РІШЕННЯ

м. Київ

11.10.2021Справа № 910/12971/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження

справу № 910/12971/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» (код 36298149; 8400, Київська обл., м. Переяслав - Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, буд.38; e-mail: )

до Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (код 30401456; 01601, м. Київ, вул. Мечникова, буд.16-А)

про стягнення заборгованості у розмірі 50 000,00 грн.,

без повідомлення учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Собин» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за Договором відповідального зберігання від 24.10.2013 №10-13-109з/551 (далі - Договір) в розмірі 50 000,00 грн.

Крім стягнення заборгованості за Договором, позивач просить стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 2 500,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем зобов`язань щодо оплати послуг зі зберігання майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.08.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СОБИН» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/12971/21, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

26.08.2021 Позивачем до суду подано Клопотання про надання оригіналів документів для огляду на вимогу суду.

27.08.2021 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до Договору відповідального зберігання № 10-13-109з/551 від 24.10.2013 на відповідальному зберіганні у позивача перебувають речові докази у кримінальному провадженні № 0000149, яке проводить прокуратура Київської області, та наразі це провадження не закінчено, у зв`язку з чим відповідач навіть після припинення дії договору зберігання не в змозі повернути майно, яке зберігається у позивача, та здійснювати щодо нього право власності. Відповідач зазначав, що з огляду на відсутність будь-якого акту приймання-передачі, який би свідчив про передачу поклажодавцем (відповідачем) речових доказів у кримінальному провадженні № 0000149 та їх прийняття зберігачем (позивачем), Договір відповідального зберігання № 10-13-109з/551 від 24.10.2013 не набрав чинності, а отже є неукладеним. Крім того, відповідач вказував, що Договір відповідального зберігання № 10-13-109з/551 від 24.10.2013, на його думку, є недійсним, оскільки цей правочин укладено під впливом тяжкої для відповідача обставини та на вкрай невигідних для нього умовах. Також, відповідач зазначав про необхідність призначення будівельно-технічної експертизи для встановлення дійсної площі приміщення, де знаходяться речові докази, передані позивачу на зберігання. Разом із тим, у поданому відзиві відповідач наголошував на наявності підстав для залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Державної аудиторської служби. Також, відповідач заперечив проти визначеного позивачем розміру витрат на послуги адвоката в сумі 2 500,00 грн., оскільки, на думку відповідача, ці витрати є неспівмірними з фактично наданою правовою допомогою адвоката.

Водночас судом встановлено, що предметом спору в цій справі є стягнення плати за надані послуги зберігання, щомісячний розмір якої зафіксований в укладеному між сторонами договорі за їх згодою, тоді як розмір площі, на якій зберігаються відповідні речові докази, не є обставиною, що підлягає встановленню у цій справі. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення у даній справі будівельно-технічної експертизи.

Крім того, судом не встановлено обставин, згідно із якими рішення у цій справі може вплинути на права та обов`язки Державної аудиторської служби, у зв`язку із чим, суд відхиляє відповідні доводи відповідача про необхідність залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Державної аудиторської служби.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

24.10.2013 між Державним публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «УКРАГРОЛІЗИНГ» (поклажодавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОБИН» (зберігач, позивач) був укладений Договір відповідального зберігання № 10-13-109з/551 (далі - Договір або Договір № 10-13-109з/55 від 24.10.2013), відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором за актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною цього Договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання речові докази у кримінальному провадженні № 0000149 від 03.04.2013 (далі - майно) у кількості, визначеною у додатках до Договору «Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання».

Майно буде знаходитися на зберіганні за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, буд. 38 (п. 1.2 Договору). Майно, яке передається на зберігання, постановою слідчого СУ ФР ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 14.08.2013 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000149 від 03.04.2013 (п. 1.3 Договору).

У пунктах 2.1.5, 2.1.6 Договору сторонами погоджено, що зберігач зобов`язаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього у такому технічному стані, в якому було прийняте на зберігання та зафіксовано у протоколі огляду місця події від 13.08.2013, а також здійснити повернення майна поклажодавцю за актом приймання-передачі.

Відповідно до пунктів 3.1.1-3.1.3 Договору поклажодавець зобов`язаний, зокрема передати зберігачеві майно на зберігання не пізніше, ніж через 10 календарних днів після підписання цього Договору, а також забрати у зберігача майно до закінчення строку дії Договору та сплачувати зберігачу послуги за Договором з розрахунку 15 000,00 грн за один місяць відповідно до виставлених рахунків.

Сторонами погоджено, що Договір набуває чинності з дати підписання акту передачі-приймання майна і діє до 31.12.2013 (п. 6.1 Договору).

