ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року Справа № 903/143/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Савченко Г.І. , суддя Павлюк І.Ю.

при секретарі судового засідання - Єфімчук А.І.

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - Климець І.О., ордер серія ВК №1028488 від 07.09.2021 р., Москаль Я О., ордер серія ВК №1018670 від 23.03.2021

третьої особи ДП "Управління справами Фонду державного майна України"- Байда О.Г., керівник, виписка з ЄДРЮО та ФОП від 29.03.2021 р.

прокурор - Немкович І.І., посвідчення №063237 від 15.04.2021 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" на рішення Господарського суду Волинської області від 12.08.2021 р. у справі № 903/143/21 (суддя Слободян О.Г., повний текст рішення складено 16.08.2021 р.)

за позовом Заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Волиньтурист

про стягнення 2 124 458 грн.

та

позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Державного підприємства "Управління справами Фонду державного майна України"

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Волиньтурист

про стягнення 637 337 грн. 40 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.08.2021 р. у справі №903/143/21 позов заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Приватного акціонерного товариства Волиньтурист про стягнення 2 124 458 грн. задоволено повністю.

Стягнуто з відповідача на користь Фонду державного майна України 2 124 458грн. безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування приміщенням готелю Світязь за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Набережна, 4.

Стягнуто з відповідача на користь Волинської обласної прокуратури 31867 грн. витрат по сплаті судового збору.

У позові Державного підприємства "Управління справами Фонду державного майна України" до Приватного акціонерного товариства Волиньтурист про стягнення 637 337 грн. 40 коп. - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову Заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Приватного акціонерного товариства Волиньтурист про стягнення 2 124 458 грн. безпідставно збережених коштів.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- зазначає, що ПрАТ "Волиньтурист" на виконання Угоди №73 про взаємодію Фонду державного майна України та Федерації професійних спілок України, протягом усіх років зберігало, а також забезпечувало утримання в належному стані майна готелю "Світязь";

- вказує, що в оскаржуваному рішенні, судом зазначено, що предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування майном без належних на те правових підстав у сумі 2 124 458 грн. за період з 26.02.2018р. по 21.10.2018р. з врахуванням строку позовної давності, а також судом вказано, що немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків), оскільки відносини з фактичного користування майном без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Однак, не погоджується з такими висновками суду та вважає, що позовні вимоги є позовними вимогами щодо стягнення збитків у вигляді неотриманої орендної плати (упущеної вигоди) та виникає необхідність у дослідженні в діях відповідача складу цивільного правопорушення;

- обґрунтовує відсутність в діях відповідача протиправної поведінки, як обов`язкового елементу складу правопорушення, із яким діюче законодавство пов`язує настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків;

- також додає, що в судовому засіданні ПрАТ "Волиньтурист" було подано клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з відсутністю підстав для представництва прокурором у даній справі, відтак позовна заява має бути залишена без розгляду згідно п.2. ч.1 ст.226 ГПК України.

Однак, ухвалою Господарського суду Вінницької області від 17.05.2021 відмовлено в клопотанні відповідача про залишення позову без розгляду, апелянт не погоджується з такими висновками суду;

- вважає, що очевидною є відсутність підстав для представництва прокурором у даній справі та порушення вимог ст.23 Закону України "Про прокуратуру". Позовна заява мала бути залишена без розгляду згідно п.2 ч.1 ст.226 ГПК України. Крім того, подання вказаного позову є грубим порушенням прав відповідача на справедливий суд та зловживанням наданими законом повноваженнями з метою створення нерівності у судовому процесі;

- зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки щодо намагань відповідача вирішити питання щодо подальшого користування готелем "Світязь", про що свідчать його листи, направлені на адресу ФДМ України, РВ ФДМ по Волинській області, ДП "Управління справами ФДМУ" та листи ФДМ на адресу відповідача. Наведені обставини свідчать про відсутність в діях відповідача протиправної поведінки, як обов`язкового елементу складу правопорушення, із яким діюче законодавство пов`язує настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.;

- стверджує, що судом першої інстанції не надано належну оцінку жодному доказу, який підтверджує фактичне користування відповідачем готелем "Світязь", з метою здійснення господарської діяльності і отримання прибутку;

- також вказує, що висновок судового експерта за матеріалами кримінального провадження №0000059 від 14.04.2020р. здійснений з метою доказування у кримінальному процесі розміру збитків потерпілого, крім цього такий висновок будується на припущеннях щодо ринкової вартості майна, а тому не може бути належним доказом у даній справи за даним предметом спору;

- зауважує, що розрахунок безпідставно збережених коштів проводився відповідно до звіту незалежної оцінки, наданого ТОВ "Стоун Брідж", відповідно до якого вартість будівлі готелю "Світязь" станом на 31.07.2018р. становила 14 793 150 грн..

