу України, які, за твердженням позивачки, не були враховані судами попередніх інстанцій.

У зв`язку з цим Верховний Суду зазначає таке.

За змістом статті 89 Господарського кодексу України (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, якими визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради. Посадові особи відповідають за шкоду, заподіяну ними господарському товариству, в межах і порядку, передбачених законом та установчими документами товариства.

Відповідно до частин першої, третьої статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування зазначених норм, викладеного у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/21493/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 910/20261/16 та від 24 червня 2020 року у справі № 922/2187/16, особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише у невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень. За відсутністю доведення наявності зазначених обставин, які свідчать про протиправну поведінку посадової особи товариства, підстави для задоволення позову про стягнення з неї збитків відсутні.

Як вбачається положення статті 89 Господарського кодексу України та статті 92 Цивільного кодексу України є загальними для застосування до правовідносин про стягнення збитків, заподіяних товариству його посадовими особами.

Разом з цим Верховний Суд зазначає про те, що саме лише застосування судом цих висновків не має своїм наслідком якийсь певний однозначний результат вирішення спору. Результат розгляду судом спорів у справах про стягнення збитків, заподіяних товариству його посадовими особами, при застосуванні судом зазначених висновків обумовлюється фактичними обставинами, що встановлені судом у кожній конкретній справі, тобто залежить від встановлених судом фактичних обставин, які у кожній справі можуть бути різними. Зокрема обставини протиправної поведінки посадової особи товариства та докази у підтвердження цих обставин, якими позивач обґрунтовує позов, у кожній конкретній справі можуть бути різними.

Так, у справі № 910/20261/16 підставою протиправної поведінки відповідача (посадової особи господарського товариства) позивач визначив обставини, за яких відповідач вчинив дії, спрямовані на позбавлення товариства спеціального дозволу на геологічне вивчення надр та його подальшу передачу іншому товариству, в якому відповідач є керівником та кінцевим бенефіціаром. Тобто предметом дослідження у зазначеній справі були обставини щодо дій відповідача, вчинених ним не в інтересах товариства, директором якого він був, а в інтересах іншої юридичної особи.

Натомість у цій справі № 914/1147/20 такі обставини не були визначені позивачкою підставою протиправної поведінки відповідача. Позивачка як на протиправну поведінку відповідача послалася на обставини укладення відповідачем від імені товариства договору з порушенням визначеного статутом порядку та за відсутності у відповідача повноважень керівника товариства. Тобто позивачка, заявляючи позов до відповідача як до посадової особи товариства, заперечує факт того, що відповідач взагалі був керівником товариства.

З огляду на викладене фактичні обставини у зазначених справах № 910/20261/16 та № 914/1147/20 щодо протиправної поведінки відповідача є різними, а правовідносини у цих справах не можна вважати подібними.

У справі № 910/21493/17 в обґрунтування протиправної поведінки відповідача (посадової особи господарського товариства) позивач послався на обставини укладення відповідачем додаткової угоди до договору поставки нафтопродуктів, яка передбачала умову відстрочення платежу, та не мала на меті здійснення реальної господарської операції та отримання прибутку.

Натомість у цій справі № 914/1147/20 обставини, які б свідчили про вчинення відповідачем дій, направлених на ухилення від здійснення реальних господарських операцій та від отримання прибутку товариством, не були визначені позивачкою підставою протиправної поведінки відповідача. Крім того суди попередніх інстанцій у цій справі, що переглядається, встановили обставини отримання Товариством коштів як частину чистого прибутку за договором про спільну сумісну діяльність, укладеним від імені товариства відповідачем, за період дії договору.

З огляду на викладене фактичні обставини у зазначених справах № 910/21493/17 та № 914/1147/20 щодо протиправної поведінки відповідача є різними, а правовідносини у цих справах не можна вважати подібними.

Верховний Суд також враховує те, що за результатом розгляду позову у справі № 910/21493/17 суди відмовили у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків, а суд касаційної інстанції у постанові від 04 грудня 2018 року погодився з таким рішенням та залишив без змін оскаржувані судові рішення.

Позивачка як на протиправну поведінку відповідача послалася на обставини укладення відповідачем від імені товариства договору з порушенням визначеного статутом порядку та за відсутності у відповідача повноважень керівника товариства. Тобто позивачка, заявляючи позов до відповідача як до посадової особи товариства, заперечує факт того, що відповідач взагалі був керівником товариства.

