ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2021м. ДніпроСправа № 904/5247/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Михайлової К.В.

та представників:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): Швець М.О.;

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу

за первісним позовом Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" (м.Запоріжжя)

до Приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" (м.Покров, Дніпропетровська область)

про стягнення неустойки за договором поставки від 544 від 10.07.2019 у загальному розмірі 631 886 грн. 00 коп. Ю.В.

та

за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" (м. Покров, Дніпропетровська область)

до Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" (м. Запоріжжя)

про визнання розірваним договору поставки № 544 від 10.07.2019

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Запорізький завод феросплавів" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" (далі - відповідач) неустойку за договором поставки від 544 від 10.07.2019 у загальному розмірі 631 886 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 544 від 10.07.2019 в частині повної та своєчасної поставки товару узгодженого Додатковою угодою № 3 від 05.06.2020 на суму 399 999 грн. 90 коп. та Додатковою угодою №4 від 01.07.2020 на суму 247 599 грн. 96 коп., внаслідок чого позивач, на підставі пункту 10.3 договору, нарахував та просить суд стягнути з відповідача неустойку (пеню) за загальний період прострочення з 25.11.2020 по 20.05.2021 в загальній сумі 567 126 грн. 00 коп., а також штраф у розмірі 10% від вартості непоставленого товару, у сумі 64 760 грн. 00 коп.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп.

Судом враховано ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування у вказаному спорі, які вказували на незначну складність даної справи, а також враховано те, що дана категорія справ згідно з нормами ГПК України не відноситься до тих, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, у зв`язку з чим судом визнано дану справу малозначною та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 31.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшло клопотання (вх. суду № 28489/21 від 09.06.2021), в якому він просив суд здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, посилаючись на те, що у сторін є можливість закінчити справу мировою угодою, у зв`язку з чим останнім необхідний час для узгодження всіх умов мирової угоди, а також звертав увагу на положення частини 3 статті 192 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких до ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди, суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Розглянувши клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, оцінивши всі обставини справи в їх сукупності, судом було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, оскільки відповідачем не було доведено наявність обставин для підстав для розгляду справи в порядку загального позовного провадження; укладення мирової угоди можливе на будь-якій стадії судового процесу, незалежно від порядку розгляду справи (загального чи спрощеного позовного провадження).

В той же час, ухвалою суду від 16.06.2021 було вирішено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи; призначено судове засідання на 14.07.2021.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшло клопотання (вх. суду № 30003/21 від 17.06.2021), в якому він просив суд провести процедуру врегулювання спору за участю судді, долучивши до клопотання проект мирової угоди та докази її направлення позивачу.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшло клопотання (вх. суду № 34299/21 від 13.07.2021), в якому він також просив суд провести процедуру врегулювання спору за участю судді.

У судове засідання 14.07.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

З приводу клопотань відповідача про проведення у даній справі процедури врегулювання спору за участю судді судом було роз`яснено, що відповідно до частини 1 статті 186 Господарського процесуального кодексу України врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті. Позивачем до моменту проведення судового засідання 14.07.2021 такої згоди висловлено не було. При цьому, зокрема, й для розгляду вказаного клопотання, судом було призначено у справі судове засідання. В той же час, станом на 14.07.2021 у даній справі вже триває розгляд справи по суті, отже на даній стадії розгляду справи, проведення процедури врегулювання спору за участю судді є неможливим.

У судовому засіданні 14.07.2021 представником відповідача було заявлене усне клопотання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з метою надання можливості сторонам мирно врегулювати даний спір та провести процедуру врегулювання спору за участю судді, у разі такої необхідності. Представник позивача підтримав вказане клопотання та просив суд надати можливість сторонам узгодити умови мирного врегулювання спору у даній справі.

Судом було відзначено, що відповідно до пункту 2 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги всі обставини справи в їх сукупності, а також думку позивача та відповідача, характер спірних правовідносин та предмет доказування, а також надані сторонами пояснення та докази, суд вбачав підстави для задоволення заяви відповідача та позивача щодо переходу до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, а також доцільність початку розгляду справи зі стадії відкриття провадження у справі.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 14.07.2021 клопотання Приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" щодо переходу до розгляду справи від спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження було задоволено, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, розпочато розгляд справи зі стадії відкриття провадження у справі, справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні на 05.08.2021.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшло клопотання (вх. суду № 38381/21 від 05.08.2021), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи мирову угоду від 27.07.2021 та докази її надсилання позивачу.