В той же час, вимога про стягнення безпідставно збережених коштів пред`явлена за період з 26.02.2018р., однак станом на цю дату оцінка майна для визначення розміру оренди не проводилась, а відповідно заявлений позивачем до стягнення розмір безпідставно збережених коштів є необґрунтованим та безпідставним.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.09.2021 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" на рішення Господарського суду Волинської області від 12.08.2021 р. у справі № 903/143/21. Розгляд апеляційної скарги призначено на 27.09.2021 р. об 11:00 год.

20.09.2021 від Волинської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

20.09.2021 на електронну адресу суду від представника Державного підприємства "Управління справами Фонду державного майна України" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, за допомогою онлайн-сервісу Easycon який дає змогу взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.09.2021 р. заяву представника Державного підприємства "Управління справами Фонду державного майна України" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі № 903/143/21 задоволено, попереджено заявника, що відповідно до ч. 5 ст. 197 ГПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

27.09.2021 від Приватного акціонерного товариства Волиньтурист надійшли додаткові пояснення, в яких просить Апеляційну скаргу ПрАТ Волиньтурист на рішення Волинської області від 12.08.2021 року у справі №903/143/21 задоволити та скасувати рішення Волинської області від 12.08.2021 року у справі № 903/143/21, ухвалити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі у задоволенні позову заступника керівника Волинської обласної прокуратури й інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Приватного акціонерного товариства Волиньтурист про стягнення 2 124 458 гривень безпідставно збережених коштів.

Учасники справи були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, Фонд державного майна України наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання 07.09.2021р. не з`явився, своїх повноважних представників не направив.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутності Фонду державного майна України.

Фонд державного майна України не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні 27.09.2021 представники апелянта підтримали доводи апеляційної скарги та додаткових пояснень до апеляційної скарги та надали пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважають рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просять суд рішення Господарського суду Волинської області від 12.08.2021р. у справі №903/143/21 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Прокурор у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 07.09.2021р. заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення Господарського суду Волинської області від 12.08.2021р. у справі №903/143/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників скаржника та прокурора, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, рішенням Господарського суду Волинської області від 30.11.2011 у справі № 5004/2013/11, залишеним без змін судами вищої інстанції, ухвалено:

- визнати за державою Україна в особі Фонду державного майна України право власності на будівлю готелю "Світязь" загальною площею 7 885 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Набережна, 4;

- витребувати з незаконного володіння Волинського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях Волиньтурист () будівлю готелю Світязь загальною площею 7 885 кв.м., що знаходиться в м. Луцьку по вул. Набережній, 4.

- зобов`язано Волинське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях Волиньтурист (код 02593659) повернути державі в особі Фонду державного майна України безпідставно набуте майно - будівлю готелю Світязь загальною площею 7 885 кв.м., що знаходиться за адресою м. Луцьк, вул. Набережна, 4.

ПрАТ "Волиньтурист" є правонаступником Волинського обласного ЗАТ по туризму та екскурсіях "Волиньтурист".

Право державної власності на об`єкт нерухомості за Фондом державного майна України зареєстровано 27.09.2012, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав № 35643631 від 27.09.2012.

