ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2021 р.

м. Київ

Справа № 911/1126/21

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Парасочки Т.О., розглянув в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроальянс" (49041, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, Запорізьке шосе, буд. 62А, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Паркагро" (08335, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Іванків, вул. Жовтнева, буд. 81-В, )

про стягнення 2100196,80 грн,

за участю представників:

позивача: Тулінов І. І.;

відповідача: Цецик І. М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява № 210330/1 від 30.03.2021 Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроальянс" (далі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Паркагро" (далі відповідач) про стягнення 2100196,80 грн,

Позивач зазначає, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроальянс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Паркагро" було укладено договір фінансового лізингу № 21АА-17 від 28.03.2017 (далі Договір). Обґрунтовуючи позовні вимоги заявник вказує на те, що у зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань за Договором у відповідача перед позивачем виникла фінансова заборгованість у розмірі 21168,82 євро.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.04.2021 позовну заяву № 210330/1 від 30.03.2021 Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроальянс" було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути її недоліки у встановлений судом десятиденний строк з дня отримання ухвали суду.

05.05.2021 до суду надійшла заява про усунення недоліків вих. № 210430/1 від 30.04.2021 з копією банківської довідки про рух коштів згідно відкритого позивачем рахунку. Також Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроальянс" повідомило суд про наявність оригіналів документів доданих до позову у позивача.

Перевіривши вказану заяву, суд встановив, що недоліки позовної заяви наведені в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху усунуто позивачем та надано докази надсилання зазначеної заяви на адресу відповідача. З огляду на це, суд ухвалою від 12.05.2021 відкрив провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначив проведення підготовчого судового засідання на 24.05.2021 на 14:30.

На електронну адресу суду 19.05.2021 надійшло клопотання позивача про проведення судового засідання у режимі відеоконференції. Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.05.2021 суд задовольнив заяву позивача та призначив проведення судового засідання у режимі відеокнференції 24.06.2021 о 14:00.

Судове засідання 24.06.2021 у зв`язку з технічними проблемами при встановленні відеозв`язку не відбулося. З огляду на це підготовче засідання вирішено відкласти на 05.07.2021. Разом з тим вирішено наступне засідання також провести за допомогою відеозв`язку з представником позивача з використанням власних технічних засобів представника.

У засіданні 05.07.2021 з`явився представник позивача, який повідомив, що відзив на позовну заяву його довіритель не отримував станом на день проведення судового засідання. Строк підготовчого провадження продовжено судом на 30 днів.

У наступному засіданні 15.07.2021 з огляду на закінчення процесуальних строків суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 16.08.2021 на 17:30. Це засідання вирішено також проводити у режимі відео з представником позивача.

20.07.2021 до суду надійшло клопотання представника відповідача про ознайомлення з матеріалами справи, яке задоволено судом та надана можливість адвокату ознайомитися з судовою справою № 911/1126/21.

У судовому засіданні 16.08.2021 судом відкрито розгляд справи по суті. Суд розглянув клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. З даного клопотання вбачається, що представник відповідача адвокат Цецик І. М. не має змоги з`явитися у засідання призначене на 16.08.2021 з огляду на його перебування у відпустці, просить відкласти судове засідання у зв`язку з необхідністю прийняття його особистої участі у розгляді справи. Враховуючи першу неявку відповідача у судове засідання з розгляду справи по суті, а також беручи до уваги, що за повідомленнями представника відповідача у клопотанні про ознайомлення з матеріалами справи Товариство з обмеженою відповідальністю "Паркагро" довідалося про існування справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроальянс" лише 19.07.2021, беручи до уваги те, що це перше засідання по суті суд задовольнив клопотання про відкладення розгляду справи та відклав розгляд справи на 06.09.2021.