Від позивача надійшло клопотання (вх. суду № 38447/21 від 05.08.2021), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи мирову угоду у справі № 904/5247/21 від 08.07.2021, проект мирової угоди, мирову угоду від 27.07.2021, копію листа вих. № 18/21 від 30.07.2021 з доказами надсилання вказаних документів відповідачу.

Від відповідача - Приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" за допомогою системи "Електронний суд" надійшла зустрічна позовна заява (вх. суду № 6656/21 від 05.08.2021) до Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" про визнання розірваним договору поставки № 544 від 10.07.2019.

Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані наступним:

- відповідач намагався здійснити поставку товару - "Баддя 11748 у кількості 2 штуки" за договором поставки № 544 від 10.07.2019 на суму 58 000 грн. 00 коп., але покупець відмовився від приймання продукції, чим грубо порушив умови договору, що є підставою для його розірвання;

- від покупця надійшла відповідь за вих. № 18-21 від 30.07.2021 про те, що умови мирової угоди від 21.07.2021 не влаштовують АТ "Запорізький завод феросплавів" і не сказано жодного слова про вирішення питання "про прийняття товару - "Баддя 11748 у кількості 2 штуки", що підтверджує, що покупець грубо порушує умови договору поставки №544 від 10.07.2019;

Крім того, позивач за зустрічним позовом посилався на те, що на день подання зустрічного позову діють карантинні обмеження та на фінансовий стан підприємства, у зв`язку з чим просив суд про відстрочення сплати судового збору.

У підготовче засідання 05.08.2021 з`явилися представники позивача та відповідача, враховуючи те, що сторонами були подані нові докази та зустрічна позовна заява, у вказаному засіданні судом протокольно було оголошено перерву до 02.09.2021.

Ухвалою суду від 06.08.2021 зустрічну позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" до Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" про визнання розірваним договору поставки № 544 від 10.07.2019 було залишено без руху та встановлено позивачу за зустрічним позовом строк для усунення недоліків - 7 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, а саме: подання до суду: доказів сплати судового збору в сумі 2 270 грн. 00 коп. з інформацією про його зарахування до спеціального фонду державного бюджету; доказів надсилання Акціонерному товариству "Запорізький завод феросплавів" копії позовної заяви з доданими до неї документами (поштовий опис вкладення з поіменним переліком документів та фіскальний чек).

Від позивача за зустрічним позовом за допомогою системи "Електронний суд" надійшла заява про усунення недоліків (вх. суду № 41337/21 від 25.08.2021), до якої останнім долучені докази надсилання Акціонерному товариству "Запорізький завод феросплавів" копії позовної заяви з доданими до неї документами, а також докази сплати судового збору.

За викладених обставин, ухвалою суду від 30.08.2021 зустрічну позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" прийнято для спільного розгляду з первісним позовом.

У підготовче засідання 02.09.2021 з`явилися представники позивача та відповідача за первісним та зустрічним позовом, відповідно.

У вказаному засіданні представником відповідача за зустрічним позовом було заявлено усне клопотання про надання часу для ознайомленні з прийнятою судом зустрічною позовною заявою та подання відзиву на вказану заяву, оскільки ухвалу суду від 30.08.2021 отримано відповідачем за зустрічним позовом 01.09.2021, строк на вказаний відзив не закінчився. Вказане клопотання було задоволено судом

Враховуючи вказані обставини, судом протокольно продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів - до 13.10.2021 та оголошено перерву до 28.09.2021.

У підготовче засідання 28.09.2021 з`явилися представники позивача та відповідача за первісним та зустрічним позовом, відповідно.

У вказаному засіданні представник відповідача за зустрічним позовом повідомив, що подавати відзив на зустрічну позовну заяву наміру не має; під час розгляду справи по суті надасть усні пояснення з приводу зустрічних позовних вимог.