У зв`язку з тим, що відповідач у подальшому продовжував протиправно використовувати вказане майно, ФДМ України звернувся до суду з позовом про виселення ПрАТ "Волиньтурист із займаного приміщення.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 14.09.2016 у справі № 903/493/16, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.07.2017, задоволено позов Фонду державного майна України та вирішено виселити ПрАТ "Волиньтурист" з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна - будівлі готелю "Світязь" загальною площею 7896 кв.м., що знаходиться за адресою м. Луцьк, вул. Набережна, 4.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Прокурор зазначає, що приміщення готелю "Світязь" у користування (оренду) ПрАТ "Волиньтурист" не передавалось, відповідні договори оренди державного майна з цим суб`єктом господарювання не укладались. ПрАТ "Волиньтурист" добровільно займане приміщення на виконання рішення суду не звільнило та продовжувало ним користуватись упродовж періоду з 14.09.2016 до 21.10.2018 за відсутності на це правових підстав (права власності, користування, оренди тощо), а також без сплати орендної плати, що підтверджується наступним: відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 22.10.2018 на вказаний об`єкт нерухомо майна зареєстровано право користування (на умовах оренди) за ТОВ "Прикарпаття-Готель-Сервіс"; інформацією Головного управління ДПС у Волинській області від 23.03.2020 про сплату ПрАТ "Волиньтурист" упродовж 2016-2019 років плати за землю за використання земельної ділянки під об`єктом державної власності на вул. Незалежності, 4, у м. Луцьку; інформацією ПАТ "Волиньобленерго" про розірвання 26.11.2018 договору на постачання електричної енергії з ПрАТ "Волиньтурист" для потреб готелю "Світязь"; заявою ПрАТ "Волиньтурист" від 18.07.2019 № 81/1.6а про вчинення кримінального правопорушення; постановою Наглядової ради ПрАТ "Волиньтурист" від 12.11.2018 №ПР-125-1 про припинення господарської діяльності готелю "Світязь" та неможливість надання готельних та інших супутніх послуг на майновому об`єкті будівлі готелю; ухвалою Господарського суду Волинської області від 08.09.2018 у справі № 903/493/13, якою відмовлено у задоволенні заяви державного виконавця про роз`яснення рішення суду у справі №903/493/16 за позовом Фонду державного майна України до ПрАТ "Волиньтурист" про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення ПрАТ "Волиньтурист" з будівлі готелю "Світязь" за адресою м. Луцьк, вул. Набережна, 4 та зазначено, що на час розгляду даної заяви рішення суду щодо виселення ПрАТ Волиньтурист з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна - будівлі готелю "Світязь" за адресою м. Луцьк, вул. Набережна, 4, не виконане; постановою державного виконавця Першого відділу ДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області від 14.12.2018 (виконавче провадження №54812465) "Про повернення виконавчого документа стягувачу", в якій зазначено, що станом на 13.12.2018 ПрАТ "Волиньтурист" звільнив займане приміщення.

За вказаних обставин, заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" про стягнення безпідставно збережених коштів на суму 2 124 458 грн. за період 26.02.2018 по 21.10.2018.

Обґрунтовуючи позовну заяву, заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України посилається на те, що Приватне акціонерне товариства "Волиньтурист" упродовж періоду з 26.02.2018 по 21.10.2018 використовувало будівлю готелю Світязьза адресою м. Луцьк, вул. Набережна, 4, за відсутності будь-яких правових підстав (права власності, користування, оренди, тощо), а також без сплати орендної плати.

Водночас, правовою підставою для стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 2 124 458 грн. нарахованої за період з 26.02.2018р. по 21.10.2018р. прокурор вказує ст.ст.1212, 1214 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 03.03.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №903/143/21 постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 14.04.2021 продовжено строк підготовчого провадження до 01.06.2021р.

26.04.2021р. від відповідача на адресу суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву (вх.№01-57/2305/21), в якому відповідач заперечив проти позову прокурора та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також, відповідач у клопотанні від 26.04.2021р. просив суд залишити позов без розгляду.

В обгрунтування клопотання відповідач посилався на те, що 04.10.2017 органом державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження № ВП 54812465 з примусового виконання наказу Господарського суду Волинської області № 903/493/16-2 від 01.08.2017 щодо виселення ПрАТ Волиньтурист з будівлі готелю "Світязь".

В подальшому орган виконавчої служби звертався до суду із заявою про роз`яснення рішення Господарського суду Волинської області по справі №903/493/16. 20 вересня 2018 року ухвалою суду по справі № 903/493/16 було виправлено описку в зазначеному наказі, а саме вирішено вважати боржником ПрАТ "Волиньтурист".

Також вказував, що ПрАТ Волиньтурист на виконання Угоди №73 від 17.02.2012 про взаємодію Фонду державного майна України та Федерації професійних спілок України, протягом усіх років зберігало, а також утримувало в належному стані майно готелю "Світязь", про що і визнає позивач у даній позовній заяві. Крім того, відповідач вважає, що позовні вимоги в даному випадку, є позовними вимогами щодо стягнення збитків у вигляді неотриманої орендної плати (упущеної вигоди) та виникає необхідність у дослідженні в діях відповідача складу цивільного правопорушення, а в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, як обов`язковий елемент складу правопорушення, із яким діюче законодавство пов`язує настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Відповідач неодноразово намагався вирішити питання щодо подальшого користування готелем "Світязь", про що свідчать його листи, направлені на адресу ФДМ України, РВ ФДМ по Волинській області, ДП "Управління справами ФДМУ" та листи ФДМ на адресу відповідача.

Наведені обставини свідчать про відсутність в діях відповідача протиправної поведінки, як обов`язкового елементу складу правопорушення, із яким діюче законодавство пов`язує настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 17.05.2021 відмовлено у задоволенні клопотання ПрАТ Волиньтурист про залишення позову без розгляду, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.06.2021.