06.09.2021 у судове засідання з`явився представник позивача Тулінов І. І. (у режимі відеоконференції з використанням особистих технічних засобів системи для проведення відеозв`язку у системі EasyCon) та представник відповідача Цецик І. М. (особисто). Представник відповідача у судовому засіданні подав клопотання про відмову у позові у частині стягнення основного боргу на суму 90006,95 грн та зменшення розміру річних від простроченої суми з 70% на 3 %. З огляду на те, що вказане клопотання не було направлене на адресу позивача, а було складене та надане суду в день розгляду справи суд зобов`язав представника відповідача надіслати його на адресу позивача та надати суду докази направлення. Для додаткової перевірки обставин викладених відповідачем у клопотанні та задля надання можливості представнику позивача підготувати свої заперечення щодо клопотання відповідача суд вирішив, що існує об`єктивна необхідність оголосити перерву у судовому засіданні до 13.09.2021 до 14:00.

Позивач у електронному вигляді надав додаткові пояснення від 08.09.2021 та додаткові пояснення № 2 від 09.09.2021, які долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 13.09.2021 під час виступу представника відповідача останній вказав на те, що об`єкт лізингу за договором фінансового лізингу № 21АА-17 від 28.03.2017 (сівалка Sfoggia Sigma Queen (8rows)), який надавався товариству було вилучено працівниками позивача у серпні 2018 року. Позивач заперечив вказану обставину та зазначив, що об`єкт лізингу досі перебуває у відповідача.

У зв`язку з можливим приховуванням інформації про вилучення об`єкту лізингу, суд у порядку частини 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України керуючись виключним правом наданим йому процесуальним законом зобов`язав представників позивача та відповідача надати інформацію та докази з приводу вилучення об`єкту лізингу у строк до 16.09.2021. У разі неможливості надання доказів, що підтвердять чи спростують цю обставину сторони зобов`язувалися подати письмові пояснення у той самий строк.

У судовому засіданні оголошено перерву до 20.09.2021.

До суду надійшли додаткові пояснення позивача № 3 від 14.09.2021, клопотання відповідача про здійснення розгляду справи у режимі відеоконференції, заява відповідача № 16/09/21-01 від 16.09.2021 в електронному варіанті (подана через електронну пошту суду) з копіями акту прийому передачі від 09.07.2017 та заяви свідка, а також екземпляр заяви з доданими оригіналами (для огляду) вищевказаних акту прийому-передачі та заяви свідка.

У судовому засіданні 20.09.2021 суд виніс рішення у справі.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подав.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроальянс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Паркагро" було укладено договір фінансового лізингу № 21АА-17 від 28.03.2017.

У відповідності до п. 1.1. Договору лізингу, укладеного між Сторонами, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, лізингодавець передає на умовах фінансового лізингу у платне користування Предмет лізингу (надалі Предмет лізингу або майно), а лізингоодержувач приймає Предмет лізингу та зобов`язується сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору. Найменування, марка, модель, ціна одиниці, кількість і загальна вартість майна на момент укладення Договору наведені в додатку № 1 «Специфікація».

Згідно пункту 1.2. Договору строк користування Лізингоодержувачем Предметом лізингу починається з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі Предмета лізингу та не може бути менше одного року.

Пунктом 3.1. Договору встановлено, що усі платежі за Договором Лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати з національній валюті України (гривнях) відповідно до умов цього Договору та Додатку № 2 «Графік внесення лізингових платежів» до Договору (надалі - Графік) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Лізингодавця, вказаний у цьому Договорі.

Майно переходить у власність Лізингоодержувача за умови сплати Лізингодавцю всієї суми лізингових платежів в розмірах у терміни передбачені Графіком (пункт 5.1. Договору).

У пункті 8.1. Договору вказано, що у випадку якщо Лізингоодержувач порушить строк оплати будь-якого лізингового платежу, який встановлений у Графіку, Лізингоодержувач несе відповідальність перед Лізингодавцем у вигляді сплати сімдесяти процентів річних від суми простроченого лізингового платежу (відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Пунктом 8.6. Договору сторони погодили, що строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, неустойки (пені, штрафи) за цим договором встановлюються тривалістю у п`ять років.

У пункті 10.3. Договору зазначено, що у випадку, якщо Лізингоодержувач не здійснить оплату Лізингового платежу у строки вказані у Графіку, то при зверненні Лізингодавця до суду для розрахунку суми несплачених Лізингових платежів Лізингодавець має право використовувати Міжбанківський курс, що передує даті складання ним позовної заяви.

