ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2021 р. Справа №914/285/21

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді (доповідача) МАТУЩАКА О.

суддів БОЙКО С.

БОНК Т.

За участю секретаря судового засідання ГУЛИК Н.

За участю представників сторін від:

апелянта Бойчук Т.В.;

позивача Качабульська М.І.;

третьої особи - не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Сенсус, м. Городок Львівської області б/н від 24.07.2021

на рішення Господарського суду Львівської області від 29.06.2021, повне рішення 08.07.2021 (суддя Трускавецький В.П.)

у справі № 914/285/21

за позовом Комунального некомерційного підприємства Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м. Львова, м. Львів

до відповідача Товариства з додатковою відповідальністю Сенсус, м. Городок Львівської області

за участю третьої особи, яка не

заявляє самостійних вимог на

предмет спору на стороні позивача: Львівської міської ради, м. Львів

про стягнення 475 417, 71 грн

В С Т А Н О В И В:

Суть спору.

До Господарського суду Львівської області звернулося КНП Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м. Львова з позовом до ТДВ " Сенсус" про стягнення 475 417, 71 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та ТДВ «Сенсус» укладено договір на закупівлю пари, гарячої води та централізованого опалення, відповідно до умов якого вартість однієї Гкал становила 1 542, 24 грн. Рішенням Львівської міської ради від 06.12.2017 № 1104 «Про встановлення ТДВ «Сенсус» тарифу на виробництво та постачання теплової енергії» було встановлено тариф 1 071,88 грн/Гкал. Однак, відповідачем до пакету документів учасника торгів відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» не долучалося зазначене рішення, а також не здійснювалось попередження його, як споживача, про зміну тарифу. У зв`язку із зазначеним позивачем сплачувалася вартість наданих відповідачем послуг відповідно до умов договору, а не згідно із встановленим рішенням органу місцевого самоврядування тарифом на комунальні послуги з теплопостачання, який мав бути обов`язково застосований при укладенні спірного договору. Таким чином, позивач просив стягнути вартість переплати за надані послуги за період січня 2018 року по лютий 2019 року у розмірі 432 081,53 грн, а також три відсотки річних у сумі 5 667,80 грн і 37 668,38 грн - інфляційних втрат.

Рішенням суду від 29.06.2021 позов задоволено частково; стягнуто з ТДВ «Сенсус» на користь КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м. Львова» 432 081,53 грн надмірно сплачених коштів, 5 667, 80 грн 3 відсотків річних, 36 725, 04 грн інфляційних втрат та 7 117,02 грн відшкодування витрат на оплату судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У вказаному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що тариф на виробництво та постачання теплової енергії ТДВ «Сенсус» є регульованим тарифом, встановленим органом місцевого самоврядування, а тому такий не міг визначатись на власний розсуд, що у свою чергу, свідчить про те, що пункт 1.3 договору не відповідає вимогам ЦК України, ГК України, Закону України «Про ціни і ціноутворення», Закону України «Про теплопостачання», Закону України «Про житлово-комунальні послуги». З огляду на що, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що вказаний пункт договору на закупівлю пари, гарячої води та централізованого опалення (послуги з теплопостачання (вода гаряча) № 26/18 від 05.02.2018 у частині перевищення тарифу, визначеного органом місцевого самоврядування, суперечить вимогам законодавства і є нікчемним. Тому відсутні достатні правові підстави для набуття відповідачем за рахунок позивача 432 081,53 грн - різниці між встановленим органом місцевого самоврядування тарифом і тим, який передбачений договором.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3 відсотків річних та інфляційних втрат, суд встановив, що розрахунок відсотків річних здійснено правильно, а розрахунок інфляційних втрат здійснено частково правильно, відтак, здійснивши власний розрахунок, суд визнав обґрунтованими вимоги про стягнення 5 667,80 грн 3 відсотків річних та 36 725,04 грн інфляційних втрат.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

Відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду. Апеляційна скарга обґрунтована такими обставинами:

- визнавши нікчемним п.1.3 договору, суд вийшов за межі позовних вимог;