У підготовчому засіданні 28.09.2021 судом, відповідно до вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України, були здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 28.09.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.10.2021.

У судове засідання 05.10.2021 з`явився представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом); представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) у вказане засідання не з`явився, причин нез`явлення суду не повідомив. При цьому, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується участю його представника у попередньому судовому засіданні (протокол судового засідання від 28.09.2021) та розпискою (а.с.140, 144).

Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) у судовому засіданні 05.10.2021 виклав зміст первісних позовних вимог, навів доводи в їх обґрунтування; вимоги за зустрічним позовом просив вирішити у відповідності до чинного законодавства.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 22.09.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення прокурора та представників позивача-2,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови поставки, наявність прострочення поставки товару, правомірність заявлених до стягнення пені та штрафу, наявність підстав для визнання договору поставки розірваним.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 10.07.2019 між Акціонерним товариством "Запорізький завод феросплавів" (далі - покупець, позивач) та Приватним акціонерним товариством "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" (далі - постачальник, відповідач) укладено договір поставки від 544 (далі - договір, а.с.15-25), за умовами пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених договором, поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію (далі - товар), в асортименті та за цінами, вказаними у додатку (специфікації) та додаткових угодах до договору, які є його невід`ємною частиною.

У пункті 12.1. договору сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і скріплення їх печатками. Термін дії договору закінчується 31.12.2020, але не раніше повного виконання зобов`язань обома сторонами.

Доказів визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що детальна інформація про кількісні та якісні характеристики товару містяться в додатках (специфікації) та додаткових угодах до договору.

Відповідно до пункту 2.2. договору, у додатку (специфікації) та додаткових угодах до договору зазначаються також такі відомості про товар:

а) повне найменування товару;

б) виробник, країна походження товару;

в) одиниця виміру товару;

г) кількість кожного найменування (сорту, виду) товару;

д) загальна кількість товару;

є) якісні характеристику товару (посилання ГОСТ, ТУ, ДСТУ, тощо); є) технічні характеристики товару (посилання ГОСТ, ТУ, ДСТУ, тощо);

ж) ціна кожного найменування (сорту, виду) товару;

з) загальна вартість товару;

и) комплектність, фасування товару (при необхідності);

ї) порядок оплати та форма розрахунку;

й) умови поставки товару;

к) код УКТЗЕД товару.

За згодою сторін в додатку (специфікації) до договору можуть бути вказані також інші відомості про товар.

Відповідно до пункту 3.1. договору постачальник зобов`язується поставити покупцеві товар на умовах та у спосіб, визначеними у додатку (специфікації) до договору. Умови поставки визначаються згідно Міжнародних правил тлумачення торгових термінів ІНКОТЕРМС 2010) (надалі - Правила Інкотермс).

Згідно з пунктом 5.1. договору ціна кожного найменування товару, його марки, виду, сорту, одиниці виміру, а також загальна вартість кожної партії товару на узгоджений обсяг та період поставки вказується в додатку (специфікацій) та додаткових угодах до договору.

Як вбачається зі змісту пункту 5.6. договору, порядок оплати та форми розрахунків вказуються Сторонами в додатках (специфікаціях) до договору.

Належним чином оформлені зміни, доповнення, додатки, специфікації до договору є його невід`ємною частиною (пункт 14.4. договору).

У відповідності до вказаних умов, сторонами було підписано:

- додаткову угоду № 3 від 05.06.2020 до договору поставки № 544 від 10.07.2019, в якій сторонами було узгоджено поставку товару на загальну суму 399 999 грн. 90 коп. протягом 120 календарних днів від дати відкриття акредитиву (а.с.26);

- додаткову угоду № 4 від 01.07.2020 (підписана 27.07.2020) до договору поставки №544 від 10.07.2019, в якій сторонами було узгоджено поставку товару на загальну суму 247 599 грн. 96 коп. протягом 120 календарних днів з моменту підписання цієї додаткової угоди (з правом дострокової поставки) (а.с.28-29).

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що акредитив № 600U/UAH/7160 на суму 399 999 грн. 90 коп. було відкрито 30.07.2020 (а.с.31-35).

