ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року Справа № 918/263/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Розізнана І.В.

секретар судового засідання Гладка Л.А.

за участю представників сторін:

позивача: Стельмах Ю.М.

відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Голдфілд" на рішення Господарського суду Рівненської області від 31.05.2021 у справі №918/263/21, ухвалене суддею Андрійчук О.В., повний текст рішення складено 31.05.2021 р.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна"

до Фермерського господарства "Голдфілд"

про стягнення 336 764, 57 грн

У квітні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Фермерського господарства "Голдфілд" про стягнення 113 248,26 грн пені, 74 505,44 грн 10 % штрафу та 149 010,87 грн 20% додаткового штрафу за договором купівлі - продажу майбутнього врожаю кукурудзи № від 19.02.2020.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 31.05.2021 р. по справі №918/263/21 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" до Фермерського господарства "Голдфілд" про стягнення 336 764,57 грн задоволено частково. Стягнуто з Фермерського господарства "Голдфілд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" 70 000,00 грн пені та 149 010,87 грн 20% штрафу. У задоволенні позовних вимог про стягнення 74 505,44 грн 10% штрафу та 43 248,26 грн пені відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фермерське господарство "Голдфілд" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Рівненської області у справі №918/263/21 від 31 травня 2021 р. скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути з Фермерського господарства "Голдфілд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" 2 873,31 грн. пені та 7 522,94 грн. 20% штрафу. Крім того, до матеріалів апеляційної скарги скаржником додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Рівненської області від 31.05.2021 р. у справі №918/263/21.

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2021 р. поновлено Фермерському господарству "Голдфілд" строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Рівненської області від 31.05.2021 у справі №918/263/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Голдфілд" на рішення Господарського суду Рівненської області від 31.05.2021 р. у справі №918/263/21. Зупинено дію рішення Господарського суду Рівненської області від 31.05.2021 р. у справі №918/263/21 та призначено справу до розгляду.

17.08.2021 р. на адресу апеляційного господарського суду від представника Фермерському господарству "Голдфілд" надійшли зміни до апеляційної скарги на рішення Господарського суду Рівненської області від 31.05.2021р. у справі №918/263/21. В яких апелянт просить приєднати до матеріалів апеляційного провадження по справі №918/263/21 та дослідити під час апеляційного розгляду письмові докази: товарна аграрна розписка від 27.02.2020 р., платіжне доручення №3163 від 20.03.2020; лист відповідача №80 від 24.11.2020р. А також просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 31 травня 2021 року у справі №918/263/21 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Суффле Агро Україна» про стягнення з ФГ «Голдфілд» штрафу та пені відмовити повністю.

Однак, зазначені зміни апеляційної скарги не можуть бути прийнятті до розгляду апеляційним судом, оскільки відповідне клопотання подане поза межами строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції і питання поновлення цього строку не порушується.

20.08.2021р. на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.09.2021 р. клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №918/263/21 - задоволено.

09.09.2021 р. на адресу апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить апеляційну скаргу ФГ «Голдфілд» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

24.09.2021 р. представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" надіслав до суду апеляційної інстанції клопотання про залишення без розгляду змін до апеляційної скарги на рішення Господарського суду Рівненської області від 31.05.2021 р. у справі №918/263/21 із доданими документами.

30.09.2021 р. на електронну адресу апеляційного суду від представника Фермерського господарства "Голдфілд" надійшло клопотання про відкладення апеляційного розгляду у зв`язку з тим, що у представника апелянта погіршився стан здоров`я.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.

Статтею 202 ГПК України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.

Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними (ч. 11 ст. 270 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення справи без участі відповідача (його представника), судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження про день, час та місце розгляду справи, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а також те, що позиція відповідача достатньо повно викладена в апеляційній скарзі та в змінах до апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав додаткові пояснення на обґрунтування своєї позиції, вважає що рішення Господарського суду Рівненської області прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні, хоча про дату час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 31.05.2021 р. у справі №918/263/21 позов задоволено частково. Задовольняючи позов частково суд першої інстанції дійшов висновку, що стягнення двох штрафів, нарахованих за прострочення у поставці товару, є неможливим, оскільки вважатиметься притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення. При цьому штраф у розмірі 10% за затримку поставки товару на строк понад 15 календарних днів охоплюється 20% штрафу за затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів.

