ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про залишення заяви

про відкриття провадження у справі без руху

"06" жовтня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/2991/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Антощук Світлани Іванівни, дослідивши матеріали заяви (вх. ГСОО №3088/21 від 01.10.2021р.) про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ),

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області із заявою вх. ГСОО №3088/21 від 01.10.2021р. про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність на підставі положень Кодексу України з процедур банкрутства, посилаючись на наявність заборгованості у сумі понад 1 171 985, 65 грн.

Частиною 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 6 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що Господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

21.10.2019р. набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства.

Відповідно до ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано такими, що втратили чинність: Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., N 31, ст. 440 із наступними змінами); Постанову Верховної Ради України "Про введення в дію Закону України "Про банкрутство" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., N 31, ст. 441).

Згідно ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства установлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи-підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Згідно ч. 1 ст. 115 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справі про неплатоспроможність боржника-фізичної особи або фізичної особи-підприємця може бути відкрито лише за заявою боржника.

Статтею 116 даного Кодексу встановлено які відомості зазначаються у заяві про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи та документи, що додаються до заяви.

Дослідивши заяву фізичної особи ОСОБА_1 господарським судом встановлено наступні порушення вищезазначених положень Кодексу:

1. на виконання п. 3 ч. ст. 116 Кодексу України з процедур банкрутства, Боржником надано конкретизований список кредиторів і боржників, у якому Боржником не зазначено суми заборгованості за основним зобов`язанням та суми неустойки (штрафу, пені) окремо перед кожним із кредиторів. У вказаному списку ОСОБА_1 зазначає про наявність 33 кредиторів, однак доказів, які підтверджують виникнення зобов`язання перед кожним із них (договорів, закону, тощо) до господарського суду не надано. У заяві про відкриття провадження у справі Боржник зазначає, що вищезазначені відомості та докази до заяви не надано у зв`язку із їх відсутністю або втратою, проте не надає доказів на підтвердження вказаного.

Суд звертає увагу, що посилання Заявника на відсутність у нього оригіналів доказів не звільняє Заявника від обов`язку, визначеного п. 8 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, щодо зазначення у кого знаходяться оригінали доказів, та не звільняє від обов`язку вжити заходів щодо отримання засвідчених належним чином копій документів, у тому числі у суду або банківської установи. У разі обґрунтованої неможливості подання зазначених Заявником доказів, процесуальним законодавством передбачена можливість вчинення певних процесуальних дій Заявником (ч. 3 ст. 164, ст. 81 Господарського процесуального кодексу України).

Викладені у заяві пояснення щодо неможливості отримання заявником необхідних для подання до суду документів від кредиторів, суд вважає не обґрунтованими, оскільки додані до заяви роздруківки з електронної пошти, у якості доказів звернення до кредиторів, не містять відомостей про їх реальне направлення адресату та отримання фінансовими установами запитів; надані копії відповідей частини кредиторів містять посилання на реквізити звернень, копії яких не надані, а самі відповіді містять не відмови у надані відомостей боржнику, а рекомендації щодо їх отримання у передбаченому законодавством порядку.

2. не надано доказів авансування боржником на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією за три місяці виконання повноважень. Суд не вбачає правових підстав для задоволення клопотань про звільнення заявника від сплати авансування винагороди керуючому реструктуризацією за три місяці виконання ним повноважень та створення фонду для авансування грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого, оскільки авансування є гарантією з боку держави оплати праці цій особі на час формування реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство і дотримання вимог щодо оплати праці відповідно до ч.ч. 2,6 ст. 43 Конституції України. Кодексом України з процедур банкрутства та іншими нормами законодавства не встановлено права боржника бути звільненим від авансування винагороди арбітражному керуючому при поданні заяви, не передбачено жодних альтернатив авансуванню на депозитний рахунок суду оплати послуг керуючого реструктуризацією за три місяці виконання ним повноважень, не передбачено для заявника можливості відстрочити чи розстрочити авансування такої винагороди або покласти виконання такого обов`язку на інших учасників справи, у т.ч. кредиторів. Посилання заявника на застосування до вимог про авансування винагороди керуючому реструктуризацією аналогії закону щодо звільнення від сплати судового збору є помилковими та базуються на невірному тлумаченні норм закону. Зазначені висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 910/2629/20 (пункти 30- 36 постанови).