У додатку № 1 до Договору сторони визначили перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання.

Судом встановлено, що у подальшому між сторонами були укладені Додаткові договори № 1/713 від 27.12.2013, № 2/282 від 11.06.2014, № 3/315 від 02.06.2014 та № 5/666 від 31.12.2014 до Договору зберігання № 10-13-109з/551 від 24.10.2013.

Відповідно до положень Додаткового договору № 5/666 від 31.12.2014 сторони продовжили строк дії Договору зберігання до 31.06.2015, а також збільшили вартість послуг зберігання до 25 000,00 грн за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог у даній справі позивач посилався на порушення відповідачем зобов`язань за Договором відповідального зберігання № 10-13-109з/551 від 24.10.2013 в частині сплати обумовлених вказаним правочином платежів за період з червня по липень 2021 року, внаслідок чого за поклажодавцем утворилась заборгованість у розмірі 50 000,00 грн.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає про наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору № 10-13-109з/55 від 24.10.2013, суд дійшов висновку, що він за своєю правовою природою є договором зберігання.

Частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно частини 1 статті 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення (ч. 2 ст. 938 Цивільного кодексу України).

За змістом частини 1 статті 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Судом встановлено, що позивачем на виконання умов Договору прийнято від відповідача на зберігання майно згідно з переліком, зазначеним у додатку № 1 до Договору, та, як наслідок, у відповідача виник обов`язок оплачувати вартість послуг за зберігання цього майна.

З наданих позивачем матеріалів вбачається, що Господарським судом міста Києва розглядались справи № 910/25267/15, № 910/3018/16, № 910/18870/16, № 910/2864/17, № 910/7607/17, № 910/15281/17, № 910/1306/18, № 910/5032/18, № 910/9807/18, № 910/15886/18, № 910/5318/19, № 910/9499/19, № 910/14971/19, № 910/1171/20, № 910/4872/20, № 910/7806/20, № 910/11641/20, № 910/15257/20, № 910/19263/20, № 910/1747/21, 910/5412,21, 910/9101/21 предметом розгляду яких була заборгованість відповідача щодо здійснення розрахунків за послуги зберігання майна за договором № 10-13-109з/551 від 24.10.2013 за попередні періоди, зокрема з серпня 2015 року по травень 2021 року.

Під час розгляду справ № 910/25267/15, № 910/3018/16, № 910/18870/16, № 910/2864/17, № 910/7607/17, № 910/15281/17, № 910/1306/18, № 910/5032/18, № 910/9807/18, № 910/15886/18, № 910/5318/19, № 910/9499/19, № 910/14971/19, № 910/1171/20, № 910/4872/20, № 910/7806/20, № 910/11641/20, № 910/15257/20, № 910/19263/20, № 910/1747/21, 910/5412,21, 910/9101/21 встановлено:

- 31.06.2015 Договір припинив свою дію, проте відповідач передане на зберігання позивачу майно не забрав, отже, зобов`язаний сплачувати позивачу кошти за весь фактичний час його зберігання;

- відсутність підстав для висновку про непередачу майна на зберігання та неукладеність договору, оскільки внесення змін до договору, підписання актів надання послуг та здійснення оплати за надані послуги зберігання підтверджує фактичне виконання сторонами умов договору;

- відсутність правових підстав для визнання недійсним договору відповідального зберігання від 24.10.2013 № 10-13-109з/551 згідно зі ст. 233 ЦК України (справа № 910/3018/16).

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, факти, встановлені у рішеннях Господарського суду міста Києва, які набрали законної сили, у справах № 910/25267/15, № 910/3018/16, № 910/18870/16, № 910/2864/17, № 910/7607/17, № 910/15281/17, № 910/1306/18, № 910/5032/18, № 910/9807/18, № 910/15886/18, № 910/5318/19, № 910/9499/19, № 910/14971/19, № 910/1171/20, № 910/4872/20, № 910/7806/20, № 910/11641/20, № 910/15257/20, № 910/19263/20, № 910/1747/21, 910/5412,21, 910/9101/21 не доказуються при розгляді даної справи.

Відповідно до умов Договору, з урахуванням змін, внесених Додатковим договором № 5/666 від 31.12.2014, строк дії Договору встановлений до 31.06.2015.

Як було зазначено вище, п. 3.1.2 Договору передбачено, що відповідач, як поклажодавець, зобов`язаний забрати у позивача, як зберігача, майно до закінчення строку дії цього Договору.

Згідно п. 2.1.5 Договору зберігач зобов`язаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього у такому технічному стані, у якому було прийняте на зберігання та зафіксовано у Протоколі огляду місця події від 13.08.2013. Повернення майна поклажодавцю здійснюється за актом приймання-передачі (п. 2.1.6 Догвоору).