18.05.2021 на адресу Господарського суду Волинської області від ДП "Управління справами Фонду державного майна України" надійшла позовна заява від 13.05.2021 вих.№234/05/21 (згідно штемпелю Укрпошти подано до відділення зв`язку 14.05.2021, тобто до закінчення підготовчого провадження), в якій підприємство просило:

- залучити до справи №903/143/21 Державне підприємство Управління справами фонду державного майна України в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору;

- стягнути з Приватного акціонерного товариства Волиньтурист на користь Державного підприємства Управління справами фонду державного майна України, що є балансоутримувачем нерухомого майна, 637 337 гривень 40 коп. безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування приміщенням готель Світязь, розташованого за адресою: м. Луцьк, вул. Набережна, 4.

Звертаючись з позовом до суду третя особа посилалася на те, що відповідач за відсутності на це правових підстав (права власності, користування, оренди тощо) добровільно не звільнив займане приміщення - готель Світязь та продовжував ним користуватись у період з 14.09.2016 по 21.10.2018р..

За вказаний період відповідачем не було сплачено оренду за користування нерухомим майном.

Відповідач, як фактичний користувач приміщень готелю "Світязь", не маючи правових підстав на використання даного нерухомого майна, за рахунок власника цього майна зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ним, зобов`язаний повернути ці кошти власнику нерухомого майна на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

У зв`язку з тим, що ПрАТ "Волиньтурст" незаконно займало вказане нерухоме майно, Фонд державного майна України та Державне підприємство Управління справами фонду державного майна понесли збитки. Адже готель Світязь, в період з 14.09.2016 по 21.10.2018р. включно не перебував в оренді, а тому орендна плата за користування майном не сплачувалась.

ДП Управління справами фонду державного майна України є балансоутримувачем готелю Світязь, розподіл вказаної заборгованості, згідно ЗУ Про оренду державного та комунального майна, перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30%.

З урахуванням визначення строків позовної давності (ст. 267 ЦКУ) до стягнення з ПрАТ "Волиньтурист" безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування приміщенням готелю Світязь за період з 26.02.2018 по 21.10.2018 (7 місяців та 25 днів) підлягають кошти в розмірі 2 124 458 гривень, з яких:

- на користь Фонду державного майна України підлягають стягненню кошти в розмірі - 1 487 120 гривень 60 коп.,

- на користь ДП Управління справами фонду державного майна України підлягають стягненню кошти в розмірі 637 337 гривень 40 коп.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 28.05.2021р. прийнято позовну заяву ДП Управління справами фонду державного майна України до розгляду з первісним позовом у справі №903/143/21 та залучено до участі у справі третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ДП Управління справами фонду державного майна України.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 01.06.2021р. постановлено перейти до розгляду справи спочатку зі стадії підготовчого провадження.

11.06.2021р. Волинська обласна прокуратура надіслала на адресу суду пояснення по суті позовних вимог ДП Управління справами Фонду державного майна України (вх.№01-57/3097/21), в яких зазначила, що зважаючи на те, що власником приміщення готелю Світязь є Фонд Державного майна України, орендні правовідносини між Фондом державного майна України та ПрАТ Волиньтурист щодо об`єкту державної власності- готелю Світязь не виникали, ДП Управління справами Фонду державного майна України не має права на отримання 30% орендної плати від ПрАТ Волиньтурист.

У вказаному поясненні прокуратура просить суд відмовити у задоволенні позову ДП Управління справами Фонду державного майна України про стягнення з ПрАТ Волиньтурист 637 337, 4грн. безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування приміщенням готелю Світязь за адресою: м. Луцьк, вул. Набережна, 4. Задоволити позов заступника керівника Волинської обласної прокуратури про стягнення з ПрАТ Волиньтурист на користь Фонду державного майна України 2124458грн безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування приміщенням готелю Світязь за адресою: м. Луцьк, вул. Набережна, 4.

22.06.2021р. представник відповідача надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами (вх.№01-69/46/21), в якому заперечив щодо вимог третьої особи - ДП "Управління справами Фонду державного майна України" зазначених у позовній заяві.

Вказує, що у діях відповідача відсутня протиправна поведінка, як обов`язковимй елемент правопорушення для настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків. Стверджує, що позовна заява третьої особи подана із пропуском позовної давності, оскільки їй було відомо про забезпечення відповідачем збереження та схоронність готелю "Світязь" ще у 2015 році з моменту створення ДП Управління справами Фонду державного майна України. Просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

25.06.2021р. представник третьої особи надіслав на адресу суду пояснення по суті позову або відзиву (вх.№01-57/3590/21), в якому не погодився з доводами Волинської обласної прокуратури зазначеними у відзиві.

