РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.10.2021Справа № 910/8756/21

За позовом Фізичної особи-підприємця Сорокіної Ірини Вікторівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛК-Транс»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні

позивача Фізична особа-підприємець Михальчук Андрій Володимирович

про розірвання договору оренди № 01/07/20 від 01.07.2020 та стягнення 840.000,00 грн

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Кимлик Ю.В.

за участю представників сторін

від позивача Зінченко М.М., ордер серії СМ № 0067 від 14.04.2021

від відповідача Дячок С.М., адвокат за довіреністю б/н від 21.07.2021

від третьої особи не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

01.06.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Сорокіної Ірини Вікторівни до Товариства з обмеженою відповідальності «ЛК-Транс» про

1) розірвання договору оренди № 01/07/20 від 01.07.2020, укладеного між Фізичною особою-підприємцем Сорокіною Іриною Вікторівною до Товариством з обмеженою відповідальності «ЛК-Транс»;

2) стягнення 840.000,00 грн збитків.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі укладеного між сторонами договору оренди № 01/07/20 від 01.20.2020 позивачем передано відповідачу об`єкт оренди для діяльності продуктового магазину. 10.02.2021 позивачем було проведено перевірку, під час якої було встановлено, що в порушення умов договору оренди в об`єкті оренди здійснюється торгівля непродовольчими товарами, у зв`язку з чим 19.02.2021 позивачем було направлено відповідачу вимогу про розірвання договору оренди № 01/07/20 від 01.20.2020 та про звільнення об`єкту оренди до 19.03.2021. У відповіді на вказану претензію відповідач зазначив, що підстави розірвання договору є необґрунтованими, а тому проти розірвання договору та звільнення об`єкту оренди останній заперечує. 20.03.2021 між позивачем та ФОП Михальчук А.В. укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1, відповідно до якого позивач передає в тимчасове платне користування нежитлове приміщення, а саме об`єкт оренди за договором № 01/07/20 від 01.20.2020. Умовами договору № 1 від 20.03.2021 встановлено, що щомісячна орендна плата становить 70.000,00 грн, та те, що ФОП Михальчук А.В. протягом 3-х банківських днів з моменту отримання приміщення у користування здійснює попередньо оплату у розмірі 840.000,00 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не повернув в добровільному порядку об`єкт оренди за договором № 01/07/20 від 01.20.2020, позивач поніс збитки у формі упущеної вигоди. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вимогою розірвати договір оренди № 01/07/20 від 01.07.2020 та стягнути з відповідача 840.000,00 грн збитків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/8756/21 від 07.06.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

18.06.2021 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 відкрито провадження у справі № 910/8756/21; прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фізичну особу-підприємця Михальчука Андрія Володимировича; підготовче засідання призначено на 15.07.2021.

08.07.2021 відповідачем до суду подано клопотання про надання матеріалів справи для ознайомлення. Представник відповідача 08.07.2021 ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою представника відповідача.

14.07.2021 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на наступне. Відповідач у відповідності до ДСТУ 4303:2004, не підпадає під поняття «спеціалізований магазин», а є саме «неспеціалізованим магазином», який продає широкий асортимент товарів без певної спеціалізації. «Продукт» - не тільки продовольча, але й непродовольча продукція, відповідно і «продуктовий магазин» може здійснювати торгівлю як продовольчими, так і непродовольчими товарами. Крім того, інформація щодо основної сфери діяльності Відповідача - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, є загальнодоступною, зокрема міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Тобто, позивач був проінформований та знав, що відповідач здійснює продаж товарів саме у неспеціалізованих магазинах без жодного орієнтування на певну групу товарів. Цільове призначення орендованого майна в договорі конкретно не визначено, а термін «продуктовий магазин» не може бути підставою для встановлення порушення цільового використання орендованого майна, оскільки відповідач одночасно із реалізацією інших продовольчих товарів здійснює торгівлю продуктами харчування. Разом з тим, жодна умов договору не передбачає обов`язку відповідача здійснювати торгівлю в об`єкті оренди лише продуктами харчування, аналогічно, як і немає обмежень чи прямої заборони реалізовувати будь-які інші групи товарів, в тому числі підакцизні. Вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявність істотного порушення відповідачем умов договору, зокрема, використання орендованих приміщень не за цільовим призначенням. Відповідач також вважаємо акт проведення перевірки від 10.02.2021 № 1 не належним доказом , що підтверджує використання орендованих приміщень не за цільовим призначенням, оскільки такий акт складено в односторонньому порядку, а обстеження об`єкта оренди проведено без участі представників відповідача. Стосовно передачі відповідачем приміщень в суборенду зазначає, що п.п. 5.4.5 договору передбачене право орендаря на передачу частини об`єкта оренди до 5 кв. м. в суборенду третім особам без згоди орендодавця. Між відповідачем та ТОВ «ІЗІ РЕНТ» було укладено договір суборенди частини нежитлового приміщення № 01/06/20 від 01.06.2021. Тому, діяльність платіжного терміналу ІВох на частині об`єкта оренди, що становить менше 5 кв. м. є законною та такою, що не підлягає погодженню із орендодавцем. Стосовно збитків зазначив, що вказані позивачем не отримані грошові кошти, не могли бути отримані за іншим договором, адже договір оренди між позивачем та відповідачем є дійсним. Тобто збитки (упущена вигода) не наступили, відсутній безпосередній прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача і вказаними позивачем негативними для неї наслідками у вигляді неотримання орендної плати від інших осіб за договором, який міг би бути укладений, якби об`єкт був повернутий.