Таким чином, судом встановлено, що:

- граничним строком поставки товару на суму 399 999 грн. 90 коп., враховуючи дату відкриття акредитиву - 30.07.2020, є 27.11.2020;

- граничним строком поставки товару на суму 247 599 грн. 96 коп. є 24.11.2020.

Підпунктом 4.1.1. пункту 4.1. договору передбачено, що постачальник зобов`язаний своєчасно поставити товар відповідної якості.

Як зазначає позивач, та що не заперечується відповідачем, у вказані строки товар на суму 399 999 грн. 90 коп. та на суму 247 599 грн. 96 коп. поставлений відповідачем не був, що і стало причиною звернення позивача із первісним позовом до суду. Так, на підставі пункту 10.3 договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача неустойку (пеню) за загальний період прострочення з 25.11.2020 по 20.05.2021 в загальній сумі 567 126 грн. 00 коп., а також штраф у розмірі 10% від вартості непоставленого товару, у сумі 64 760 грн. 00 коп. В свою чергу, відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про визнання розірваним спірного договору поставки, посилаючись на те, що відповідач в процесі розгляду справи намагався частково поставити товар на суму 58 000 грн. 00 коп. за додатковою угодою № 4 від 01.07.2020, але позивач відмовився від прийняття вказаного товару, а отже відмовився від виконання договору, що, на думку позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) є підставою для розірвання вказаного договору поставки.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження своєчасної та повної поставки товару, узгодженого у додатковій угоді № 3 від 05.06.2020 до договору поставки № 544 від 10.07.2019 на загальну суму 399 999 грн. 90 коп., а також у додатковій угоді № 4 від 01.07.2020 до договору поставки № 544 від 10.07.2019 на загальну суму 247 599 грн. 96 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності прострочення, шляхом надання належних доказів, не спростував.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, у пункті 10.3. договору сторони передбачили, що у разі порушення строків поставки товару згідно договору, постачальник сплачує покупцеві штраф у розмірі 0,5% від суми непоставленого (недопоставленого) товару за кожен день прострочення. У разі продовження такого прострочення більше 10-ти календарних днів постачальник додатково сплачує покупцеві штраф у розмірі 10% від суми не поставленого (недопоставленого) товару

При цьому, оскільки обов`язок відповідача щодо поставки продукції не є грошовим зобов`язанням, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню вимоги Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", яким передбачено застосування відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Враховуючи вказане, на підставі пункту 10.3 договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача неустойку (пеню) за загальний період прострочення з 25.11.2020 по 20.05.2021 в загальній сумі 567 126 грн. 00 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем (а.с.12), та встановлено, що під час його проведення позивачем було допущено помилки, а саме: в межах вірно визначених періодів прострочення (кількості днів прострочення) та сум заборгованості здійснено арифметично невірний розрахунок.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем (а.с.12) визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені, судом встановлено таке:

- за прострочення поставки товару на суму 399 999 грн. 90 коп. пеня підлягає нарахуванню в періоді з 28.11.2020 по 20.05.2021 (174 дня) на суму 399 999 грн. 90 коп. та в цей період складає 347 999 грн. 91 коп.;

- за прострочення поставки товару на суму 247 599 грн. 96 коп. пеня підлягає нарахуванню в періоді з 25.11.2020 по 20.05.2021 (177 днів) на суму 247 599 грн. 96 коп. та в цей період складає 219 125 грн. 96 коп. Всього пеня складає 567 125 грн. 87 коп.

Отже, обґрунтованими є вимоги щодо стягнення пені в загальній сумі 567 125 грн. 87 коп.

Крім того, за прострочення виконання зобов`язання щодо повної та своєчасної поставки продукції на підставі пункту 10.3 договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% від вартості непоставленого товару, у сумі 64 760 грн. 00 коп.

З приводу вказаних вимог позивача за первісним позовом суд зазначає таке.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України .

