ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2021 р. Справа №910/18570/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Шапрана В.В.

Кропивної Л.В.

секретар судового засідання - Нікітенко А.В.

представники сторін згідно з протоколом судового засідання

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз"

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 (повний текст складено 13.07.2021)

у справі №910/18570/17 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз"

до 1. Міністерства енергетики України

2. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про стягнення 205 816 510,29 грн,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз", яке в подальшому змінило своє найменування на Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз" (далі - АТ "Вінницягаз") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (далі - Міністерство) та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) про відшкодування шкоди з Державного бюджету України, завданої неправомірними діями відповідачів у розмірі 205 816 510,29 грн.

В обґрунтування позовних вимог АТ "Вінницягаз" стверджувало, що у зв`язку з встановленими НКРЕКП, на підставі наказу Міністерства від 14.10.2014 №122, тарифами на розподіл виробничо-технологічних втрат (далі - ВТВ) газу, що діяли у 2015 році і є, на його думку, економічно необґрунтованими та збитковими для нього, позивач вимушений був придбавати природний газ для покриття таких витрат за власні кошти, невраховані у тарифі на розподіл і які не були компенсовані державою, що призвело до судового спору про стягнення з позивача на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" заборгованості та штрафних санкцій у розмірі 278 854 822,21 грн (справа №902/368/16). При обґрунтуванні розміру шкоди позивач виходив з різниці між фактичною кількістю газу, використаної на виробничо-технологічні втрати, та обсягом газу на ВТВ, який передбачено структурою затвердженого тарифу, помноженого на ціни на газ, що діяли під час затвердження тарифу. Позивач вказував на наявність причинно-наслідкового зв`язку між понесеними ним збитками та затвердженими Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, тарифами на розподіл виробничо-технологічних втрат газу, що діяли у 2015 році і які ґрунтувалися на визначених суттєво заниженим Міністерством, порівняно із запланованим позивачем, розміром нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу у газорозподільних мережах.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, АТ "Вінницягаз" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що неправильне застосування Господарським судом міста Києва норм матеріального права та порушення ним норм процесуального права призвели до ухвалення незаконного судового рішення в даній справі.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2021 апеляційну скаргу АТ "Вінницягаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Пашкіна С.А., Кропивна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.08.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/18570/17 та призначено її до розгляду на 04.10.2021.

20 серпня 2021 року від НКРЕКП, через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду, надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник останньої заперечив проти доводів апеляційної скарги.

13 вересня 2021 року від Міністерства надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останнє заперечило проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просило залишити без задоволення оскаржуване рішення.

29 вересня 2021 року від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження по справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №826/10592/18.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Пашкіної С.А., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 04.10.2021 по справі №910/18570/17 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Шапран В.В., Кропивна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021, колегією суддів в зазначеному складі, прийнято до свого провадження апеляційну скаргу АТ "Вінницягаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/18570/17.

В судовому засіданні 04.10.2021 представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив скасувати оскаржуване рішення. Представники відповідачів заперечили проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просили залишити оскаржуване рішення без змін.

Колегія суддів, розглянувши клопотання позивача про зупинення провадження, дійшла до висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 5 частини 1 статті 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: 1) як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

В той же час, подане позивачем клопотання про зупинення провадження не містить аргументованих та переконливих мотивів необхідності зупинення провадження у справі, як у частині об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до набрання законної рішення в іншій справі.

Слід також зазначити, що у судовому засіданні представником позивача було подано клопотання про призначення додаткової будівельно-технічної експертизи.

Колегія суддів, розглянувши клопотання апелянта про призначення додаткової будівельно-технічної експертизи, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" передбачено, що судовою експертизою є дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Визначений статтею 99 ГПК України порядок призначення судової експертизи за клопотанням учасника справи передбачає таке призначення у разі одночасної наявності декількох умов: необхідності спеціальних знань; наявності висновку експерта, який викликає сумнів щодо його правильності чи відсутність висновку (у разі відсутності цього висновку сторона, яка заявила клопотання, повинна обґрунтувати неможливість подати такий висновок).

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Таким чином, призначення судової експертизи у справі є правом, а не обов`язком суду, яке суд може реалізувати лише у разі виникнення дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування або наявні у справі докази є взаємно суперечливими.

В той же час, недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Колегія суддів, враховуючи докази, наявні в матеріалах справи, обставини справи та характер спірних правовідносин, дійшла висновку, що для вирішення спору у даній справі у суду відсутня потреба у проведенні додаткової будівельно-технічної експертизи.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, вислухавши пояснення представників сторін, Північний апеляційний господарський суд, в межах доводів апеляційної скарги, дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз", яке в подальшому змінило своє найменування на Акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз", на підставі ліцензії, виданої постановою НКРЕКП, на підставі рішення від 16.12.2010 №1872 (переоформлене на підставі рішення від 01.09.2015 №2248) здійснює розподіл природного газу, газу (метану) вугільних родовищ.