При цьому, суд, здійснивши перерахунок пені та штрафу (у розмірі 20%), установив, що розмір першої становить 113 248,26 грн (при заявленому - 113 248,26 грн), а другого - 149 010,87 грн (при заявленому - 149 010,87 грн), отже, пеня та штраф в розмірі 20% підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

Однак, враховуючи майновий стан обох сторін, ступінь виконання зобов`язання, період прострочення, наслідки порушення зобов`язання, застосування до відповідача штрафу, відсутність поставки станом на день вирішення вказаного спору, беручи до уваги засади справедливості, добросовісності, розумності як складові елементи загального конституційного принципу верховенства права, закріплені у п. 6 ст.3, ч. 3 ст.509 та ч. 1, 2 ст.627 ЦК України, зважаючи на правову природу пені та її основне призначення, суд, зменшив пеню з 113 248,26 грн до 70 000,00 грн.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення щодо них інших учасників справи.

Обґрунтовуючи скаргу на рішення відповідач зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою ту обставину, що визначення місця поставки шляхом переговорів не суперечить вимогам п.3.1. Договору. Так, суд встановив, що у подальшому, за результатами переговорів, сторони погодили поставку товару у новому місці: пункт розвантаження: ПрАТ "Славутський солодовий завод", Хмельницька область, Славутський район, с. Крупець, вул. Б. Хмельницького ,43, куди відповідач поставив позивачу 139,880 із 300 тон кукурудзи. Однак, при цьому суд не надав належної правової оцінки тій обставині, що при веденні усних переговорів Сторони домовилися про те, що за цією адресою відповідач повинен був здійснити поставку у обсязі 150 тон. Позивач не заперечував даного факту та надав суду лист, отриманий від відповідача, в якому обумовлено саме таку кількість поставки.

Отже, доказом того, що у пункт розвантаження ПрАТ "Славутський солодовий завод" необхідно поставити 150 тон товару є відповідь відповідача на претензію від 07.04.2021, яку Позивач долучив до позовної заяви. Натомість доказів погодження місця поставки товару на залишок товару у обсязі 150 тон за даним чи будь-яким іншим місцем розвантаження позивач суду не надав.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши обставину справи про те, що сторонами визначено місце поставки товару тільки в обсязі 150 тон, зробив хибний висновок про те, що відповідач прострочив виконання 160,12 тон та застосував на цей обсяг нарахування пені і штрафу

Також, відповідач вважає, що прострочення кредитора, у розумінні ч.4 ст.545 ЦК України, щодо повідомлення місця розвантаження товару існувало до 04.02.2021 - дата розвантаження 139,880 тон товару.

Відтак, нарахування пені за період від 30.10.2020 до 04.02.2021 є неправомірним. За те, що відповідач недопоставив товар у кількості 10.12 тон із узгоджених 150 тон, останній повинен сплатити штраф відповідно до п.6.2.2 Договору у розмірі 20% від суми недопоставленого товару.

Крім того, відповідач вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для зменшення неустойки на 28%, а тому просить апеляційний суд застосувати таке зменшення і до штрафу.

Мотивуючи заперечення на апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду Рівненської області, позивач не погоджується з наведеними доводами апелянта, вважає їх необґрунтованими з огляду на те, що, відповідач визнає, що на його електронну адресу було направлено електронного листа 06 жовтня 2020 року, який, як він зазначає, нібито не містив транспортних інструкцій і був направлений невповноваженою особою. Насправді ж електронний лист, містив транспортні інструкції, що прямо зазначено в ньому, які були додані до позову. За своєю правовою природою даний лист є друкованим відтворенням електронного документу, який може бути витребуваний та оглянутий судом. Відповідач не надав суду електронного повідомлення, що підтверджувало б його аргументи, нібито електронний лист надійшов без вкладень.

Більше того, відповідач поставив кукурудзу частково на ПрАТ «Славутський солодовий завод», а тому жодного прострочення кредитора не існувало. Посилання на те, що нібито між сторонами було досягнуто усної домовленості на поставку саме конкретної кількості кукурудзи, є елементарним перекручуванням фактів.

Крім того, відповідач взагалі не зазначив причини невиконання поставки. Як і не вказав, скільки гектарів землі він засіяв під урожай кукурудзи та не вказав, скільки тон кукурудзи він зібрав.

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

19.02.2020 між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець) укладено договір купівлі - продажу майбутнього врожаю кукурудзи № (договір), за п. 1.1. якого продавець зобов`язався поставити покупцю товар в строки, передбачені договором, а покупець - прийняти товар та сплатити його вартість.

У п.1.2. договору сторони погодили залікову вагу/кількість - 300 тон та ціну товару - 4 653,10 грн/тонну, а також загальну вартість договору, яка становить з ПДВ 1 395 930,00 грн, що еквівалентно 57 000,00 доларів США.