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Судом також враховано, що одночасне стягнення штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно із статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 910/10939/18, від 27.09.2019 у справі № 923/760/16, від 19.09.2019 у справі №904/5770/18, від 28.08.2019 у справі № 910/11944/18, від 02.04.2019 у справі № 910/7398/18.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку заявленого до стягнення штрафу в загальній сумі 64 760 грн. 00 коп. та встановлено, що він проведений арифметично невірно, оскільки під час його проведення позивачем здійснене неправильне заокруглення розрахованої суми.

Здійснивши власний розрахунок штрафу, судом встановлено таке:

- за прострочення поставки товару на суму 399 999 грн. 90 коп. понад 10-ть календарних днів штраф підлягає нарахуванню наступним чином: 399 999 грн. 90 коп. х 10% = 39 999 грн. 99 коп.;

- за прострочення поставки товару на суму 247 599 грн. 96 коп. понад 10-ть календарних днів штраф підлягає нарахуванню наступним чином: 247 599 грн. 96 коп. х 10% = 24 760 грн. 00 коп. Всього штраф складає 64 759 грн. 99 коп.

Отже, обґрунтованими є вимоги щодо стягнення штрафу в загальній сумі 64 759 грн. 99 коп.

В той же час, враховуючи встановлені обставини справи в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для зменшення пені та штрафу, які підлягають стягненню з відповідача, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, неустойка, виходячи з приписів статей 546, 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно із частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Отже, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності. Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18.

Згідно з частиною 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити майновий стан сторін, співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, а також чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд відзначає, що вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18.

В аспекті права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд звертає увагу на наступні обставини та вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Суд об`єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов`язання відповідачем за первісним позовом, надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховуючи інтереси обох сторін, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, приймаючи до уваги, що:

- суд вважає розмір розрахованих штрафних санкцій у загальній сумі 631 885 грн. 86 коп. (567 125 грн. 87 коп. - пеня та 64 759 грн. 99 коп.) є неспівмірним з сумою невиконаного відповідачем зобов`язання з поставки товару, яка складає 647 599 грн. 86 коп. (399 999 грн. 90 коп. та 247 599 грн. 96 грн.). Отже, у даній ситуації розмір штрафних санкцій майже дорівнює сумі зобов`язання, що спотворює призначення та мету застосування штрафної санкції;

- умови спірного договору передбачають відповідальність за порушення зобов`язань за договором лише для постачальника (відповідача) у вигляді пені та численних штрафів (пункти 10.2., 10.4, 10.6, 10.10., 10.11., 10.12., 10.13., 10.14. договору); при цьому, в єдиному пункті, який регулює відповідальність покупця (позивача) за прострочення оплати товару (пункт 10.5. договору) сторони не визначили (не погодили) розмір пені, що унеможливлює її застосування, у випадку порушення зобов`язань за договором, до покупця (позивача);

- у судових засіданнях представником позивача було повідомлено, що товар, обумовлений спірним договором, на даний момент поставляється іншим контрагентом позивача, що свідчить про те, що порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором не призвело до безповоротніх негативних наслідків, а зумовило лише необхідність позивача звертатися до іншої особи; в такому випадку розмір пені та штрафу, який майже дорівнює вартості непоставленого товару не може вважатися адекватною компенсацією за додаткові дії позивача щодо одержання такого товару;

- у даному випадку порушеним є негрошове зобов`язання, але судом також враховано, що у договорі передбачений розмір пені (0,5 % вір вартості товару), який є більший, ніж визначений законодавством за порушення грошових зобов`язань, що може додатково свідчити про необхідність оцінки судом адекватності розрахованої пені за таким договором;

- судом також враховано, що пеня та штраф є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може, тому при зменшенні розміру пені та штрафу позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані.

В той же час, судом також було враховано інтереси позивача та прийнято до уваги, що:

- позивач мав правомірні очікування поставки товару у повному обсязі та у строки, узгоджені сторонами;

- мав вчиняти додаткові дії щодо отримання очікуваного результату.

Отже, беручи до уваги правове призначення штрафних санкцій, надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені та штрафу на 70%, а саме:

- пені - до 170 137 грн. 76 коп. (567 125,87 - 70%);

- штрафу - до 19 428 грн. 00 коп. (64 759,99 - 70%).

