ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2021р. Справа № 904/5443/21
За позовом: Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, м. Дніпро

До: Фізичної особи - підприємця Гріншпуна Федіра Володимировича, м. Дніпро

Про: стягнення 71 120, 95 грн.

Суддя Васильєв О.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ : не викликалися

СУТЬ СПОРУ :

КП «Теплоенерго» ДМР (позивач) звернувся з позовом до ФОП Гріншпуна Ф.В. ( відповідач) про стягнення 71 120, 95 грн. заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі своєчасної оплати поставленої теплової енергії за договором про постачання теплової енергії № 010141 від 28.10.2010р. за період : листопад 2014р. - квітень 2020р.

Ухвалою від 07.06.21р. було відкрите провадження у справі №904/5443/21 за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ГПК України , без призначення судового засідання та виклику сторін - за наявними у ній матеріалами.

ФОП Гріншпуна Ф.В. ( відповідач) проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись (поміж-іншим) на пропуск позивачем трьох - річного строку позовної давності на звернення з цим позовом, перебіг якого розпочався з 01.06.18р. Також додав до відзиву платіжні доручення про здійснення оплати на користь позивача за договором на загальну суму 114 013, 84 грн. (за період опалення з листопада 2018р. по листопад 2020р.).

КП «Теплоенерго» ДМР (позивач) своїм правом на подання до суду відповіді на відзив не скористався.

Відповідно до вимог ст.248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку , але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Законом не надано право судді продовжити цей строк ( встановлений законом ). Однак, господарським судом під час розгляду даної справи враховано, що на підставі рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 та відповідно до положень статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215, від 25.03.2020 № 239, від 04.05.2020 № 343, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, з 12.03.2020 по 22.05.2020 на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 було внесено зміни до постанови від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», а саме: продовжено період карантину до 22.06.2020. В подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 500 продовжено період карантину до 31.07.2020; постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 продовжено період карантину до 31.08.2020.; постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2020р. № 760 продовжено період карантину до 31.10.2020р.; постановою Кабінету Міністрів України від 13.10.2020р. № 956 продовжено період карантину до 31.12.2020р.; постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020р. № 1236 продовжено період карантину до 28.02.2021р.; постановою Кабінету Міністрів України від 17.02.2021р. №104 продовжено період карантину до 30.04.2021р.; постановою Кабінету Міністрів України від 21.04.2021р. №405 продовжено період карантину до 30.06.2021р.; постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.2021р. №611 продовжено період карантину до 31.08.2021р.; постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.21р. №855 продовжено період карантину до 01.10.2021р.; постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.21р. №981 продовжено період карантину до 31.12.2021р.

Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Відповідно до п.4 ст. 11 ГПК України , суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема, "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Одночасно, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

У пункті 3 постанови № 11 від 17.10.2014 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» визначено, що розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004)

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема, складність справи та поведінка заявників.

Так, у справі "Хосце проти Нідерландів" 1998 суд вирішив, що тривалість у 8,5 років є розумною у контексті ст. 6 Конвенції, в зв`язку зі складністю справи, а у справі "Чірікоста і Віола проти Італії", 15-річний строк розгляду визнано Європейським судом з прав людини виправданим, в зв`язку з поведінкою заявників.

Згідно з приписами ст.114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій; строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд , -

ВСТАНОВИВ :

28.10.10р. між МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» ( правонаступник - КП «Теплоенерго» ДМР , енергопостачальна організація) та ФОП Гріншпун Ф.В. ( споживач) укладено договір постачання теплової енергії №010141, відповідно до умов якого енергопостачальна організація у період : листопад 2014р. - квітень 2020р. поставила споживачу теплову енергію на загальну суму 273 866, 10 грн. ( що підтверджується відповідними актами прийому-передачі, рахунками на їх оплату та реєстрами отримання рахунків нарахування, а.с. 52-90, 91-129, 145-156), а споживач відповідно до п.7.3. та п.7.4. договору зобов`язалися не пізніше ніж за 5 діб до початку розрахункового періоду сплачувати енергопостачальній організації вартість теплової енергії згідно з її кількістю, передбаченою у додатку 1 до цього договору, по власним платіжним дорученням із зазначенням періоду, за який він сплачує. Остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію проводиться споживачем впродовж 5 діб після одержання рахунку енергопостачальної організації , яка зобов`язана направити його споживачу не пізніше 10 числа місяця , наступного за розрахунковим. У випадку утворення переплати, вона зараховується в рахунок наступних платежів.