В підготовчому засіданні 15.07.2021, відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 19.08.2021.

22.07.2021 позивачем до суду подано клопотання про надання матеріалів справи для ознайомлення. Представник позивача 26.07.2021 ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою представника позивача.

18.08.2021 позивачем до суду подано відповідь на відзив, відповідно до якої зазначає, що виходячи з п. 1.4 договору об`єкт оренди передано орендарю для діяльності продуктового магазину, тобто спеціалізованого магазину, який продає тільки певну групу товарів, а саме - харчові продукти. В свою чергу, здійснюючи торгівлю в об`єкті оренди іншими товарами, які не входять до категорії «харчових продуктів», орендар порушує п. 1.4 договору оренди № 01/07/20 від 01.07.2020. Зазначення в ЄДР стосовно відповідача основного виду економічної діяльності - коду КВЕД 47.11 «Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (основний)» не є підставою для незастосування норми (п. 1.4.) договору щодо цільового використання об`єкту оренди. КВЕД використовується для статистичних цілей, жодних прав та обов`язків не породжує, є припущенням, а не доказом. Основний вид діяльності слугує для групування підприємств за ознакою для проведення статистичних спостережень. Враховуючи вищевикладене, посилання відповідача на те, що позивач знала про види діяльності, а тому й знала, що відповідач здійснює торгівлю різними групами товарів є безпідставними. Пункт 1.4. договору конкретно визначає цільове призначення об`єкту оренди. Торгівля нехарчовими продуктами в об`єкті оренди не заборонена, але вона суперечить договору оренди та цільовому призначенню об`єкту оренди, у зв`язку з цим є підставою для розірвання договору оренди № 01/07/20 від 01.07.2020. Перед проведенням перевірки відповідачу у відповідності до пп. 5.3.5 п. 5.3. договору направлено відповідне повідомлення про проведення перевірки. Тобто відповідач був належним чином повідомлений про проведення перевірки. Проводити перевірку використання об`єкту це право позивача, дане право не може залежати від того, направить свого представника, чи ні відповідач. Направити свого представника, який буде присутній під час проведення перевірки є право відповідача, а не обов`язок. До того ж договір не містить умови щодо обов`язкової присутності представника відповідача під час перевірки. Акт перевірки об`єкту оренди був направлений відповідачу. Позивач вважає, що договір оренди нежитлового приміщення № 1 від 20.03.2021 (укладений між ФОП Сорокіною І.В. та ФОП Михальчуком A.B.) є діючим та таким, що підлягає виконанню, у зв`язку з тим, що його недійсність прямо не встановлена законом, а також тим, що він не визнаний судом недійсним.

18.08.2021 позивачем до суду подано клопотання про усунення представника відповідача - Плахотнюка А.В. від участі у справі, у зв`язку із заміною представника відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2021 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 910/8756/21 на 30 (тридцять) днів; оголошено перерву в підготовчому засіданні до 07.09.2021.

19.08.2021 представник відповідача ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою представника відповідача.

30.08.2021 відповідачем до суду подано заперечення на відповідь на відзив.

01.09.2021 відповідачем до суду подано клопотання про проведення підготовчого засідання 07.09.2021 без участі представника відповідача.