- судом неправильно застосовано ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки її положення стосуються позадоговірних відносив, в той час, як між сторонами у справі наявні договірні;

- вказаний договір укладено відповідно до змісту тендерної пропозиції, підписано сторонами без будь-яких застережень, а тому позивач погодив всі істотні умови договору;

- для договірних відносин, які склалися між позивачем та відповідачем, при визнанні положень договору нікчемними повинні застосовуватися приписи Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки вони є спеціальними нормами відносно положень Цивільного кодексу України;

- судом не досліджено акт Західного офісу Державної аудиторської служби України від 06.08.2020 №04-21/7, оскільки вказаний доказ є неналежним.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з підстав, аналогічних тим, що зазначені в позовній заяві та поясненнях до позовної заяви. Окрім цього, позивачем щодо твердження відповідача про відсутність в матеріалах справи належної копії акту Західного офісу Державної аудиторської служби України від 06.08.2020 №04-21/7 зазначено, що до матеріалів справи долучено копію виписки із акту ревізії фінансово-господарської діяльності позивача в частині, яка стосується відповідача. Вказує на те, що в зазначеному акті міститься конфіденційна інформація про інших юридичних осіб, яку позивач не має права розголошувати. Поряд з цим, відповідачем під час розгляду справи не було заявлено клопотань про надання для ознайомлення вказаного акту.

31.08.2021 на адресу суду від позивача надійшла заява про застосування позовної давності в частині визнання нікчемним положення п.1.3 договору, в якій вказав на те, що така не подавалася до суду першої інстанції з огляду на те, що предметом позову була вимога про стягнення коштів, а не застосування правових наслідків недійсності (нікчемності) правочину.

29.09.2021 апелянтом подано додаткові пояснення до апеляційної скарги.

Розглянувши вказані заяву та пояснення, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

За приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, за змістом загальних норм права, заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам процесуального законодавства.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх заперечень.

З огляду на наведене, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення лише у разі, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про розгляд справи, ухвалить у ній рішення. Вказане є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 24.10.2018 у справі № 317/3698/15-ц).

Враховуючи наведене, а також покликання скаржника на те, що така не подавалася до суду першої інстанції з огляду на те, що предметом позову була вимога про стягнення коштів, а не застосування правових наслідків недійсності (нікчемності) правочину, апелянт мав право подати заяву про застосування позовної давності у першій заяві, тобто під час подання апеляційної скарги. В той же час, таку заяву подано після закінчення вчинення підготовчих дій судом та призначення справи до розгляду по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Зазначені положення стосуються також і подання апелянтом додаткових пояснень.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про залишення заяви апелянта про застосування позовної давності та додаткових пояснень без розгляду.

Інших клопотань чи заяв, в порядку ст. 207 ГПК України, сторонами подано не було.

30.09.2021 в судове засідання з`явилися представники позивача та відповідача, які навели доводи та заперечення по суті апеляційної скарги. Представник третьої особи у справі в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду справи.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Фактичні обставини справи.

Як встановлено місцевим господарським судом, ТОВ «Сенсус» листом № 18/10-2 від 18.10.17 звернулось до Львівської міської ради, в якому просило встановити тариф на виробництво та постачання теплової енергії для потреб установ та організацій, що фінансуються з місцевого бюджету м. Львова у розмірі 1071,87 грн/Гкал (без ПДВ).

Рішенням Львівської міської ради № 1104 від 06.12.2017 «Про встановлення ТДВ «Сенсус» тарифу на виробництво та постачання теплової енергії» встановлено відповідачу тариф на виробництво та постачання теплової енергії для централізованого опалення та гарячого водопостачання з використанням альтернативних джерел енергії розміром 1 071,88 грн за 1 Гкал. Пунктом 2 вказаного рішення зобов`язано Департамент житлового господарства та інфраструктури повідомити ТДВ «Сенсус» про необхідність попередження споживача про зміну тарифу не пізніше, ніж за 15 днів до введення його у дію.