Просив суд задовольнити позовні вимоги третьої особи - ДП "Управління справами Фонду державного майна України" у повному обсязі. Вказав, що актом приймання-передачі №49 від 18.07.2016 будівлю готелю "Світязь" було передано до статутного капіталу державного підприємства. Тому, з моменту передачі готелю "Світязь" на баланс третьої особи (18.07.2016р.) до моменту підписання договору оренди з новим орендарем (22.10.2018р.), відповідач користувався майном без достатньої правової підстави, при цьому не сплачуючи кошти за користування майном.

В той же час, балансоутримувач та позивач понесли значних збитків за вказаний період, адже зазначене майно могло бути передане в оренду та, в подальшому, позивач та третя особа отримували б прибуток від передачі майна в оренду в співвідношенні 70/30%.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 01.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.07.2021.

В судовому засіданні 15.07.2021 оголошено перерву згідно ч.ч. 2, 3 ст.216 ГПК України до 12.08.2021.

Розглянувши позов заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Приватного акціонерного товариства Волиньтурист про стягнення 2 124 458 грн. суд першої інстанції дійшов висновку про його задоволення.

Розглянувши позов Державного підприємства "Управління справами Фонду державного майна України" до Приватного акціонерного товариства Волиньтурист про стягнення 637 337 грн. 40 коп. суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Приватного акціонерного товариства Волиньтурист про стягнення 2 124 458 грн. мотивоване тим, що відповідач - ПрАТ "Волиньтурист" примусово виселений з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна - готелю "Світязь", згідно рішення Господарського суду Волинської області від 14.09.2016 у справі №903/493/16. З цього моменту відповідач використовував вказане майно без правовстановлюючих документів, а тому позов заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України про стягнення 2 124 458 грн. безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування даним приміщенням є підставним та підлягає до задоволення повністю.

Колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Волинської області від 12.08.2021 р. у справі №903/143/21 в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" 2 124 458 грн. безпідставно збережених коштів, враховуючи наступне.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (рішення від 19.03.1997 зі справи "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece); рішення від 20.07.2004 зі справи "Шмалько проти України").

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Волинської області від 30.11.2011 у справі № 5004/2013/11 позов прокурора міста Луцька в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задоволено, а саме: визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності на готель "Світязь" загальною площею 7 885 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Набережна, 4., витребувано з незаконного володіння Волинського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Волиньтурист" () будівлю готелю Світязь загальною площею 7 885 кв.м., що знаходиться в м. Луцьку по вул. Набережній, 4., зобов`язано Волинське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях Волиньтурист (код 02593659) повернути державі в особі Фонду державного майна України безпідставно набуте майно - будівлю готелю "Світязь" загальною площею 7 885 кв.м., що знаходиться за адресою м. Луцьк, вул. Набережна, 4.

Однак, враховуючи те, що відповідач продовжував протиправно використовувати вищевказане майно, Фонд державного майна України звернувся до суду з позовом про виселення відповідача - ПрАТ "Волиньтурист" з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна, а саме: готелю "Світязь" загальною площею 7 885 кв.м., що знаходиться за адресою м. Луцьк, вул. Набережна, 4.

У зв`язку з тим, що відповідач у подальшому продовжував протиправно використовувати вказане майно, ФДМ України звернувся до суду з позовом про виселення ПрАТ "Волиньтурист із займаного приміщення.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 14.09.2016 у справі №903/493/16, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.07.2017, задоволено позов Фонду державного майна України та вирішено виселити ПрАТ Волиньтурист з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна - будівлі готелю "Світязь" загальною площею 7896 кв.м., що знаходиться за адресою м. Луцьк, вул. Набережна, 4.

За приписами ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом першої інстанції, ПрАТ "Волиньтурист" добровільно займане ним приміщення готелю "Світязь" не звільнило та продовжувало використовуватися ним у період з 14.09.2016 до 21.10.2018 без будь-яких правових підстав, що підтверджується: відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 22.10.2018 на вказаний об`єкт нерухомо майна зареєстровано право користування (на умовах оренди) за ТОВ Прикарпаття-Готель-Сервіс; інформацією Головного управління ДПС у Волинській області від 23.03.2020 про сплату ПрАТ "Волиньтурист" упродовж 2016-2019 років плати за землю за використання земельної ділянки під об`єктом державної власності на вул. Незалежності, 4, у м. Луцьку; інформацією ПАТ "Волиньобленерго" про розірвання 26.11.2018 договору на постачання електричної енергії з ПрАТ "Волиньтурист" для потреб готелю "Світязь"; заявою ПрАТ "Волиньтурист" від 18.07.2019 № 81/1.6а про вчинення кримінального правопорушення; постановою Наглядової ради ПрАТ "Волиньтурист" від 12.11.2018 №ПР-125-1 про припинення господарської діяльності готелю "Світязь" та неможливість надання готельних та інших супутніх послуг на майновому об`єкті будівлі готелю.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту зобов`язань з набуття та збереження майна без достатньої правової підстави є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ст.1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