У справі № 922/2187/16 в обґрунтування протиправної поведінки відповідача (посадової особи господарського товариства) позивач послався на обставини понесення відповідачем необґрунтовано завищених витрат на відрядження та їх витрачання на придбання товарів, робіт, послуг для господарських потреб, реальність та зв`язок з господарською діяльністю товариства яких є сумнівними.

Натомість у цій справі № 914/1147/20 такі обставини протиправної поведінки відповідача як витрачання посадовою особою товариства коштів на цілі, не пов`язані з економічно-господарською діяльністю товариства, не були визначені позивачкою підставою позову, що також свідчить про те, що ці справи є різними за своїми фактичними обставинами, а правовідносини у цих справах є неподібними.

Отже усе наведене вище свідчить про неподібність правовідносин у справах № 910/20261/16, № 910/21493/17 та № 922/2187/16 правовідносинам у цій справі № 914/1147/20.

Крім того зі змісту оскаржуваної позивачкою постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що апеляційний господарський суд врахував зазначений вище висновок Верховного Суду щодо застосування статті 89 Господарського кодексу України та статті 92 Цивільного кодексу України та вирішив спір у справі з урахуванням тих фактичних обставини, що існують у цій справі. Наведеним спростовуються твердження скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції цього висновку.

Верховний Суд не бере до уваги посилання позивачки у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18, оскільки зі змісту касаційної скарги не вбачається в обґрунтування неправильного застосування якої норми матеріального чи процесуального права позивачка послалась на ці висновки Верховного Суду. Не навела позивачка у касаційній скарзі і доводів у підтвердження подібності правовідносин у зазначених справах правовідносинам у цій справі.

Верховний Суд не бере до уваги посилання позивачки у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій при вирішенні спору у цій справі принципу «суд знає закони» та висновків Верховного Суду щодо застосування цього принципу, оскільки зазначені доводи є необґрунтованими, зводяться до незгоди з ухваленими судами попередніх інстанцій оскаржуваними рішеннями.

Позивачка в обґрунтування цих доводів лише цитує у касаційній скарзі висновки Верховного Суду щодо застосування принципу «суд знає закони», посилається на неврахування та незастосування судами цього принципу при вирішенні справи, проте не зазначає, які висновки судів попередніх інстанцій є помилковими внаслідок незастосування цього принципу, не обґрунтовує, у чому полягає помилковість висновків при визначенні кваліфікації спірних правовідносин.

Позивачка в обґрунтування своїх доводів щодо неврахування судами принципу «суд знає закони» зазначає таке (дослівно): «суди, знаючи закони при аналізі правовідносин сторін та надаючи їм кваліфікацію, при застосуванні до таких правовідносин нормальної людської логіки, ніколи не прийняли б рішення, що є предметом судового оскарження, яке окрім іншого має ознаки «завідомо неправосудного».

У зв`язку з цим Верховний Суд зазначає про те, що ці наведені у касаційній скарзі доводи позивачки є некоректними та свідчать про неповагу скаржниці до суду та судових рішень, які ухвалюються іменем України.

Інші доводи позивачки, наведені у касаційній скарзі (зокрема щодо відсутності доказів існування іншого протоколу зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Латориця» про обрання ОСОБА_2 керівником Товариства, ніж протокол № 6 від 15 березня 2004 року, який визнаний недійсним, щодо відсутності у договорі про спільну діяльність № 27/08 від 03 вересня 2011 року умови про передання будь-якого майна Товариства у безоплатне користування, щодо скасування відомостей про Товариство в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб тощо) зводяться до встановлення обставин справи, оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції. Крім того зазначені доводи скаржниці, які зводяться до порушення судами норм процесуального права, недослідження доказів та невстановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення спору у справі, не охоплюються пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, визначеним скаржницею підставою касаційного оскарження судових рішень. Ці доводи не обґрунтовані жодною підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на викладене суд касаційної інстанції зазначає про те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З огляду на викладене касаційне провадження за касаційною скаргою Пеприк Ольги Михайлівни на рішення Господарського суду Львівської області від 02 листопада 2020 року та на постанову Західного апеляційного господарського суду від 20 квітня 2021 року у справі № 914/1147/20 підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Постанова або ухвала суду касаційної інстанції оформлюється суддею- доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою/ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (такий висновок Верховного Суду викладений в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 296, статтею 314 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Пеприк Ольги Михайлівни на рішення Господарського суду Львівської області від 02 листопада 2020 року та на постанову Західного апеляційного господарського суду від 20 квітня 2021 року у справі № 914/1147/20 закрити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Кібенко

В. Студенець