Департамент житлового господарства та інфраструктури листами від 12.12.2017 № 25-762 та 22.01.2019 № 25-55 повідомив ТДВ «Сенсус» про рішення № 1104 від 06.12.2017 та № 29 від 18.01.2019.

Разом з тим, 18.01.2018 Комунальною міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги на веб-порталі «Ргоzогго - публічні закупівлі» під № UA-2018-01-24-002656-а розміщено оголошення про проведення процедури закупівлі гарячої води у кількості 2700 Гкал ДК 021:2015: 09320000-8 - Пара, гаряча вода та пов`язана продукція з очікуваною вартістю 4 164 048,00 грн.

Учасником ТДВ «Сенсус» було запропоновано економічно вигідніші умови, аніж ЛМКП «Львівтеплоенерго». З підстав відсутності вільних теплопроводів у прохідних каналах позивача, окрім ТДВ «Сенсус» та ЛМКП «Львівтеплоенерго», процедура закупівлі ініційована замовником шляхом переговорів, що передбачено п. 3 ст. 12 та п. 2 ч. 2 ст. 35 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції від 27.01.2018).

За результатами переговорної процедури, між Комунальною міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги (правонаступником якої є КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м. Львова») (надалі - КНП КЛШМД м. Львова) та ТДВ «Сенсус» укладено договір на закупівлю пари, гарячої води та централізованого опалення (послуги з теплопостачання (Вода гаряча) від 05.02.2018 № 26/18 та додаткові угоди до нього. За умовами цього договору, постачальник зобов`язується протягом 2017 року поставити від власного джерела теплової енергії послуги « 09320000-8 Пара, гаряча вода та пов`язана продукція (CPV) (Послуги з теплопостачання (Вода гаряча)» (надалі послуги), а споживач прийняти і оплатити такі послуги (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 1.3 договору вартість однієї Гкал становить 1 542,24 грн (з ПДВ). Пунктами 3.1, 3.3 договору передбачено, що ціна послуг постачання теплової енергії становить 4 164 048,00 грн (з ПДВ). Сторони можуть змінити ціну за послуги у бік зменшення (без зміни кількості обсягу та якості послуг). Такі зміни здійснюються за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди.

05.06.2018 між позивачем та відповідачем підписано додаткову угоду № 1 до договору, згідно з якою п. 3.1 розділу III: 1) Загальна вартість договору 3 764 048,00 грн; 2) Інші умови договору не зазначені у даній додатковій угоді, залишаються без змін.

Додатковою угодою № 3 від 29.01.2018 були внесені зміни до п. 6.1 договору, відповідно до нової редакції договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками та діє до 31.03.2019, або до повного виконання сторонами договірних зобов`язань.

На виконання взятих на себе зобов`язань відповідач надав, а позивач прийняв надані послуги, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписаними сторонами без зауважень. Надані послуги позивачем оплачені повністю. Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Актом Західного офісу Державної аудиторської служби України № 04-21/7 від 06.08.2020 за наслідками ревізії фінансово-господарської діяльності КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м. Львова» за період з 01.07.2017 по 30.04.2020 зафіксовано, що впродовж 2018 року та з 01.01.2019 по 10.02.2019 здійснено оплату послуг з виробництва та постачання теплової енергії по завищених тарифах, що призвело до незаконних видатків на загальну суму 432 081,53 грн.

Листом-претензією від 25.11.2020 № 19-07вих.-5013 позивач просив відповідача повернути надмірно сплачені кошти по договору, а також оплатити інфляційні збитки в розмірі 30 618,11 грн.

У відповіді на лист-претензію відповідач зазначив, що станом на момент отримання листа-претензії ТДВ «Сенсус» належним чином та в повному обсязі виконало своє зобов`язання, про що свідчить повна оплата рахунків за отриману теплову енергію, підписання актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) згідно договору та відсутність претензій протягом строку дії договору. Таким чином, відповідач вбачає, що теплова енергія поставлялась позивачу за ціною, яка визначена умовами укладеного договору, а кошти ТДВ «Сенсус» набуто за наявності правової підстави договору.