02.09.2021 позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити, до вирішення спору по суті та набрання рішенням законної сили, заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛК-Транс», що обліковуються на будь-яких рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛК-Транс» у банківських та інших фінансово-кредитних установах, виявлених державним або приватним виконавцем, в межах суми 840.000,00 грн.

07.09.2021 позивачем до суду подано пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/8756/21 від 07.09.2021 відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовити повністю.

В підготовчому засіданні 07.09.2021 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст.ст. 182, 185 Господарського процесуального кодексу України про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 16.09.2021.

Позивач в судовому засіданні 16.09.2021 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 16.09.2021 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 16.09.2021 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу країни оголошено перерву до 05.10.2021.

24.09.2021 відповідачем до суду подано клопотання про надання матеріалів справи для ознайомлення. Представник відповідача 24.09.2021 ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою представника відповідача.

28.09.2021 відповідачем до суду подано додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні 05.10.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.07.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛК-Транс» (орендар, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Сорокіною Іриною Вікторівною (орендодавець, позивач) укладено договір оренди № 01/07/20 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1, 1.2 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення, далі за текстом - об`єкт оренди, загальною площею 117,7 кв. м, розташований за адресою: м. Київ, вул. Деміївська, 13, прим. 6.

19.02.2021 позивач звернувся до відповідача з вимогою № 19/02/21 від 19.02.2021, в якій посилаючись на встановлені у акті № 1 від 10.02.2021 порушення, керуючись п.п. 11.1.2 договору вимагав розірвати договір № 01.07/2-0 від 01.07.2020 та звільнити об`єкт оренди до 19.03.2021.

У відповіді № 237 від 26.02.2021 відповідач відхилив вимогу позивача зазначивши про її необґрунтованість.

Спір виник внаслідок того, що на думку позивача відповідач всупереч умов договору використовує об`єкт оренди не за призначенням, що є підставою для розірвання договору. Також позивачем понесені збитки у вигляді неотриманих доходів в розмірі 840.000,0 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Пунктом 2.2 договору оренди передбачено, що передача об`єкта оренди у користування орендаря здійснюється до 01.07.2020 включно та оформлюється актом приймання-передачі об`єкта оренди, який з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін (у випадку їх наявності) є невід`ємною частиною цього договору. В акті приймання-передачі об`єкта оренди вказується технічний стан приміщення, перелік, найменування та характеристика об`єкта оренди на момент передачі його орендарю.

За актом приймання-передачі об`єкта оренди від 01.07.2020 орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування об`єкт нежитлове приміщення загальною площею 117,7 кв. м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Деміївська, 13, буд 6.

Згідно з ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до п. 9.1 договору він діє з моменту підписання і до 31.05.2023 включно.

Згідно з п. 2.1 договору термін оренди за цим договором починається з моменту підсипання акту приймання-передачі об`єкта оренди і діє до 31.05.2023 (включно).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

В силу приписів ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Договором (п. 11.1.2) передбачено, що договір може бути розірваний на вимогу орендодавця якщо орендар користується об`єктом оренди всупереч умовам п. 1.4 договору.

Згідно з п. 1.4 договору об`єкт оренди передається орендарю для наступних цілей: використання орендарем об`єкту оренди в господарській діяльності, а саме для діяльності продуктового магазину.

Статтею 783 Цивільного кодексу України передбачено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі.

Відповідно до ст. 773 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Проте, крім зазначеного, та для реалізації такого права вимагати розірвання договору слід дотримуватись приписів ст. 651 Цивільного кодексу України, якою передбачено умови, за наявності яких допускається можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін. Так, вказаною нормою передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статті 773, 783 Цивільного кодексу України та умови договору передбачають право позивача вимагати розірвання договору у зв`язку з нецільовим використанням майна. І якщо позивач обирає такий спосіб захисту, то він повинен дотриматись умов щодо такого розірвання договору. А такі умови передбачені ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України. Тому для доведення обґрунтованості права позивача на розірвання договору оренди потрібно встановити як доведеність факту використання майна всупереч цільовому призначенню, так і доведеність істотності такого порушення.

Як вбачається з матеріалів справи, факт порушення обов`язку цільового використання майна позивач підтверджує складеним позивачем актом виявлення порушень № 1 від 10.02.2021, досліджуючи який, суд зазначає таке.