Наказом Міністерства від 23.11.2011 №737 "Про визначення розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах" (далі - Наказ №737) встановлено порядок визначення розмірів нормативних втрат і ВТВ природного газу в газорозподільних мережах, а також передбачено, що Міністерство затверджує щодо кожного газорозподільного підприємства розміри нормативних втрат і ВТВ природного газу в газорозподільних мережах на наступний календарний рік.

За умовами пункту 1.1 Наказу №737 річні обсяги нормативних втрат і ВТВ природного газу в газорозподільних мережах розраховуються відповідно до Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 №264 (z0570-03), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.07.2003 за №570/7891, Методики визначення питомих ВТВ природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 №264 (z0571-03), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.07.2003 за №571/7892, та Методики визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі не приведення об`єму газу до стандартних умов, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 21.10.2003 №595 (z1224-03), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.12.2003 за №1224/8545.

Згідно з пунктом 1.2 Наказу №737 газорозподільні підприємства самостійно згідно з методиками, зазначеними в підпункті 1.1 пункту 1 цього наказу, розраховують річні обсяги нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу на календарний рік та не пізніше ніж за 2 місяці до початку року подають їх на затвердження до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

Відповідно до пункту 1.3 Наказу №737 на підставі даних, отриманих від газорозподільних підприємств щодо розрахованих річних обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу, Міністерство впродовж місяця затверджує щодо кожного газорозподільного підприємства розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на наступний календарний рік.

Затверджені розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу є максимально допустимими для певного року (підпункт 1.4).

Пунктом 1.5 Наказу №737 визначено, що у разі непогодження розрахованих газорозподільним підприємством річних обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу Міністерство надає йому вмотивовану відмову.

На виконання наказу №737 позивачем розроблено та направлено супровідним листом від 17.10.2014 №06-07-5634 до Міненерго на затвердження розрахунки нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на 2015 рік в обсязі 80 081,246 тис.куб.м газу.

2 березня 2015 року Міністерством видано наказ №122 "Про затвердження розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат газорозподільних підприємств на 2015 рік".

Додатком до вказаного наказу для позивача затверджені граничні розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат в розмірі 31787 тис.куб.м.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2015 у справі №826/15132/15 визнано незаконність дій Міністерства із встановлення занижених розмірів ВТВ для 30 газорозподільних підприємств, в тому числі і позивача, яким скасовано додаток до Наказу №122. В ході розгляду справи, суд прийшов до висновку, що оскаржуваний наказ Міністерство прийняло з перевищенням своїх повноважень, без дотримання процедури його прийняття, та всупереч положенням Наказу №737, що є регуляторним актом по відношенню до оскаржуваного Наказу.

Встановлення тарифів на розподіл природного газу належить до виключних повноважень НКРЕКП, відповідно до пункту 7 частини 3 статті 4 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", який діяв до 01.10.2015, частини 3 та частини 6 статті 4 Закону України "Про ринок природного газу", який діє з 01.10.2015.

Відповідно до Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 №264, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 09.07.2003 №570/7891, виробничо-технологічні втрати газу - це газ, що втрачається під час транспортування газорозподільними та внутрішньо-будинковими мережами, а також під час виконання профілактичних робіт та поточних ремонтів; виробничо-технологічні витрати - це газ, що витрачається під час виконання комплексу робіт, пов`язаних з введенням в експлуатацію новозбудованих, реконструйованих або капітально відремонтованих об`єктів системи газопостачання та на опалення газорегуляторного обладнання.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 30.04.2014 №579 та постановами НКРЕКП від 03.03.2015 №504, від 30.06.2015 №1889 та від 24.09.2015 №2384 позивачу встановлені тарифи на послуги розподілу природного газу на 2015 рік.

При цьому, у 2014-2015 роках розрахунок тарифів на транспортування природного газу розподільними трубопроводами здійснювався відповідно до Методики розрахунку тарифів на транспортування та постачання природного газу для підприємств з газопостачання та газифікації, затвердженої постановою НКРЕКП від 04.09.2002 №983 (далі - Методика).

Згідно з Методикою, при розрахунку тарифів на послуги розподілу природного газу, враховуються нормовані виробничо-технологічні витрати та втрати природного газу (технічно неминучий убуток) підприємства з газопостачання та газифікації.

Частиною 1 статті 3 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", який діяв до 01.10.2015, державне управління у сфері функціонування ринку природного газу здійснювали Кабінет Міністрів України та центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики в нафтогазовому комплексі, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в нафтогазовому комплексі, у межах повноважень, визначених законодавством.

Відповідно пункту 4 частини 3 статті 3 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" (який діяв у 2014-2015) центральний орган виконавчої влади, що забезпечував формування державної політики в нафтогазовому комплексі здійснює інші повноваження, визначені законами України та покладені на нього Президентом України.

Протягом 2014-2015 років Міністерство діяло на підставі Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №382/2011 (далі - Положення).

За умовами підпункту 14 пункту 4 Положення Міністерство, відповідно до покладених на нього завдань, затверджує перелік нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат нафти, природного газу та газового конденсату під час їх видобутку, підготовки до транспортування і транспортування, порядок визначення їх розмірів та ведення їх обліку.

Ця норма діяла протягом 2014-2016 років.