Відповідно до п.7.1. договору він набирає чинності з моменту його підписання і скріплення печатками сторін та діє до моменту виконання сторонами усіх своїх обов`язків за договором.

Згідно з п.3.1. договору поставка товару здійснюється на умовах СРТ відповідно до ІНКОТЕРМС 2010/2020. Місцем поставки є будь-який із портових терміналів (надалі - Зерновий склад) на цілковито одноособовий вибір покупця в таких портах: Одеському, Південному, Чорноморську. Покупець зобов`язаний завчасно повідомляти продавця у будь-який зручний спосіб (у тому числі засобами електронного зв`язку) про місце поставки. За додатковою угодою сторін, поставка товару також можлива на умовах EXW Державне підприємство "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" Рівненська область, м. Радивилів, вул. Волковенка, 11 відповідно до ІНКОТЕРМС 2010.

За п.3.3. договору зазначено, що продавець зобов`язується здійснити поставку всього об`єму товару у строк до 30.10.2020.

Продавець зобов`язаний поставляти товар вантажними автомобілями або залізничним транспортом (хопер-вагони зерновози). Для оптимізації поставки, об`єм, термін та місце поставки кожної партії може додатково узгоджуватися представниками сторін у будь-який прийнятний спосіб (письмовий, електронна пошта, переговори тощо). Ця норма жодним чином не змінює обов`язку продавця поставити весь погоджений об`єм товару в погоджений строк, оскільки приймання товару в сезон врожаю здійснюється покупцем цілодобово (п. 3.4. договору).

Пунктами 5.3, 5.4. договору погоджено, що товар вважається переданим продавцем за кількістю після підписання видаткової накладної в передбаченому законодавством порядку. Поставка товару на умовах EXW здійснюється відповідно до порядку переоформлення права власності на зерно на зерновому складі. Усі складські документи повинні відповідати вимогам Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого Наказом Мінагрополітики України від 27.06.2003 №198, та іншим вимогам законодавства. Товар вважається переданим продавцем за кількістю, вказаною у складській квитанції. Товар вважається переданим продавцем покупцю за якістю відповідно до посвідчення якості (форма № 47), виданим Зерновим складом (із можливістю застосування п.5.2. договору).

У п.4.1. договору визначено, що оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок продавця. Покупець зобов`язується оплачувати вартість поставленого товару в такі строки: 80% вартості товару - протягом 3-х банківських днів після фактичної поставки та надання видаткової накладної, 20% вартості товару - протягом 3-х банківських днів після фактичної реєстрації податкової накладної згідно з чинним законодавством України та наданням усіх документів, вказаних у п. 3.2, 3.7. договору.

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб.

Судами з фактичних обставин справи установлено, що 06.10.2020 позивач направив на офіційну електронну адресу відповідача () детальні транспортні інструкції, де вказано, що поставка товару: кукурудза 3 класу врожаю 2020 року, може бути здійснена як автомобільним, так і залізничним транспортом на термінал ТОВ «Транссервіс 2008», в квоту SOUFFLET NEGOSE S.A.S, експортер вантажу ТОВ «Суффле Агро Україна», пункт розвантаження: Одеська область, Овідіопільський район, с.Молодіжне, вул. Залізнична, 2, переадресування вантажу: Одеська область, м. Чорноморськ, вул.Промислова, 1.

26.10.2020 позивач звернувся до відповідача з листом №1 через зволікання із поставкою з проханням виконати умови договору належним чином та поставити покупцю товар.

У зв`язку із затримкою та неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань сторони погодили поставку товару: пункт розвантаження: ПрАТ "Славутський солодовий завод", Хмельницька область, Славутський район, с.Крупець, вул.Б.Хмельницького ,43.

Відповідач поставив позивачу частину товару - 139,880 тон кукурудзи, що підтверджується видатковими накладними № від 03.02.2021, № від 04.02.2021, товарно-транспортними накладними №7, 8 від 03.02.2021, №11, 12 від 04.02.2021, зобов`язання за договором в частині поставки товару у кількості 160,12 тон так і не виконав.

18.03.2021 позивач направив на адресу відповідача лист з вимогою виконати зобов`язання та поставити частину товару, яку відповідач залишив без відповіді та задоволення.

Станом на момент звернення до суду відповідач не виконав умови договору, поставку товару у повному обсязі не здійснив.

Відповідно до п. 6.2. договору у разі затримки поставки товару у заліковій вазі продавець сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1% від вартості невчасно поставленого товару за кожен день прострочення.