У акті виявлених порушень зафіксовано, що під час перевірки виявлено наступні порушення умов договору:

- в об`єкті оренди здійснюється торгівля не продовольчими товарами, що є порушенням п. 1.4 договору;

- без згоди орендодавця в об`єкті оренди здійснює свою діяльність інший суб`єкт господарювання, а саме ТОВ «ФК «Контрактовий дім», що є порушенням.

Відповідно до п. 5.3.5 договору орендодавець має право перевіряти об`єкт оренди не частіше ніж один раз на місяць, попередивши орендаря за три робочих дні.

В матеріалах справи наявний лист позивача від 03.02.2021, адресований відповідачу, в якому повідомляється, що 10.02.2021 орендодавцем буде проведено перевірку об`єкту оренди. Даний лист надіслано 03.02.2021 рекомендованою кореспонденцією № 509 що підтверджується описом вкладення у цінний лист, фіскальним чеком та накладною від 03.02.2021. При цьому, згідно інформації з офіційного сайту АТ «Укрпошта» в мережі Інтернет вбачається, що дане відправлення не вручене під час доставки: знищене.

Заперечення відповідача в частині складеного акта № 1 від 10.02.2021 в односторонньому порядку не приймаються судом до уваги, оскільки фактично відповідач не заперечує здійснення продажу в орендованих приміщеннях непродовольчих товарів та використання частини об`єкту оренди іншою особою.

Відповідно до п. 5.4.5 договору за цим договором орендар має право без згоди орендодавця передавати частину об`єкта оренди до 5 кв. м в суборенду третім особам.

З матеріалів справи вбачається, що 01.06.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛК-Транс» (орендар, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІЗІ РЕНТ» (суборендар) укладено договір суборенди частини нежитлового приміщення № 01/06/20, відповідно до якого позивач передає, а суборендар приймає частину нежитлових приміщень, зокрема площею 1 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Деміївська, 13, буд. 6 зі строком дії до 30.04.2023. Приміщення надається для встановлення програмно-технічних комплексів самообслуговування (ПТКС).

Отже, розміщення на частині об`єкту оренди ПТКС площа якого менше 5 кв. м не підлягає погодженню з орендодавцем, та відповідно не суперечить умовам договору.

ДСТУ 4303:2004 «Роздрібна та оптова торгівля терміни і визначення» (надалі - ДСТУ 4303:2004) надає визначення магазину, типів магазинів, їх спеціалізація.

Пунктом 1.1 ДСТУ 4303:2004 встановлено, що даний стандарт встановлює українські терміни та визначення понять в сфері торгівлі.

Пунктом 6.20 ДСТУ 4303:2004 передбачено, що магазин - це торговельний об`єкт у роздрібній торгівлі, призначений для організації продажу товарів кінцевим споживачам і надання їм торговельних послуг.

Пунктом 6.24 ДСТУ 4303:2004 надано визначення типу магазину - це сукупність характеристик магазину, що визначають його відмінні риси, а саме: асортиментний профіль, розмір торговельної площі, методи продажу товарів. їх цінові характеристики.

Згідно п. 6.25 ДСТУ 4303:2004 спеціалізація магазину - форма поділу сфер діяльності між магазинами за товарним асортиментом і ціновим рівнем на товари і послуги відповідно до обраного цільовим ринком.

Відповідно до п. 6.26 ДСТУ 4303:2004 спеціалізований магазин - магазин, який продає певну групу товарів глибокої асортиментної дисференціації.

Згідно із Класифікацією видів економічної діяльності - основною сферою діяльності TOB «ЛK-Tранс» є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (КВЕД 47.11), інформація про що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Тобто, відповідач у відповідності до ДСТУ 4303:2004, не підпадає під поняття «спеціалізований магазин», а є саме «неспеціалізованим магазином», який продає широкий асортимент товарів без певної спеціалізації.

Продовольчі товари - товари, що представляють собою харчові продукти в натуральному або переробленому вигляді, призначені для використання людиною в якості їжі, бутильована питна вода, алкогольна продукція (у тому числі пиво), безалкогольні напої, жувальна гумка, а також біологічно активні добавки.

Непродовольчі товари - це продукти виробничого процесу, призначені для продажу його громадянам або суб`єктам господарської діяльності, але не з метою вживання його в їжу людиною і (або) представниками тваринного світу.