В п.5.2. договору сторони погодили, що облік споживання теплової енергії здійснюється за показниками приладів обліку, розрахунковим способом ФОП Гріншпун Ф.В. (гуртожиток), вул. Новоселівська, 42. (а.с.26-27).

За твердженням позивача, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань оплату поставленої теплової енергії за спірний період у повному обсязі не здійснив (сплачено лише 202 239, 27 грн.); у зв`язку з чим ( згідно наданого позивачем розрахунку, а.с.49-51), за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 71 120, 95 грн.

Проте, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, просив застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності, також надав докази оплати наданих позивачем послуг на суму 114 013, 84 грн. (за період опалення з листопада 2018р. - листопад 2020р.)

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Згідно з пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013 р. : … з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. У відповідності зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.(ст.525 ЦК України).

Згідно ч.3-4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищезазначене та те, що прострочення виконання зобов`язання за договором по оплаті теплової енергії (за актом прийому передачі №010141 від 30.04.18р., а.с.75) у відповідача розпочалось з 10.05.18р., коли він отримав рахунок на оплату послуг за квітень 2018р. ( з урахуванням змісту п.7.4 договору), та в той же день і розпочався строк, у межах якого позивач міг звернутися до суду про стягнення з відповідача заборгованості (а саме: з 11.05.18р. по 11.05.21р., в розумінні ст.ст. 256, 257 ЦК України). З цим позовом до суду позивач звернувся 01.06.21р.. У зв`язку з чим суд дійшов висновку про те , що позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача основної заборгованості за період : листопад 2014р. - квітень 2018р. на загальну суму наданих послуг згідно актів прийому-передачі в розмірі 163 231, 64 грн. (а.с.52-75). Обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку позовної давності, суд не знаходить. За викладених обставин суд вважає необґрунтованим зазначення заборгованості відповідача за вищенаведений період , по якому позивач пропустив строк позовної давності. А тому, періодом початку обчислення права на стягнення заборгованості є 01.06.2018р. , а кінцем - 01.06.2021р. Інший період стягнення заборгованості є необґрунтованим з вищенаведених підстав.

Таким чином, суд розглядає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості , яка виникла за період надання послуг теплопостачання : листопад 2018 р. - квітень 2020р.). Так, згідно актів прийому-передачі теплової енергії за період: листопад 2018р. - квітень 2020р. позивачем були надані послуги з постачання теплової енергії на суму 117 558, 03 грн. (а.с.76-90) В той же час, судом встановлено, що відповідачем за період надання послуг ( листопад 2018р. - квітень 2020р.) було частково сплачено на користь позивача вартість цих послуг в загальному розмірі 107 522, 79 грн. (а.с.215-241). Всі ці оплати були здійсненні відповідачем до часу звернення позивача з цим позовом до суду.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково - в розмірі 10 035, 24 грн. ( 117 558, 03 грн. - 107 522, 79 грн. = 10 035, 24 грн.) заборгованості за період листопад 2018р. - квітень 2020р. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити, як необґрунтованих (оскільки до часу звернення позивача з цим позовом до суду відповідачем було погашено частину заборгованості за період листопад 2018р. - квітень 2020р. на суму 107 522, 79 грн.)

Одночасно приймаючи рішення у цій справі, суд не бере до уваги додане відповідачем до відзиву на позов платіжне доручення №296 від 08.12.20р. про оплату на користь позивача 6 491, 05 грн. за надані в листопаді 2020р. послуги за опалення за договором ( оскільки у цій справі позивач не просить стягнути з відповідача заборгованість за листопад 2020р.). Також на час прийняття рішення у справі відповідачем не було надано суду доказів оплати послуг теплопостачання за квітень 2020р.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 13, 86, 91, 129, 178, 233, 238, 240, 241, 247-252 ГПК України, господарський суд , -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з відповідача: Фізичної особи - підприємця Гріншпун Федіра Володимировича ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) на користь позивача - Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради (49081, м. Дніпро, пр. Слобожанський, 29, оф. 504; ): 10 035, 24 грн. - заборгованості за договором та 320, 30 грн. - витрат на сплату судового збору.

Видати відповідний наказ після набрання рішенням чинності.

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити, судові витрати в цій частині покласти на позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення складено та підписано без його проголошення 08.10.2021р.

Відповідно до вимог ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно до вимог ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення . Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення .

Відповідно до вимог ст. 257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції .

Суддя Васильєв О.Ю.