Для відновлення порушених прав та законних інтересів позивач звернувся до суду із цим позовом.

Оцінка суду.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ч. 1 ст. 11 ЦК України).

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг з теплопостачання між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, регулюються спеціальними Законами України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про теплопостачання».

Як встановлено судом першої інстанції, визначеному ст. 181 Господарського кодексу України (ГК України) переддоговірному порядку укладення договору між сторонами, передувала процедура проведення закупівлі. Порядок проведення даної процедури визначений Законом України «Про публічні закупівлі».

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Статтями 10, 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення» визначено, що суб`єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують: вільні ціни та державні регульовані ціни. Вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Державне регулювання цін здійснюється Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень шляхом установлення обов`язкових для застосування суб`єктами господарювання (п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про ціни та ціноутворення»).

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Державні регульовані ціни запроваджуються, в тому числі, і органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку (ст. 191 ГК України).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). До повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до Закону (п. 2 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону).

Частиною 1 ст. 14 визначено поділ житлово-комунальних послуг на три групи за порядком затвердження цін/тарифів: 1) перша група житлово-комунальні послуги ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

За змістом статті 31 Закону порядок формування тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг другої групи визначає Кабінет Міністрів України.

01.06.2011 постановою Кабінету Міністрів України № 869 затверджено Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води (надалі - Порядок, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Пункт 1 Порядку визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (надалі - транспортування) та постачання, надання послуг з постачання теплової енергії і постачання гарячої води.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач листом від 18.10.2017 № 18/10-2 просив ЛМР встановити йому тариф на виробництво та постачання теплової енергії для потреб установ та організацій, що фінансуються з місцевого бюджету м. Львова у розмірі 1071,87 грн/Гкал (без ПДВ). Рішенням Львівської міської ради № 1104 від 06.12.2017 «Про встановлення ТДВ «Сенсус» тарифу на виробництво та постачання теплової енергії» встановлено відповідний тариф у розміром 1071,88 грн за 1 Гкал. Пунктом 2 вказаного рішення зобов`язано Департамент житлового господарства та інфраструктури повідомити ТДВ «Сенсус» про необхідність попередження споживача про зміну тарифу не пізніше ніж за 15 днів до введення його у дію.

Вказані дії Департаментом здійснено, що підтверджується долученими до матеріалів справи листами від 12.12.2017 № 25-762 та 22.01.2019 № 25-55.

Частиною 1 ст. 3 ЦК України закріплено, що засадами цивільного законодавства є свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, справедливість, добросовісність та розумність.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України).

Згідно з ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 5 ст. 180 ГК України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Частинами 1 та 2 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

З аналізу вказаних положень законів вбачається, що законодавством передбачено встановлення обов`язкових для застосування суб`єктами господарювання цін, від яких сторони не мають відступати під час укладення договору.

Так, 05.02.2018 між позивачем та відповідачем укладено договір на закупівлю пари, гарячої води та централізованого опалення (послуги з теплопостачання (Вода гаряча) №26/18 та додаткові угоди до нього, відповідно до п. 1.3 договору встановлено вартість однієї Гкал у розмірі 1 542,24 грн (з ПДВ).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що тариф на виробництво та постачання теплової енергії ТДВ «Сенсус» є регульованим тарифом, встановленим органом місцевого самоврядування, а тому такий не міг визначатись на власний розсуд, що у свою чергу, свідчить про те, що пункт 1.3 договору не відповідає вимогам ЦК України, ГК України, Закону України «Про ціни і ціноутворення», Закону України «Про теплопостачання», Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

За таких обставин спірний пункт договору суперечить положенням ч. 1 ст. 632 ЦК України, в силу якої у цьому випадку підлягають застосуванню ціни (тарифи) на послуги з постачання теплової енергії, встановлені органом місцевого самоврядування.

Отже, доводи скаржника про те, що сторони дійшли згоди про вартість послуг з теплопостачання та на визначили тариф у договорі, спростовується наведеним вище.