Як визначено розділом 12 договору (термін дії) строк дії договору з 28.03.2017 по 20.09.2018, але у будь якому випадку до повного виконання сторонами всіх зобов`язань за цим договором. Зазначений строк може бути змінений відповідно до умов даного Договору. Даний договір набирає чинності з моменту його підписання, а втрачає свою чинність після виконання Сторонами всіх зобов`язань по ньому.

Невід`ємними частинами Договору є Специфікація, Графік внесення лізингових платежів та Акт приймання-передачі майна (відповідно додатки 1, 2 та 3), що передбачено пунктом 13.1. Договору.

Згідно Специфікації (додаток № 1 Основного договору) майном, що передається згідно Договору лізингу є Сівалка Sfoggia Sigma Queen (8rows), вартість якої з урахуванням ПДВ становить 28000,00 Євро.

Графіком внесення лізингових платежів (додаток № 2 Основного договору) встановлені суми чергових лізингових платежів та строк їх сплати (нижче по тексту сума вказана разом з комісією (винагородою) за отримане у лізинг майно без ПДВ):

строк платежусума чергового лізингового платежу, Євро
20.09.20178401,00
20.11.20172801,00
20.12.2017152,20
20.01.2018152,20
20.02.2018137,47
20.03.2018152,20
20.04.2018147,29
20.05.2018152,20
20.06.2018147,29
20.07.2018152,20
20.08.2018152,20
20.09.201811293,28
разом становить - 23840,53

Факт передачі майна підтверджується Актом приймання передачі від 04.04.2017. У відповідності до Акту Лізингодавець передав, а Лізингоодержувач отримав Сівалку Sfoggia Sigma Queen (8rows) з серійним номером № 10336*, б/у. Міжбанківський курс Акту приймання-передачі: 1 Євро = 28,8193 гривень., вартість майна у гривнях на день передачі 806940,40 грн. Лізингоодержувач засвідчив, що переданий товар є комплектним, відповідає встановленим зразкам якості, пристосований для його використання за цільовим призначенням.

До позовної заяви позивач також додає Договір Поруки який укладено 28.03.2017 між позивачем (Лізингодавцем), відповідачем (Лізингоодержувачем) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) в якості Поручителя. Предметом вказаного договору є зобов`язання поручителя перед Лізингодавцем в повному обсязі солідарно відповідати за виконання Лізингоодержувачем своїх зобов`язань перед Лізингодавцем, які випливають з умов Договору фінансового лізингу № 21АА-17 від 289.03.2017, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Договору фінансового лізингу (Основний договір).

Вказаний договір укладено у відповідності до чинного законодавства України, зокрема статей 553-559 Цивільного кодексу України. Стаття 553 цього Кодексу закріплює, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Умовами Договору поруки передбачено, що у випадках неможливості виконання Лізингоодержувачем своїх зобов`язань за Основним договором Лізингодавець має право на свій розсуд пред`явити свої вимоги безпосередньо до Поручителя чи Лізингоодержувача або обом Сторонам одночасно повідомивши Поручителя про прострочення Лізингоодержувачем своїх зобов`язань за Основним договором протягом 2-х робочих днів з моменту прострочення Лізингоодержувачем забезпеченого порукою зобов`язання.

Відтак, на підставі Графіку відповідач у визначені строки зобов`язувався сплатити позивачу 23840,53 Євро.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Паркагро» суми основного боргу (697720,07 грн, згідно непогашеної суми боргу за Графіком) та 70 відсотків річних (1404276,73 грн, що нараховані позивачем у відповідності до пункту 8.1. Договору) з огляду на неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором.

Позивач додає до позовної заяви також копію Вимоги про сплату заборгованості від 02.03.2021 (вих. № 210302/1) яка адресована директору Товариства з обмеженою відповідальністю «Паркагро» та згідно копій поштових квитанцій (накладна, фіскальний чек, опис вкладення) направлена 05.03.2021 юридичній особі Товариству з обмеженою відповідальністю «Паркагро» у село Іванків, на вулицю Жовтнева, будинок 81-В (індекс 08335, Бориспільський район, Київська область).