Таке зменшення розміру пені та штрафу суд вважає розумним та оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків як для позивача, так і для відповідача.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги за первісним позовом щодо стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 170 137 грн. 76 коп.; позовні вимоги за первісним позовом щодо стягнення штрафу підлягають частковому задоволенню в сумі 19 428 грн. 00 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають частковому задоволенню.

При цьому, оскільки суд зменшує розмір пені та штрафу, витрати позивача за первісним позовом, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено, у зв`язку з чим відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог; стягненню з відповідача на користь позивача за первісним позовом підлягає частина витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 9 478 грн. 29 коп.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, обґрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом, позивач посилається на норми статті 651 Цивільного кодексу України, а також на умови пункту 10.4. договору..

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Аналогічні положення містить стаття 291 Господарського кодексу України.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Суд відзначає, що вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Згідно з частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Зокрема, відповідно до вимог частини 4 статті 652 Цивільного кодексу України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов`язує можливість розірвання договору не з безпосередньою наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України, що настають при такій істотній зміні обставин.

Зокрема, при вирішенні спорів про розірвання договорів з підстав, передбачених статтею 652 Цивільного кодексу України, необхідним є доведення позивачем того, яким чином змінились обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору та чому зміна обставин є істотною і не може бути усунута.

Істотна зміна обставин, у свою чергу, є оціночною категорією, яка полягає у зміні договірного зобов`язання таким чином, що його виконання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків.

Таким чином, закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин. Відсутність хоча б однієї з умов тягне за собою відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю таких позовних вимог. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 910/12154/16, від 17.04.2018 у справі № 927/763/17.

Статтею 188 Господарського кодексу України унормовано, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Так, на підтвердження вимог за зустрічним позовом до матеріалів справи було долучено такі докази:

- лист ПрАТ "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" адресований АТ "Запорізький завод феросплавів", в якому зазначено про необхідність вирішення питання щодо приймання товару - "Баддя 11748 у кількості 2 шт" до 31.07.2021 та необхідність повідомлення постачальника (а.с.119;

- лист АТ "Запорізький завод феросплавів", адресований ПрАТ "Орджонікідзевський рудоремонтний завод", в кому зазначено, що АТ "Запорізький завод феросплавів" не погоджується із запропонованими умовами мирової угоди (а.с.120).

З приводу вказаних доказів, а також за результатами їх оцінки судом, слід зазначити наступне.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд відзначає, що у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Так, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Господарський суд наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності суд приходить до висновку, що докази на підтвердження правомірності вимог про визнання розірваним договору поставки № 544 від 10.07.2019 є менш вірогідними, ніж докази надані на їх спростування. До вказаного висновку суд прийшов з огляду на таке:

- позивачем за зустрічним позовом не доведено наявність підстав, визначених статтею 651 Цивільного кодексу України, для розірвання договору;

- умови пункту 10.4. договору передбачають право саме покупця (відповідача за зустрічним позовом) в односторонньому порядку, зокрема, розірвати договір. Однак доказів вчинення дій щодо розірвання спірного договору з боку покупця (відповідача за зустрічним позовом) матеріали справи не містять;

- позивачем не наведено наявність будь-яких підстав, передбачених договором або законом для розірвання договору.

Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача за зустрічним позовом.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за первісним позовом Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" до Приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" про стягнення неустойки за договором поставки від 544 від 10.07.2019 у загальному розмірі 631 886 грн. 00 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" (53300, Дніпропетровська область, місто Покров, вулиця Г. Тикви, будинок 3; ідентифікаційний код 30866547) на користь Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" (69035, місто Запоріжжя, вулиця Діагональна, будинок 11; ідентифікаційний код 0018642) - 170 137 грн. 76 коп. - пені, 19 428 грн. 00 коп. - штрафу та 9 478 грн. 29 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" до Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" про визнання розірваним договору поставки № 544 від 10.07.2019 - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати за зустрічним позовом покласти на позивача за зустрічним позовом - Приватне акціонерне товариство "Орджонікідзевський рудоремонтний завод".

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 06.10.2021.

Суддя Ю.В. Фещенко