Відповідно до положень частини 3 статті 946 Цивільного кодексу України у разі, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Отже, відповідач зобов`язаний оплатити надані позивачем послуги за весь час зберігання майна, навіть після завершення дії договору, оскільки відповідне майно на даний час перебуває на зберіганні у позивача.

У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджували б отримання відповідачем майна за актом приймання-передачі.

З урахуванням викладеного, у відповідача існує зобов`язання з оплати наданих позивачем послуг з відповідального зберігання майна у заявлений в позовній заяві період (червень - липень 2021 року).

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що Позивачем на адресу Відповідача направлено вимогу від 01.07.2021 щодо сплати коштів в розмірі 25 000,00 грн. за надану послугу зі зберігання майна у червні 2021 року та вимогу від 02.08.2021 року щодо сплати коштів в розмірі 25 000,00 грн. за надану послугу зі зберігання майна у липні 2021 року, та надано Відповідачу рахунки для оплати наданих послуг та акти наданих послуг зі зберігання майна.

Проте відповідач у визначений законом строк грошового зобов`язання з оплати наданих послуг зберігання у червні - липні 2021 року не виконав, станом на момент розгляду даної справи заборгованість відповідача становить 50 000,00 грн., а строк виконання відповідного грошового зобов`язання на момент подання позовної заяви настав.

Згідно статтей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язаннях - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 50 000,00 грн на підставі Договору № 10-13-109з/55 від 24.10.2013 за надані послуги зберігання. Відповідачем наявність вказаної заборгованості не спростовано, доказів її погашення не надано.

При цьому, твердження відповідача щодо неможливості отримання майна, яке знаходиться на зберіганні, у зв`язку з наявною забороною органів прокуратури на отримання майна, що визнано речовим доказом, а також обов`язком органів прокуратури нести витрати за зберігання майна, яке є речовим доказом, відхиляються судом з огляду на те, що між позивачем та відповідачем склались господарські правовідносини на підставі укладеного договору зберігання майна та стороною вказаного договору є саме відповідач, а не прокуратура Київської області.

Щодо неправомірності дій органів прокуратури, внаслідок яких відповідач змушений нести витрати по утриманню майна, яке є речовим доказом, суд зазначає, що відповідач не позбавлений можливості оскаржити вказані дії у встановленому законом порядку чи звернутись з відповідною вимогою щодо відшкодування понесених збитків, завданих такими діями.

Також не беруться судом до уваги посилання відповідача на те, що договір був укладений ним під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних для нього умовах, що має наслідком недійсність вказаного договору, оскільки всі умови такого правочину підписані без будь-яких зауважень, що, з огляду на приписи статей 6, 626, 627 Цивільного кодексу України, свідчить про погодження ним всіх умов, які містяться в такому Договорі.

Більш того, стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що ДП «Украгролізинг» зверталося до суду з позовними вимогами до ТОВ "Собин" про визнання Договору недійсним в межах справи № 910/25267/15, проте в задоволенні такого позову було відмовлено рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2015, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 та Вищого господарського суду України від 15.03.2016.

Інші заперечення відповідача проти позову також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються її матеріалами.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем не подано доказів в підтвердження заперечень проти задоволення позовних вимог.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у розмірі 50000,00грн.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 2 270,00 грн.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України та повне задоволення позову, судовий збір у сумі 2 270,00 грн. покладається на відповідача.

Товариство з обмеженою відповідальністю «СОБИН» у позовній заяві просило суд покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500,00 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат позивачем було подано копії:

- Договору про надання правової допомоги №01/07 від 01.07.2021;

- рахунку-фактури № 06/08 від 06.08.2021 на суму 2 500,00 грн.;

- акту № 06/08/21 від 06.08.2021 прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги №01/07 від 01.07.2021 на суму 2 500,00 грн.;

- платіжного доручення №384 від 06.08.2021р. на суму 2500 грн.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись положеннями п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, з огляду на повне задоволення позову, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500,00 грн покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СОБИН» до Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «УКРАГРОЛІЗИНГ» про стягнення 50 000,00 грн. задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «УКРАГРОЛІЗИНГ» (Україна, 01601, місто Київ, вулиця Мечникова, будинок 16 А; ідентифікаційний код 30401456) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СОБИН» (Україна, 08400, Київська обл., місто Переяслав-Хмельницький, вулиця Героїв Дніпра, будинок 38; ідентифікаційний код 36298149) 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн. заборгованості, 2 270,00 (дві тисячі двісті сімдесят) грн.. судового збору та 2 500,00 (дві тисячі п`ятсот) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.10.2021.

Суддя І.Д. Курдельчук