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу правовідносини за якими регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», Господарським кодексом України та Цивільним кодексом України.

Договір фінансового лізингу є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст.ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, що визначено ст. 175 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом

При цьому, регулювання відносин, що виникають у зв`язку із передачею майна у фінансовий лізинг, окрім загальних норм здійснюється і спеціальними нормами, які регулюють відносини лізингу.

За змістом положень ч. 7 ст. 292 Господарського кодексу України, правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до Господарського кодексу України та інших законів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу; за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 вказаної норми до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з врахуванням особливостей, встановлених законом; до відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Приписами ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. В силу пункту 3 частини 2 статті 11 Закону, одним із обов`язків лізингоодержувача є своєчасна сплата лізингових платежів.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно копії довідки з банку вих. № 172-168-19740БТ-2021 від 29.04.2021, що додана позивачем до заяви про усунення недоліків від 30.07.2021 за договором № 21АА-17 від 28.03.2017 Лізингоодержувачем були проведені наступні платежі:

161388,08 грн авансовий платіж, 04.04.2017;

69103,92 грн оплата штрафних санкцій за вересень, 10.04.2019;

10289,87 грн платіж, як винагорода за лютий 2019, 11.04.2019;

8178,96 платіж, як винагорода за березень 2019, 11.04.2019;

8893,40 платіж, як винагорода за квітень 2019, 22.04.2019.

У клопотанні відповідача № 06/09/21-01 від 06.09.2021 про відмову у позові у частині стягнення основного боргу на суму 90006,95 грн та зменшення розміру річних від простроченої суми з 70% на 3 % заявник звертає увагу суду що у позовній заяві позивач не вказав усіх платежів здійснених в межах договору фінансового лізингу № 21АА-17 від 28.03.2017, надає копії виписок із банківського рахунку відповідача.

У цій заяві відповідач повідомляв, що предмет лізингу було повернуто позивачу.

Відповідач вважає, що заявлені до стягнення 70 % річних є надмірно високими, оскільки невиконання зобов`язання зі сторони боржника не завдало збитків позивачу, об`єкт лізингу було повернуто, а заявлена до стягнення сума 70 % річних втричі перевищує вартість об`єкту лізингу (сівалки Sfoggia Sigma Queen (8rows)). Одночасно відповідач просить суд відмовити у позові в частині стягнення основного боргу на суму 90006,95 грн (сума яка за розрахунками відповідача була погашена, але не врахована позивачем) та при винесенні судового рішення у справі зменшити загальний розмір відсотків річних від простроченої суми з 70 % до 3 %. Заявник вказує, що у матеріалах справи відсутні докази понесених позивачем збитків чи настання інших негативних наслідків та посилається на правову позицію Великої Палати Верховного суду викладену у Постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Постанову Верховного суду від 03.11.2020 у справі № 927/184/13-г.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті, зокрема 13.09.2021 та 20.09.2021 представник відповідача запевняв, що об`єкт лізингу за договором фінансового лізингу № 21АА-17 від 28.03.2017 було вилучено працівниками позивача. Представник позивача у свою чергу заперечував вказану обставину та заявляв, що об`єкт на час розгляду справи продовжує знаходитися у відповідача.

Судом у порядку частини 4 статті 174 Господарського процесуального кодексу України було витребувано у сторін інформацію з приводу вилучення об`єкту лізингу. На що позивачем подано Додаткові пояснення № 3 від 14.09.2021. У вказаних поясненнях Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроальянс" надало докази передачі товару відповідачу - копії акту приймання-передачі товару від 04.04.2017 та видаткової накладної від 04.04.2017.

Відповідач у свою чергу надав до суду акт прийому передачі від 09.07.2018 складеного представником позивача Сивурою О. А. на підставі якого, як стверджує відповідач, було вилучено сівалку Sfoggia Sigma Queen (8rows), яка є предметом лізингу.

З акту наданого відповідачем вбачається, що він складений з метою виконання робіт щодо об`єкту Sfoggia Sigma з серійним номером 10336. У вказаному акті вказано, що виконавцем (Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроальянс") були встановлені нові деталі та проведено певну роботу з огляду вказаної сівалки. Акт підписаний з боку виконавця Сивурою О. А., з боку замовника (Товариства з обмеженою відповідальністю "Паркагро") - Жугіним А. Є.