З огляду на зазначене, суд відхиляє доводи заявника, які базуються на наведеній у заяві практиці Європейського суду з прав людини (п.44 Рішення ЄСПЛ від 26.07.2005р. у справі "Kniat vs. Poland"; п.55 Рішення ЄСПЛ від 19.06.2001р. у справі "Kreuz vs. Poland"; п.63-64 Рішення ЄСПЛ від 26.07.2005р. "Jedamski and Jedamska vs. Poland"; Рішення ЄСПЛ від 31.07.2007р."FC Mretebi v. Georgia"; п.111 рішення ЄСПЛ у справі "Шишков проти Росії" від 20.02.2014р.) щодо застосування судами положень про судовий збір.

Також, суд вважає помилковим посилання заявника на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 01.08.2018р. у справі №912/1783/16, оскільки Верховним Судом досліджувались обставини оплати послуг ліквідатора банкрута, а не керуючого реструктуризацією за перші 3 місяці роботи. Пунктом 5 ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено право суду лише на затвердження порядку формування фонду для авансування грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого після прийняття відповідного рішення комітетом кредиторів. Таким чином, питання про створення відповідного фонду можливе лише після обрання комітету кредиторів та здійснення волевиявлення з його боку.

Посилання заявника на п. 37 Постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №910/726/20 від 19.11.2020р. щодо можливості укладання між боржником (фізичною особою) та арбітражним керуючим угоди про відстрочення оплати його винагороди є безпідставним, оскільки такої угоди для дослідження суду не надано.

У п. 50 рішення Європейського суду з прав людини від 13.01.2011 р. у справі "Чуйкіна проти "України" (на який посилається Заявник) зазначено: що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Разом з тим, у пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2018р. у справі "Абрамова проти України" (заява №41988/08) зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ за своєю природою потребує регулювання з боку держави, яке може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб. Встановлюючи такі правила, Договірні держави користуються певною свободою розсуду… Встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть цього права була підірвана. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету та якщо немає розумної пропорційності між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. згадане рішення у справі "Зубац проти Хорватії" (Zubac v. Croatia), пункт 78).

Також суд вважає за доцільне звернутись до практики Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява № 35787/03, п. 29, 26.07.2007; "ТОВ "Фріда" проти України", заява № 24003/07, п. 33, 08.12.2016).

Виконуючи свій позитивний обов`язок держава при введені інституту банкрутства фізичної особи дозволила відкриття провадження без сплати судового збору на користь держави та заборонила іншим суб`єктам, крім самого боржника, ініціювати зазначену процедуру. Проте державою було встановлено чіткі вимоги щодо заяви боржника, який звертається до суду, у т.ч. щодо подання доказів в обґрунтування заявлених вимог та доказів авансування боржником на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією за три місяці виконання повноважень.

Господарський суд зазначає, що положеннями ч. 2 ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що розмір основної грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень керуючого реструктуризацією становить п`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за кожен місяць виконання арбітражним керуючим повноважень.

Відповідно до ст. 7 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 01 липня 2021р. складає 2 379 грн.

Таким чином, розмір авансування винагороди арбітражному керуючому за три місяці виконання повноважень складає 35 685 грн.

Крім того, господарський суду зазначає, що надана Боржником довідка МВС про відсутність непогашеної судимості відображає інформацію, яка була актуальною майже чотири місяці тому.

Відповідно до ч. 3 ст. 37 Кодексу України з процедур банкрутства Господарський суд залишає без руху заяву про відкриття провадження у справі з підстав, передбачених ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи викладене, господарський суд залишає заяву про відкриття провадження у справі без руху.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до господарського суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 176 цього Кодексу. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Керуючись ч. 3 ст. 37, ч. 3 ст. 116 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.174, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Залишити без руху заяву (вх. ГСОО №3088/21 від 01.10.2021р.) про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

2. Зобов`язати фізичну особу ОСОБА_1 надати суду заяву про усунення недоліків у строк, що не перевищує десяти днів з дня вручення даної ухвали. До заяви додати:

- конкретизований список кредиторів і боржників фізичної особи ОСОБА_1 із зазначенням у ньому актуальних, на дату звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність відомостей, визначених п. 3 ч. 3 ст. 116 Кодексу України з процедур банкрутства, зокрема, суми грошових вимог кожного із кредиторів (загальної суми заборгованості, заборгованості за основним зобов`язанням та суми неустойки (штрафу, пені) окремо) та дати складання цього списку;

- належним чином засвідчені копії доказів, які підтверджують виникнення зобов`язання перед кожним із кредиторів;

- докази авансування боржником на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією за три місяці виконання повноважень у сумі 35 685 грн.;

- актуальні відомості щодо відсутності непогашеної судимості за економічні злочини.

Ухвала набрала законної сили 05.10.2021р. та не може бути оскаржена окремо від рішення суду.

Копію ухвали надіслати: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Суддя С.І. Антощук