У відповідності до витягу з ЄДРПОУ та Статуту ПрАТ "Волиньтурист" основним видом діяльності товариства є організація та здійснення туристичної діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що правовою підставою для стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 1294212,00грн., нарахованої за період з 26.02.2018 по 24.10.2018., прокурор вказує ст.ст.1212, 1214 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування майном без належних на те правових підстав у сумі 2 124 458 грн., нарахованої за період з 26.02.2018р. по 24.10.2018р., колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що такі нарахування мають здійснюватися на підставі додатку 2 "Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу", відповідно до якого орендна ставка за розміщення суб`єктів господарювання, що провадять туроператорську та турагентську діяльність, готелів становить 22%.

Зокрема, прокурором у позовній заяві визначено розмір орендної плати виходячи з вартості орендованого майна, яка становить, згідно висновку експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи, 14 793 150 грн..

Враховуючи викладене, розмір річної орендної плати за використання будівлі готелю "Світязь" становить 3 254 493 грн (14 793 150 - вартість орендованого майна х 22 - орендна ставка і 100 = 3 254 493), розмір місячної орендної плати становить 271 207,7 грн (3 254 493 / 12 = 271 207,70), розмір денної - 9040,20 грн (271 207,7 / 30 = 9040,20).

Перевіривши здійснені позивачем та місцевим господарським судом розрахунки колегією суддів встановлено, що загальна сума боргу за період з 26.02.2018р. по 21.10.2018р. становить 2 124 458 грн. (7 місяців та 25 днів х 9040,20 грн. розмір денної орендної плати).

Стосовно обґрунтувань відповідача про те, що позивачем помилково застосовано до спірних правовідносин норми, які регулюють стягнення безпідставно збережених коштів, а саме ст.1212 ЦК України, і вважає, що позовні вимоги є вимогами щодо стягнення збитків у вигляді неотриманої орендної плати (упущеної вигоди) до яких слід застосовувати положення ст.1166 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ч.1 ст.1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

У відповідності до приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

З матеріалів справи вбачається, що відповідача - Приватне акціонерне товариство "Волиньтурист" примусово виселено з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна - готелю "Світязь" загальною площею 7896 кв.м, що розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Набережна, 4.

Отже, з цього моменту відповідач використовував вказане майно без правовстановлюючих документів.

Водночас, предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування майном без належних на те правових підстав у сумі 2 124 458., нарахованих за період з 26.02.2018р. по 21.10.2018р. (з врахуванням строку позовної давності згідно ст.267 ЦК України).

Враховуючи вище викладене колегія суддів дійшла висновку, що до спірних правовідносин немає підстав для застосування приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків), оскільки відносини з фактичного користування майном без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Таким чином, відповідач як фактичний користувач майном, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цього майна зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ним, зобов`язаний повернути ці кошти власнику приміщення на підставі частини першої ст.1212 ЦК України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (ст.ст.1212-1214 ЦК України).

Отже, з огляду на викладене підсумовуючи слід зазначити, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є за своїм змістом кондикційними, а не деліктними, тому підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам майна відсутні.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що збитки за користування майном без правовстановлюючих документів та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання.

Однак, на відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Отже, у разі коли особа користувалася майном без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим зберегла кошти, вона зобов`язана повернути ці кошти власнику майна на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постановах від 14.01.2019р. у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019р. у справі № 902/794/17, від 06.02.2019р. у справі №922/587/18, від 03.04.2019р. у справі № 686/18993/17-ц.

За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме з відповідача слід стягнути 2 124 458 грн. безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування приміщення готелю"Світязь", що розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Набережна, 4.

Як свідчать матеріали справи, 26.04.2021 до Господарського суду Волинської області від відповідача надійшло клопотання №03-11-20-0 від 23.04.2021р. про залишення позову без розгляду, яке обґрунтоване тим, що твердження прокурора не є належним обґрунтуванням підстав для звернення до суду із вказаним позовом (т. 1 а.с. 242).

Відповідач вважає, що при поданні позову прокурор не обґрунтував та не надав належних доказів того, в чому полягають порушення інтересів держави, а також не обґрунтував підстав звернення до суду з позовом в інтересах держави, оскільки на даний час існує орган, а саме - Фонд державного майна України, який уповноважений представляти та захищати інтереси держави у таких правовідносинах, а також прокурор не обґрунтував які саме інтереси держави порушені, як це визначено ст.23 Закону України "Про прокуратуру".

Посилання прокурора на відсутність державного фінансування у Фонді державного майна України, через що останній не має можливості звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення з ПрАТ "Волиньтурист" безпідставно збережених коштів не є виключним випадком, який визначений законом.