Підпунктом 6.2.1 п. 6.2 договору передбачено, що у разі затримки поставки товару у заліковій вазі на строк понад 15 (п`ятнадцять) календарних днів з моменту погодженого п. 3.3 договору, продавець зобов`язується сплатити покупцю штраф у розмірі 10 % від вартості непоставленого товару, що визначається за такою формулою: ВТ = (ОП-ОП1)*Ц, де: ВТ - вартість непоставленого товару, грн з ПДВ, ОП - об`єм планової поставки товару у заліковій вазі, зазначеній у п. 1.2., без врахування відхилення, тон, ОП1 - об`єм фактичної поставки товару у заліковій вазі, тон, Ц - ціна на товар, що обраховується відповідно до п. 1.2., 1.3. договору на останній робочий день, що передує даті, зазначеній у п. 3.3. договору, грн з ПДВ, але не може бути меншою ніж 3 800,00 грн за одну тонну.

У разі затримки поставки товару у заліковій вазі додатково на строк понад 30 (тридцять) календарних днів після прострочення згідно з п. 6.2.1. договору, продавець зобов`язується сплатити покупцю додатково штраф у розмірі 20 % від вартості непоставленого товару, що визначається за вказаною формулою. Крім цього, покупець матиме право на одностороннє припинення дії цього договору (пп. 6.2.2. п. 6.2.договору).

У зв`язку з тим, що відповідач порушив умови договору та частково здійснив поставку товару, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 336 764,57 грн, з яких: 74 505,44 грн 10 % штрафу, 149 010,87 грн 20% штрафу та 113 248,26 грн пені.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 31.05.2021 р. по справі №918/263/21 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" до Фермерського господарства "Голдфілд" про стягнення 336 764,57 грн задоволено частково. Стягнуто з Фермерського господарства "Голдфілд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" 70 000,00 грн пені та 149 010,87 грн 20% штрафу. У задоволенні позовних вимог про стягнення 74 505,44 грн 10% штрафу та 43 248,26 грн пені відмовлено.

4.Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин.

З урахуванням викладеного судом установлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини, пов`язані із невиконанням умов договору купівлі - продажу майбутнього врожаю кукурудзи щодо поставки товару, регулювання яких здійснюється ГК України, ЦК України тощо.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Приписами ч.1 ст.530 ЦК України унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У силу вимог ч.1, 6, 7 ст.193 ГК України, які кореспондуються зі ст.525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.6 ст.265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.1, 2 ст. 712 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно зі ст.662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу (ст. 663 ЦК України).

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Суспільні відносини щодо укладання та виконання господарських договорів регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Абзацом 2 ч.1 ст.193 ГК України встановлено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як зазначено в ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За змістом ч.2 ст.9 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Тож до правовідносин сторін договору щодо забезпечення належного виконання господарського договору штрафними санкціями (штраф, пеня) слід застосовувати положення глави 26 ГК України.

Згідно зі ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина ч.1 ст.173 ГК України містить визначення господарського зобов`язання, яким визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного судом установлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини, пов`язані із невиконанням умов договору купівлі - продажу майбутнього врожаю кукурудзи щодо поставки товару, регулювання яких здійснюється ГК України, ЦК України тощо.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач свого обов`язку з поставки товару в обсязі 300 тон у строк до 30.10.2020 не виконав, поставив товар частково, в обсязі 139,880 тон 03.02.2021 та 04.02.2021.

У той же час відповідач стверджує, що мало місце прострочення кредитора, посилаючись при цьому одночасно як на неотримання від позивача інструкцій щодо місця поставки, так і на їх надання неуповноваженою особою із невстановленої електронної адреси та без додатків.

У свою чергу, приписами ч. 1, 2 ст.613 ЦК України унормовано, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених ч.4 ст.545 цього Кодексу. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Зі змісту договору вбачається, що за п.3.1. договору покупець зобов`язаний завчасно повідомляти продавця у будь-який зручний спосіб (у тому числі засобами електронного зв`язку) про місце поставки.

Будь-яких додаткових вимог до повідомлення, окрім як завчасного визначення в ньому місця поставки, сторонами не обумовлено, у тому числі осіб та електронних адрес, від яких та з яких мають надходити такі повідомлення.