Разом з актом прийому передачі відповідач подає заяву свідка Жугіна А. Є., однак, вказана заява судом не розглядається, позаяк подана з порушенням строку для подання доказів на етапі розгляду справи по суті та без клопотання про поновлення строку на подання доказу.

Відтак, суд не може констатувати факт вилучення об`єкту лізингу з огляду на те, що наявний у матеріалах справи акт за своєю суттю не є актом, що може свідчити про повернення об`єкту лізингу позивачу. Згаданий акт є актом виконання робіт та не містить навіть інформації про те, що для виконання робіт сівалка потребувала вилучення. Додатково суд звертає увагу, що акт заповнений на бланку Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроальянс", в якому зазначено, що він є підставою для оплати виконаних робіт, наявна відмітка про те, що роботи виконані у повному об`ємі. Проте акт наданий відповідачем є одним із екземплярів акту, який у розділі ціни виконаних робіт не має жодних зазначень.

Суд вважає за можливе задовольнити позовну вимогу позивача про стягнення суми основного боргу з огляду на те, що відповідач не виконав умов договору фінансового лізингу у повному обсязі, не сплатив усієї суми згідно графіку внесення лізингових платежів погодженого сторонами. Однак, при перевірці суми стягнення основного боргу позивача, суд з`ясував, що останній у таблиці розрахунків припустився помилки та нарахував відповідачу борг, що перевищує, суму яка підлягає стягненню. З Графіку внесення лізингових платежів вбачається, що повна сума, яка підлягала сплаті за Договором лізингу становить 23840,53 євро. Відповідачем частково сплачувалися кошти наступними платежами 4300,31 євро 08.02.2018; 335,27 євро 11.04.2019; 265,07 євро 11.04.2019; 294,58 євро 22.04.2019, що в сумі становить 5195,23 євро. Отже позивач частково погасив суму заборгованості. Різниця між загальним розміром всіх платежів за Договором і тими платежами, які здійснив відповідач на виконання умов Договору лізингу в частині сплати суми вартості об`єкта лізингу становить 18645,29 євро (на дату, що передує даті звернення позивача з позовом становить 614545,03 грн). Відтак, суд частково задовольняє вимогу позивача щодо стягнення суми основного боргу та стягує з відповідача на рахунок позивача 614545,03 грн.

Сторонами погоджено, що за умови порушення строку оплати будь якого лізингового платежу лізингоодержувач несе відповідальність перед лізингодавцем у вигляді сплати сімдесяти процентів річних від суми простроченого лізингового платежу.

Відтак, умовами договору сторони збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також змінили розмір процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України - встановили її в розмірі 70 %.

Суд констатує, що укладений між сторонами договір є діючим, повернення об`єкту лізингу не є доведеним, а встановлення іншого розміру процентів річних у договорі не забороняється. Відтак з огляду на сукупність даних обставин, відповідач у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України порушив грошове зобов`язання встановлене договором.

Між тим, провівши розрахунок суми, яка підлягає стягненню суд встановив невідповідність розрахунків позивача щодо суми стягнення. Зокрема, останнім не враховано платіж відповідача на суму 69103,92 грн, який проведено 10.04.2019. Призначення цього платежу згідно виписки з банку наданої позивачем з заявою про усунення недоліків - оплата штрафних санкцій за вересень. Проведення цієї оплати також підтверджується наданими виписками з банківського рахунку відповідача, що додавалися до клопотання № 06/09/21-01 від 06.09.2021 Товариства з обмеженою відповідальністю «Паркагро». Суд зараховує цю оплату, як суму погашення процентів річних, що нараховувалася відповідачу від вересня 2017 року, позаяк позивачем не подано жодних доказів проведення відповідних нарахувань за вересень будь якого з років існування прострочень та направлення у 2018, 2019 роках відповідної вимоги про сплату нарахованих штрафних санкцій відповідачу. Також не є доведеною правова природа вказаних в оплаті штрафних санкцій, позаяк відсутня відповідно направлена вимога позивача з обґрунтуванням даної суми.