Отже, очевидною є відсутність підстав для представництва прокурором у даній справі, оскільки недотриманні вимоги ст.23 Закону України "Про прокуратуру", відтак позовна заява має бути залишена без розгляду згідно п.2 ч.1 ст.226 ГПК України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.04.2008р. №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02.06.2016р. №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30.09.2016р., до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 ГПК України передбачає, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Згідно ч.4 ст.53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст.23 Закону України "Про прокуратуру".

Вказана стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Велика Палата Верховного суду у постанові від 26.05.2020р. по справі №912/2385/18, уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019р. у справі №903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019р. у справі №927/246/18, від 16.04.2019р. у справах №910/3486/18 та №925/650/18, від 17 та 18.04.2019р. у справах №923/560/18 та №913/299/18 відповідно, від 13.05.2019р. у справі №915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019р. у справі №0440/6738/18. Зокрема, зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, Волинською обласною прокуратурою 03.02.2021р. за №15-249 вих-20 на адресу Фонду державного майна України було скеровано лист, у якому повідомлено уповноважений орган про наявність порушень закону зі сторони ПрАТ "Волиньтурист", наявність порушень інтересів держави, зволікання відповідного органу у їх захисті та висловлено прохання про інформування прокуратури про те, чому не вживались заходи до захисту інтересів держави.

На вказаний лист Фонд державного майна України листом від 23.02.2021р. за №10-253768 повідомив Волинську обласну прокуратуру про те, що через відсутність державного фінансування не має можливості звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення з ПрАТ "Волиньтурист" безпідставно збережених коштів та пропонує прокурору самостійно вжити заходів до захисту державних інтересів в особі Фонду державного майна України, що беззаперечно вказує на бездіяльність уповноваженого органу.

Також, про бездіяльність уповноваженого органу щодо не звернення до суду з відповідним позовом свідчить також той факт, що на час подання прокурором до суду даного позову, як зазначає прокурор, пропущено більше двох років позовної давності про можливість стягнення з ПрАТ "Волиньтурист" безпідставно збережених коштів, що прямо порушує інтереси держави.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 26.05.2020р. по справі №912/2385/18 зазначила, що оскільки прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

З огляду на викладене, колегія судів апеляційного господарського суду погоджується з позицією суду першої інстанції, що прокуратурою було дотримано порядку, передбаченого ст.23 Закону України "Про прокуратуру", а тому Господарським судом Волинської області обґрунтовано відхилено клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Щодо посилань апелянта на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" положень ч.1 ст.18, ч.1 ст.326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2012р. №18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26.06.2013р. у справі №1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №2-р(ІІ)/2019 від 15.05.2019р. у справі №3-368/2018(5259/18) Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Також у зазначеному рішенні Конституційний Суд України наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Отже, судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим до виконання. Забезпечення виконання остаточного судового рішення у визначеному законом порядку є позитивним обов`язком держави.

Як вже зазначалося вище, рішенням Господарського суду Волинської області від 30.11.2011 у справі № 5004/2013/11 (залишеним без змін судами вищих інстанцій) визнано за державою Україна в особі Фонду державного майна України право власності на будівлю готелю Світязь загальною площею 7 885 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Набережна, 4, витребувано з незаконного володіння Волинського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях Волиньтурист () будівлю готелю Світязь загальною площею 7 885 кв.м., що знаходиться в м. Луцьку по вул. Набережній, 4, зобов`язано Волинське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях Волиньтурист (код 02593659) повернути державі в особі Фонду державного майна України безпідставно набуте майно - будівлю готелю "Світязь" загальною площею 7 885 кв.м., що знаходиться за адресою м. Луцьк, вул. Набережна, 4.

ПрАТ "Волиньтурист" є правонаступником Волинського обласного ЗАТ по туризму та екскурсіях "Волиньтурист".

Таким чином, враховуючи наявність вказаних вище судових рішень, ПрАТ "Волиньтурист" зобов`язане було звільнити незаконно займане приміщення готелю "Світязь" (виселитись з приміщення).

Однак, як свідчать матеріали справи ПрАТ "Волиньтурист" не зверталось до суду із заявами про відстрочення або розстрочення виконання рішення суду про виселення, чи зміну способу його виконання.