Міністерство, відповідно до покладених на нього завдань, Наказом №737 встановило порядок визначення розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат.

Статтею 15 Закону України "Про ціни та ціноутворення" визначено, що Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які встановили державні регульовані ціни на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, зобов`язані відшкодувати суб`єктам господарювання різницю між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів.

Звертаючись до господарського суду із позовом про відшкодування збитків, завданих неправомірними діями відповідачів, позивач виходив з установленого факту, що затверджений на 2015 рік НКРЕКП рівень тарифу є економічно необґрунтованим та збитковим для позивача, адже при розрахунку рівня тарифу Міністерством була безпідставно виключена частина економічно обґрунтованих витрат позивача на придбання газу для покриття виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат, що призвело (як причина і наслідок) до додаткових витрат позивача і зробило неможливим проведення ним розрахунків з постачальником ресурсу газу за укладеним контрактом на постачання додаткового обсягу газу для покриття виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат позивача. При цьому висновок позивача про збитковість рівня тарифу був заснований на встановленій у адміністративному судочинстві обставині, що Міністерство суттєво занизило подані позивачем планові річні максимально допустимі нормативні втрати і виробничо-технологічні витрати природного газу у газорозподільчій мережі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що Окружний адміністративний суд не розглядав і не міг розглядати питання щодо обґрунтованості прогнозованих позивачем річних обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу.

Ані позивач, ані господарський суд не вправі самостійно визначати рівень тарифу, який є економічно вигідним для позивача, оскільки встановлення тарифу є виключною компетенцією органу державного регулювання (регулятора), відповідно до пункту 7 частини 3 статті 4 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", який діяв до 01.10.2015, та частин 3, 6 статті 4 Закону України "Про ринок природного газу", який діє з 01.10.2015.

В силу того, що тариф відноситься до правової (юридичної категорії), питання щодо його розміру не може бути віддано на вирішення судової експертизи.

У висновку експертів від 13.09.2019 №1622/18-45/25169/19-72, складеному Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, експертами зазначено, що визначення обсягу виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат природного газу під час транспортування газу газорозподільними та внутрішньобудинковими мережами АТ "Вінницягаз" у 2015 році передбачає наявність спеціальних технічних знань в галузі газозабезпечення, а отже не відносяться до завдань економічної експертизи та компетенції експертів-економістів. Визначення обсягу виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат природного газу на опалення газорегуляторних пунктів та іншого газорегуляторного обладнання АТ "Вінницягаз" у 2015 році передбачає проведення ревізійних дій та наявність спеціальних технічних знань в галузі газозабезпечення, а отже не відноситься до завдань економічної експертизи та компетенції експертів-економістів. У даному висновку зазначено, що оскільки здійснення розрахунку розміру фактичних виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат АТ "Вінницягаз" в 2015 році відповідно до Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затверджених наказами Міністерства палива та енергетики України від №264 від 30.05.2003 та №595 від 21.10.2003, не відноситься до компетенції експертів-економістів, то визначити різницю між фактично понесеним розміром виробничо-технологічних втрат природного газу АТ "Вінницягаз" у 2015 році та розміром виробничо-технологічних втрат природного газу у 2015 році, розрахованим для АТ "Вінницягаз" відповідно до Методик не видається за можливе.

Таким чином, оскільки визначення рівня тарифу у рамках розгляду господарської справи неможливий, а розмір обсягів фактичних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу (понад нормативно затверджені Міністерством планові величини) судово-економічною експертизою не визначений через відсутність у експертів спеціальної компетенції, не можна вважати доведеними твердження позивача з приводу того, що установлений НКРЕКП рівень тарифу є економічно невигідними для позивача, і при дотриманні процедури його встановлення рівень тарифу мав бути вищим.

У зв`язку з відсутністю у експертів спеціальної компетенції проведена судово-економічна експертиза не надала також жодної відповіді на питання обсягу фактичних (реальних) витрат природного газу для технологічних витрат та втрат природного газу позивача у 2015 році.

Таким чином, зв`язок між встановленим НКРЕКП рівнем тарифу, складовою частиною якого затверджений Міністерством річний розмір обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу, і понесеними позивачем витратами на придбання природного газу за укладеним договором з ПАТ "Нафтогаз України", є неочевидним і не являється причиною і наслідком, що вказує на недоведеність позивачем обґрунтованості своїх вимог у деліктному зобов`язанні.

Відповідна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду в подібних правовідносинах у справі №910/13541/17 від 06.08.2020.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другою цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17.

З огляду на вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог АТ "Вінницягаз" та відсутності правових підстав для їх задоволення, оскільки позивачем не доведено наявності складових для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди.

Інші доводи, на які посилався апелянт під час розгляду даної справи, залишені Північним апеляційним господарським судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статей 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом повно та всебічно досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/18570/17 відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак передбачених законом підстав для зміни та скасування оскаржуваного рішення немає.

У зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги АТ "Вінницягаз" витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/18570/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/18570/17 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали справи №910/18570/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 05.10.2021.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді В.В. Шапран

Л.В. Кропивна