ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

"05" жовтня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/1478/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Петренко Н.Д.

розглянувши заяву представника позивача товариства з обмеженою відповідальністю "ПЕККАНІСКА" - адвоката Філоненка Ярослава Андрійовича про забезпечення позову /вх. № 2-1235/21 від 04.10.2021 року/ у справі № 916/1478/21

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ПЕККАНІСКА" /, адреса - 04309, м. Київ, вул. Богатирська, 11, e-mail: /

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю ПМК "ТІТАН" /, адреса - 65072, м. Одеса, провул. Генерала Вишневського, 13/1/

про розірвання договору, стягнення 800 399,90 грн., зобов`язання повернути обладнання

ВСТАНОВИВ:

Господарським судом Одеської області розглядається справа № 916/147/21 за позовом 27.05.2021 року товариства з обмеженою відповідальністю "ПЕККАНІСКА" до товариства з обмеженою відповідальністю ПМК "ТІТАН" про:

- розірвання договору оренди обладнання № 4-020320/1 від 02.03.2020 року;

- стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди обладнання № 4-020320/1 від 02.03.2020 року у розмірі 800 399,90 грн.;

- зобов`язання відповідача негайно повернути (передати) позивачу обладнання, передане у тимчасове оплатне користування (оренду) згідно договору оренди обладнання № 4-020320/1 від 02.03.2020 року та акту передачі обладнання в оренду № 437 від 03.03.2020 року, а саме підйомник дизельний Haulotte 18 SX серійний номер CD116115 ;

- стягнення судових витрат у розмірі 56 546,00 грн., з яких: 16 546,00 грн. - судовий збір; 40 000,00 грн. - витрати на професійну правничу допомогу.

04.10.2021 року на адресу суду надійшла заява представника позивача адвоката Філоненка Я.А. про забезпечення позову /вх. № 2-1235/21/, в якій представник позивача просить накласти арешт на підйомник Н18SX, серійний номер CD116115, інвентарний номер HG097, що належить позивачу, а також зобов`язати відповідача передати підйомник позивачу на відповідальне зберігання, до моменту вступу у силу рішення по суті справи.

В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що він володіє лише частковою інформацією про поточний стан обладнання та конкретне місцезнаходження обладнання, переданого в оренду відповідачу. Позивач вказує, що внаслідок порушення відповідачем договірних зобов`язань у позивача наявна невідкладна потреба у забезпеченні позову, з метою недопущення викрадення, втрати, протиправного відчуження чи знищення, а також для оцінки поточного стану обладнання, оцінки потенційних понесених позивачем збитків внаслідок розукомплектування, ушкодження або іншого виду шкоди, що могла бути завдана обладнанню за час його перебування у тимчасовому оплатному користуванні відповідача.

Позивач вказує, що він переконаний у відсутності підстав застосовувати зустрічне забезпечення позову, оскільки вимоги заяви про забезпечення позову стосуються лише майна позивача, та жодним чином не порушують майнові права чи інтереси відповідача, у зв`язку із чим неможливе виникнення у відповідача потенційних збитків, прямо пов`язаних із застосуванням заходів забезпечення позову, про застосування яких просить позивача.

Відповідно до ст. 136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Інститут забезпечення позову є одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Тобто забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є запобігання порушенню в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Положеннями ст. 137 ГПК України визначено перелік заходів забезпечення позову, а також регламентовано, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Так,

Частиною 4 ст. 137 ГПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За правилами ч. 1 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Адекватність (співмірність) заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії (пункт 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011).

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Судом встановлено, що предметом даного позову є розірвання договору оренди обладнання № 4-020320/1 від 02.03.2020 року, стягнення заборгованості у розмірі 800 399,90 грн., зобов`язання повернути обладнання.

Таким чином позивачем заявлено позовні вимоги і майнового і немайнового характеру.

Господарський суд зазначає, що вирішуючи питання про забезпечення позову в частині позовних вимог немайнового характеру має застосовуватись та досліджуватись така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Має також досліджуватись, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову за вимогами немайнового характеру у спорах, що виникають з корпоративних відносин, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги та їх співмірності;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача у разі невжиття судом обраного позивачем способу забезпечення позову;

- заборони забезпечення позову таким способом, який суперечить частині 5 статті 137 Господарського процесуального кодексу України та порушують прав інших акціонерів (учасників) господарського товариства.

Такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно обмежує право особи користуватися та розпоряджатися майном, тому може застосуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу.

При цьому, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.08.2019 у справі №910/4491/19.

Отже, звертаючись із заявою про вжиття заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру, заявник повинен довести за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів той факт, що предмет спору, наявний станом на момент пред`явлення позову, може зникнути або зменшитись за кількістю на момент виконання рішення в результаті об`єктивних (незадовільний фінансовий стан, наявність невиконаних безспірних зобов`язань, відкритих виконавчих проваджень щодо відповідача тощо) або суб`єктивних (вчинення відповідачем умисних дій, направлених на приховування майна; вчинення інших дій з метою уникнення майнової відповідальності або перешкоджанню поверненню майна законному власнику) причин.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (пункти 1, 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011).

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.

При розгляді заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому господарський суд вказує, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 139 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Судом встановлено, що спірне рухоме майно, а саме підйомник дизельний Haulotte 18 SX серійний номер CD116115 , належить позивачу на праві приватної власності на підставі контракту № 28/11-07 від 28.11.2007 року.

Таким чином, позивач просить вжити заходи забезпечення у справі шляхом накладення арешту на його ж майно, тобто на майно позивача. Що суперечить положенням п. 1 ч. 1 ст. 139 ГПК України, оскільки помилковим є накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі.