Відповідно до п. 3.1.6. Інструкції щодо заповнення форм державних статистичних спостережень стосовно торгової мережі та мережі ресторанного господарства, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 327 від 24.10.2005 за товарною спеціалізацією магазини поділяють на:

продовольчий - різновид магазину, у якому здійснюється продаж продовольчих товарів, а також можуть пропонуватись непродовольчі товари; при цьому обсяг продажу продовольчих товарів повинен бути не менше 35% обсягу роздрібного товарообороту магазину;

непродовольчий - різновид магазину, у якому здійснюється продаж непродовольчих товарів, а також можуть пропонуватись продовольчі товари; при цьому обсяг продажу продовольчих товарів не повинен бути більше 35% обсягу роздрібного товарообороту магазину.

Позивачем належними засобами доказування не доведено, що відповідач у орендованих приміщеннях здійснює продаж непродовольчих товарів в обсязі, що перевищує 35% обсягу роздрібного товарообороту магазину.

Суд звертає увагу, що позивач жодним чином не обґрунтовує істотності порушення відповідачем умов договору оренди, які б мали свідчити про достатність виявленого порушення для розірвання відповідного договору оренди.

Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Згідно зі ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Жодних доказів та обґрунтувань заявлених позовних вимог в контексті істотності допущеного відповідачем порушення умов договору позивачем суду не надано. Дослідивши наведені позивачем обставини щодо недотримання відповідачем вимог договору та встановивши неспростованість відповідачем обставини використання ним приміщення під індексом 4 не відповідно до цільового використання приміщення, для правильного та всебічного вирішення спору необхідно співвіднести їх із підставами для розірвання договору, встановленими у цивільному законодавстві. Такими підставами, як уже зазначав суд вище, є наведені у ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України положення.

Позивач, як зазначено вище, не навів підставою позову та не подав доказів на підтвердження істотності допущеного відповідачем порушення умов договору.

Із наявних у справі доказів, оцінених в їх сукупності, та враховуючи, що в орендованих приміщеннях все ж таки здійснюється продаж продовольчих товарів, суд вважає, що виявлене позивачем порушення не є істотним, що може бути підставою для розірвання відповідного договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про розірвання договору оренди № 01/07/20 від 01.07.2020 та відсутність підстав для їх задоволення з визначних позивачем підстав.

Позивач обґрунтовуючи вимогу про стягнення збитків посилається на те, що між ним та Фізичною особою-підприємцем Михальчук Андрієм Володимировичем (новий орендар) 20.03.2021 укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1, відповідно до якого позивач передає, а новий орендар приймає в стокове платне користування нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Деміївська, 13, прим. 6, загальною площею 117,7 кв. м. Збитки в розмірі 840.000,00 грн є неотриманим позивачем доходом за вказаним договором, які мали бути сплачені новим орендарем як попередня оплата за 12 місяців оренди.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно 20.03.2021 Фізичною особою-підприємцем Сорокіною Іриною Вікторівною (орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Михальчук Андрієм Володимировичем (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в стокове платне користування нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Деміївська, 13, прим. 6, загальною площею 117,7 кв. м.

Проте, суд вважає відзначити, що законодавством України не передбачено можливість укладення орендодавцем договору оренди предметом якого є нежитлові приміщення, які раніше ним передані в орендне користування за договором, який на момент укладення нового договору є чинним (не розірваний за згодою сторін, не розірваний за рішенням суду, не визнаний недійсним в судовому порядку).

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, за загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. За загальними правилами судового процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість, вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди, позивач повинен довести, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами неправомірність в діях відповідача, який користується приміщеннями на підставі діючого договору оренди № 01/07/20 від 01.07.2020, який не розірвано або за згодою сторін або за рішенням суду та не визнано недійсним в судовому порядку.

Позивачем не доведено, що саме неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача можливості отримати прибуток в розмірі 840.000,00 грн, що є попередньою оплатою за договором оренди нежитлового приміщення № 1 від 20.03.2021.

Вказані обставини, на думку суду, свідчать про недоведеність позивачем протиправної поведінки відповідача як необхідного елементу цивільного правопорушення, доведення якого є обов`язковим при зверненні з позовом про відшкодування збитків.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування до відповідача такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 840.000,00 грн збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст.ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги або заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Сорокіної Ірини Вікторівни необґрунтовані та задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240ГПК України, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 12.10.2021.

СуддяВ.В.Сівакова