При цьому, слід зазначити, що наявність постанови державного виконавця від 14.12.2018 про повернення виконавчого документу стягувану (з підстав, передбачених п.6 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" - ПрАТ "Волиньтурист" за адресою м. Луцьк, вул. Набережна, 4. не знаходиться, не свідчить про те, що ПрАТ "Волиньтурист" не зобов`язано було виконувати рішення суду про звільнення приміщення готелю "Світязь", а також не свідчить про те, що ПрАТ "Волиньтурист" упродовж періоду з 14.09.2016 до 21.10.2018 правомірно використовувало приміщення готелю.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що наявність Угоди №73 від 17.02.2012р. про взаємодію Фонду державного майна України та Федерації професійних спілок України також не звільняло відповідача від обов`язку щодо виконання рішення суду про звільнення приміщення готелю "Світязь" та не спростовує того факту, що відповідач безпідставно зберіг у себе кошти за рахунок Фонду державного майна України, як власника приміщення.

Водночас, інших будь-яких заперечень щодо фактичних обставин справи, в тому числі щодо використання приміщення готелю "Світязь" упродовж періоду з 14.09.2016 до 21.10.2018р. за відсутності на це правових підстав (права власності, користування, оренди тощо), а також без сплати орендної плати, відповідачем не вказано.

Крім того, при наданні оцінки доказам визначення вартості майна необхідно звернути увагу на наступне.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, приміщення готелю "Світязь" вперше передано в оренду лише 22.10.2018р. (договір оренди укладений 22.10.2018р. між Фондом державного майна України та ТзОВ "Прикарпаття-Готель-Сервіс"),

Так, з метою передання приміщення готелю в оренду ТзОВ "Прикарпаття-Готель-Сервіс" було проведено незалежну оцінку його вартості - звіт незалежної оцінки від 31.07.2018р., складений ТзОВ "Стоун Брідж".

З матеріалів справи вбачається. що при розрахунку розміру позовних вимог взято до уваги саме цей звіт, оскільки, як зазначено було вище, до 22.10.2018р. приміщення готелю "Світязь" в оренду не передавалось, а тому, як зазначалось заявниками, доцільності та потреби проводити його оцінку станом на лютий 2018 року не було.

Також, відповідність складання даного звіту про оцінку майна від 31.07.2018р. вимогам законодавства, а також правильність визначення вартості майна підтверджено висновком оціночно-будівельної експертизи від 11.01.2021р. № 1-2, проведеної ТзОВ "Волинь-експерт", згідно ст.73 ГПК України висновок експерта є одним із видів доказів.

При цьому, у вказаному висновку експерта зазначено, що ймовірна ринкова вартість 5-поверхової будівлі готелю "Світязь" загальною площею 7 896,4 м2 станом на 31.07.2018р. складає 4 793 150грн.

До такого висновку експерт дійшов у зв`язку із тим, що з 01.08.2017р. по 31.07.2018р. не відбулись різкі валютні та інфляційні коливання, а також враховано наявність стабільного попиту та пропозиції на ринку нерухомого майна, що дало можливість експерту визначити ймовірну вартість об`єкта нерухомості.

Також, предметом даного висновку експерта не були питання права, як це помилково зазначає відповідач у апеляційній скарзі.

Отже, враховуючи вище викладене, прокурором надано неналежні та допустимі докази щодо обрахунку заявленої до стягнення суми, які належним чином досліджені судом першої інстанції.

Слід також звернути увагу на те, що згідно ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Водночас, як свідчать матеріали справи, відповідачем не було надано суду альтернативний розрахунок для оплати за користування майном, а також докази щодо необхідності застосування іншої оцінки майна чи ринкової вартості майна при визначенні вартості орендної плати щодо аналогічних об`єктів оренди, невідповідності названій сумі дійсної ринкової вартості вказаного об`єкту нерухомості тощо, чим не дотримано вимог ст.74 ГПК України.

Згідно до ч.4 ст.165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Як свідчить відзив відповідача на позовну заяву прокурора від 26.04.2021р. та надані разом із відзивом докази, відповідач не заперечував обставин щодо розрахунку розміру безпідставно збережених коштів, про стягнення яких було зазначено у позовній заяві, а також не заперечував посилання прокурора у позовній заяві на відповідні докази, які це підтверджують, зокрема звіт незалежної оцінки від 31.07.2018р., складений ТзОВ "Стоун Брідж", висновок оціночно-будівельної експертизи від 11.01.2021р. № 1- 2, проведений ТзОВ "Волинь-експерт".

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 12.08.2021 р. у справі №903/143/21 в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" 2 124 458 грн. безпідставно збережених коштів, прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням обставин справи, а тому відсутні правові підстави для його скасування в оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги, у зв`язку з відмовою в її задоволенні покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 269, 270, 271, 273, 275, 276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" на рішення Господарського суду Волинської області від 12.08.2021 р. у справі №903/143/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 12.08.2021 р. у справі №903/143/21 в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" 2 124 458 грн. безпідставно збережених коштів залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "04" жовтня 2021 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.

Суддя Павлюк І.Ю.