Господарський суд зауважує, що арешт майна - накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. У зв`язку із чим, накладення арешту на майно самого позивача не забезпечить захист від неправомірного відчуження майна позивача, оскільки власником майна є саме позивач, і лише він в змозі реалізувати свої правомочності з розпорядження майном.

З урахуванням вказаного, господарський суд приходить до висновку про відсутність підстав для накладення арешту на майно самого позивача, у зв`язку із чим заява позивача у цій частині не підлягає задоволенню.

Стосовно вимог позивача про зобов`язання передати підйомник позивачу на відповідальне зберігання, господарський суд зазначає наступне.

В обґрунтування вимог у цій частині позивач посилається на порушення відповідачем договірних зобов`язань. Метою вжиття вказаного виду заходу забезпечення позову є недопущення викрадення, втрати, протиправного відчуження чи знищення, а також оцінка поточного стану обладнання, оцінка потенційних понесених позивачем збитків внаслідок розукомплектування, ушкодження або іншого виду шкоди, що могла бути завдані обладнанню за час його перебування у тимчасовому оплатному користуванні відповідача.

Судом досліджено наданий позивачем договір оренди обладнання № 4-020320/1 від 02.03.2020 року та акт передачі в оренду № 437 від 03.03.2020 року.

Відповідно до положень п. 2.1.5 договору, орендодавець /позивач/ зобов`язаний технологічні огляди обладнання, передбачені умовами чинного законодавства.

Згідно п. 2.2.1 договору, орендодавець /позивач/ має право в будь-який час перевіряти умови експлуатації та зберігання обладнання орендарем.

Орендар /відповідач/ у відповідності до п. 3.1.3 договору зобов`язаний використовувати обладнання за цільовим призначенням та у відповідності з інструкцією з експлуатації. Відповідати за безпечну експлуатацію обладнання, контроль за утриманням обладнання в справному стані, і зобов`язаний призначити для цього кваліфікований (проінструктований) персонал, забезпечивши умови для виконання відповідними працівниками своїх обов`язків /п. 3.1.6 договору/. Відшкодовувати орендодавцю збитки у разі пошкодження чи забруднення обладнання, якщо такі виникли з вини орендаря, внаслідок недбалої експлуатації (включно з недодержання техніки безпеки, правил експлуатації) або неналежного зберігання під час знаходження обладнання в тимчасовому користуванні у орендаря. Відшкодовування завданої обладнанню шкоди здійснюється у порядку, передбаченому п. 4.10 цього договору, а також відповідно до чинного законодавства України /п. 3.1.7 договору/. Нести ризик випадкової загибелі, пошкодження або втрати обладнання з моменту отримання її від орендодавця та до повернення обладнання останньому в порядку, передбаченому цим договором. Орендар зобов`язується терміново повідомити орендодавця письмово про пошкодження, втрату (викрадення) або загибелі обладнання чи заподіяння іншої шкоди обладнанню або його комплектуючим /п. 3.1.9 договору/. Орендар зобов`язаний забезпечити цілодобовий доступ до обладнання, із зазначенням обставин та технічних проблем, які перешкоджають безпечному виконанню робіт /п. 3.1.11 договору/.

Крім того, в акті передачі в оренду № 437 від 03.03.2020 року вказано, що акт засвідчує те, що орендар бере на себе повну матеріальну відповідальність за пошкодження, часткове або повне знищення прийнятого у тимчасове користування обладнання.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на положення статей 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12.06.2019 у справі №910/773/19.

Суд зауважує, що факт ухилення відповідача від виконання зобов`язань за спірним договором не може бути підставою для забезпечення позову, а невиконання зобов`язань відповідачем є предметом спору, що потребує доведення, тому не можна розглядати твердження позивача, як безспірні та такі, що обґрунтовують необхідність забезпечення позову.

Між тим господарський суд зауважує, що до заяви про забезпечення позову позивачем не подано жодного належного у розумінні процесуального закону доказу на підтвердження існування загрози пошкодження, знищення чи втрати обладнання, відтак всі доводи заяви позивача про забезпечення позову ґрунтуються виключно на нічим не підтверджених припущеннях позивача.

Аналогічний висновок стосовно того, що самі лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову викладено в постановах Верховного Суду від 21.01.2019 у справі №902/483/18 та від 12.06.2019 у справі №909/19/19.

При цьому суд зауважує, що умовами спірного договору передбачено відшкодування відповідачем збитків у разі пошкодження обладнання, якщо такі виникли з вини орендаря. Разом із тим, позивачем не надано доказів щодо проведення перевірок умов експлуатації та зберігання обладнання орендарем у відповідності до п. 2.2.1 договору.

При цьому судом враховується, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 22.07.2019 у справі №914/120/19.

За правилами ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Проаналізувавши встановлені обставини в їх сукупності, господарський суд вважає, що вимоги позивача про забезпечення позову є необґрунтованими, а відтак заява позивача товариства з обмеженою відповідальністю "ПЕККАНІСКА" - адвоката Філоненка Ярослава Андрійовича про забезпечення позову /вх. № 2-1235/21 від 04.10.2021 року/ у справі № 916/1478/21 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 136, 137 , ч. 8 ст. 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у повному обсязі в задоволенні заяви позивача товариства з обмеженою відповідальністю "ПЕККАНІСКА" - адвоката Філоненка Ярослава Андрійовича про забезпечення позову /вх. № 2-1235/21 від 04.10.2021 року/ у справі № 916/1478/21.

Ухвала складена та підписана 05.10.2021 року.

Ухвала набрала законної сили 05.10.2021 року та може бути оскаржена в порядку, встановленому ст. 254, 255 ГПК України.

Суддя Н.Д. Петренко