З урахуванням зазначеного, враховуючи доводи апелянта про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог, апеляційний господарський суд вказує таке.

Згідно з ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У розумінні приписів ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає закону, змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04. 2005, заява № 38722/02).

Статтею 5 ГПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають нормам права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Відповідно до ч. 1 ст. 203, 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та ч. 6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені ч. 1 та 2 цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За приписами ст. 217, 228 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіку Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Більше того, відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення з порушенням вимог ч. 4 ст. 36 цього Закону.

Так, згідно із п. 7 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни.

Враховуючи зазначене, а також ст. 190, 191 ГК України, ч. 2 ст. 632 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про теплопостачання», п. 6 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 10, 13 Закону України «Про ціни та ціноутворення», рішення про встановлення тарифу на комунальні послуги з теплопостачання може прийматися лише уповноваженим органом (органом місцевого самоврядування) і в обов`язковому порядку при укладенні договору на закупівлю послуг має застосовуватися саме цей тариф. Ціна в такому договорі не може встановлюватися на розсуд сторін договору.

У даному випадку завищення ціни 1 Гкал завідомо спрямовано на незаконне заволодіння майном (коштами) територіальної громади, адже передбачаючи таку ціну у договорі 1 542,00 грн відповідач знав, що орган місцевого самоврядування за його ж заявою встановив для нього нижчу ціну (1 071,88 грн без ПДВ), а тому зобов`язаний був укласти договір саме з урахуванням такого тарифу. За вказаних умов, положення спірного договору є нікчемним.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Покликання апелянта на вихід суду за межі позовних вимог, апеляційний господарський суд вважає безпідставними, з огляду на те, що позивачем правомірно не було заявлено позовну вимогу про визнання правочину недійсним (нікчемним), оскільки визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, адже це не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, так як нікчемний правочин є недійсним в силу закону (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 03.12.2020 у справі №909/703/19). При цьому, позивач в поясненнях до позовної заяви наводив доводи та мотиви, на підставі яких п. 1.3 договору вважав нікчемним.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц та від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що п. 1.3 договору на закупівлю пари, гарячої води та централізованого опалення (послуги з теплопостачання (вода гаряча) № 26/18 від 05.02.2018 у частині перевищення визначеного органом місцевого самоврядування тарифу суперечить вимогам законодавства, і є нікчемним.

В апеляційній скарзі скаржник вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 1212 ЦК України, однак з такими доводами колегія суддів не погоджується.

Так, ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, а також застосовуються до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно зберегла майно (грошові кошти) у себе за рахунок іншої особи.

З аналізу ст. 1212 ЦК України вбачається, що цей вид позадоговірних зобов`язань виникає за умови одночасної наявності у відносинах сторін трьох елементів: набуття особою майна або його збереження; здійснення цього за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав.

Для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна в набувача без достатніх правових підстав і важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Беручи до уваги те, що п. 13. договору, яким визначено вартість однієї Гкал у розмірі 1 542, 24 грн (з ПДВ), є нікчемним, то набуття відповідачем за рахунок позивача 432 081, 53 грн - різниці між встановленим органом місцевого самоврядування тарифом і тим, який передбачений договором, є таким, що виникло без достатніх правових підстав.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 432 081,53 грн надмірно сплачених коштів.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).

Враховуючи те, що відповідач безпідставно користувався грошовими коштами позивача, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого господарського суду про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача 36 725,04 грн інфляційних втрат та 3 відсотки річних, що становлять 5 667,80 грн.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин апеляційний господарський суд вважає, що надав відповідь на всі істотні, вагомі та доречні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, та дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін.

Судові витрати.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 270, 275 - 276, 281- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Сенсус залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду Львівської області від 29.06.2021 у справі №914/285/21 без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Господарському суду Львівської області видати наказ на виконання постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Повний текст постанови складено та підписано 12.10.2021.

Головуючий суддя О. МАТУЩАК

Судді С. БОЙКО

Т. БОНК