Окрім того до таблиці розрахунків 70 % річних щодо прострочених платежів позивач безпідставно вносить суми лізингових платежів після 20.09.2018, що не входить до Графіку внесення лізингових платежів узгодженого між сторонами.

Відтак, суд здійснив власний розрахунок та встановив, що сума процентів річних, яка підлягає стягненню з відповідача становить 37075,24 Євро, що у гривнях на дату що передує даті звернення з позовною заявою дорівнює 1221992,49 грн.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника прострочення грошового зобов`язання за заявою боржника суд бере до уваги Постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). У вказаній Постанові Верховний Суд формує такі висновки:

- частиною третьою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості;

- справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин;

- заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі;

- звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру;

- відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу;

- з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

- з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновків, що справедливим, пропорційним може бути обмеження розміру санкцій за певних обставин справи.

Вирішуючи питання зменшення розміру процентів річних суд враховує висновки вищенаведеної Постанови Великої Палати Верховного Суду та конкретні обставини справи, зокрема: факт виконання ремонтних робіт за актом свідчить про те, що представники позивача в момент коли мало місце прострочення чергових лізингових платежів продовжували співпрацю за договором, обслуговуючи про цьому об`єкт лізингу; встановлений у договорі строк позовної давності та ставка процентів річних свідчить про те, що невиконання умов договору (прострочення сплати чергових лізингових платежів) протягом тривалого часу є вигіднішим для лізингодавця (позивача) ніж виконання умов договору та передання об`єкту лізингу лізингоодержувачу; суд не має підтвердження того, що за час коли мало місце прострочення платежів у 2018, 2019, 2020 роках позивач звертався до відповідача або поручителя з вимогами про сплату боргу та процентів річних, а подав позов лише у 2021 році коли розмір процентів перевищив розмір основного боргу втричі. Водночас суд не бере до уваги твердження відповідача, що позивачем не доведено суму реальних збитків завданих невиконанням договору з боку лізингоодержувача, позаяк, у відповідності до положень чинного законодавства на позивача не покладається обов`язок доведення розміру дійсних майнових втрат, яких він зазнав.

Також суд констатує, що з дій позивача вбачається прямий умисел на надмірне збагачення за рахунок умов договору щодо розміру процентів річних та збільшення строків позовної давності, позаяк, позивач з моменту перших прострочень оплати лізингових платежів не здійснював жодних юридично значимих дій спрямованих на повернення предмету лізингу, а з огляду на вимоги позовної заяви наявність прострочення відповідача є обставиною, яка вигідніша для позивача ніж повернення предмету лізингу. Отже, тривалість періоду, протягом якого позивач зволікав зі зверненням з вимогою про повернення предмету лизингу та вимогою про стягнення боргу суд розцінює як недобросовісні дії останнього спрямовані на безпідставне надмірне збагачення за рахунок відповідача.

З огляду на викладене суд задовольняє заяву відповідача та зменшує ставку нарахування процентів річних з 70 до 3 (типовий розмір процентів, що встановлюється статтею 625 Цивільного кодексу України). Суд звертає увагу учасників справи, що сума процентів річних, яка підлягає стягненню з відповідача становить 1221992,49 грн. Зменшуючи розмір ставки нарахування процентів річних з 70 до 3-х відсотків, суд провів новий розрахунок за яким розмір трьох відсотків річних дорівнює 52388,28 грн. З огляду на це, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимогу позивача про стягнення з відповідача процентів річних, з урахуванням зменшення розміру ставки, а також проведеннями власного розрахунку заборгованості суд стягує з відповідача на користь позивача 52388,28 грн 3 % річних.

Також суд зазначає, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський Суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський Суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Паркагро" (08335, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Іванків, вул. Жовтнева, буд. 81-В, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроальянс" (49041, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, Запорізьке шосе, буд. 62А, ) 614545,03 грн основного боргу, 52388,28 грн 3 % річних та 10003,99 грн витрат пов`язаних зі сплатою судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 06.10.2021.

Суддя А.Ф. Черногуз