На виконання п. 3.1. договору позивач 06.10.2020 (з електронної адреси Тетяни Пугач ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка, за твердженням представника позивача, працює у відділі маркетингу) направив на офіційну електронну адресу відповідача () листа з додатками, зокрема детальними транспортними інструкціями, в яких зазначено, що поставка товару: кукурудза 3 класу врожаю 2020 року, може бути здійснена як автомобільним, так і залізничним транспортом на термінал ТОВ «Транссервіс 2008», в квоту SOUFFLET NEGOSE S.A.S, експортер вантажу ТОВ «Суффле Агро Україна», пункт розвантаження: Одеська область, Овідіопільський район, с. Молодіжне, вул. Залізнична, 2, переадресування вантажу: Одеська область, м.Чорноморськ, вул. Промислова, 1.

Суд першої інстанції під час розгляду справи прийняв до уваги лист позивача від 06.10.2020. Однак скаржник стверджує, що такого листа ним отримано не було.

Враховуючи вище викладене колегія суддів зазначає наступне.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

У силу вимог ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За фактичними обставинами справи у строк до 30.10.2020 (строк виконання відповідачем зобов`язань з поставки кукурудзи) відповідач жодних дій, спрямованих на належне виконання взятих на себе зобов`язань, не вчинив. Так само, отримавши листи від позивача, жодних заходів, пов`язаних із спробую уточними чи перевірити у позивача наявність у Пугач Т. повноважень та достовірність даних, отриманих ним, не здійснив, що свідчить про порушення відповідачем вимог ст. 509, 526 ЦК України ст. 193 ГК України.

Також, колегією суддів встановлено, що за результатами переговорів, сторони погодили поставку товару у новому місці: пункт розвантаження: ПрАТ "Славутський солодовий завод", Хмельницька область, Славутський район, с.Крупець, вул. Б. Хмельницького,43, куди відповідач поставив позивачу 139,880 із 300 тонн кукурудзи.

Зважаючи на викладене, твердження відповідача про неможливість виконання ним зобов`язання з поставки товару у зв`язку із простроченням позивача, судом першої інстанції правомірно відхилені як необґрунтовані.

Відтак, з матеріалів справи вбачається, що предметом спору за позовною заявою є 74 505,44 грн 10 % штрафу, 149 010,87 грн 20% штрафу та 113 248,26 грн пені за невиконання з боку відповідача негрошового зобов`язання - поставки товару.

В розумінні ст.173 та 230 ГК України неустойка (штраф, пеня) є різновидами господарських санкцій за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати як в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), так і в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати послугу (негрошове зобов`язання).

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Отже, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених ч.4 ст.231 ГК України, є можливим, оскільки суб`єкти господарських відносин наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення при укладанні договору санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня та штраф застосовуються за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання. Відповідна правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 19.09.2019 у справі №904/5770/18.

Щодо можливості одночасного стягнення пені та штрафу, суди зазначають наступне.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлений ч.3 ст. 549 ЦК України, ч.6 ст. 231 ГК України, а право визначити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч.4 ст.231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч.2 ст.231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою ст. 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (відповідна правова позиція викладена в постановах КГС ВС від 19.09.2019 у справі № 904/5770/18, від 27.09.2019 у справі №923/760/16, від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17, від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17 ).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

У той же час позивач просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% за затримку поставки товару на строк понад 15 календарних днів та 20% штрафу за затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів, тобто двічі застосувати до відповідача одну й ту ж форму неустойки - штрафу, за одне й теж порушення - затримку у поставці товару.

Статтею 61 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, стягнення двох штрафів, нарахованих за прострочення у поставці товару, є неможливим, оскільки вважатиметься притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення. При цьому штраф у розмірі 10% за затримку поставки товару на строк понад 15 календарних днів охоплюється 20% штрафу за затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів.

Окрім того, як зазначалося, відповідач зобов`язаний був поставити товар у строк до 30.10.2020. У свою чергу, відповідальність застосовується з наступного дня після настання строку виконання зобов`язання, якщо такий строк припадає на святковий, вихідний, неробочий день, то строк виконання переноситься на перший робочий день. При цьому суд уважає за необхідне зазначити, що згідно з правилами української мови про вживання прийменника до для числових позначень, наприклад, до 30.10.2020, 30.10.2020 є останнім днем виконання зобов`язання (прислівник включно писати не треба), тобто прийменник до виражає кінцеву календарну дату та за сферою використання закріплений за офіційним діловим стилем, тоді як прийменник по - за розмовним (вказані прийменники в українській мові є тотожними та відрізняються лише за сферою використання) (вказане знайшло своє застосування у судовій практиці, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 803/350/17 та у справі № 815/4720/16, від 13.06.2018 у справі № 815/1298/17, від 14.08.2018 у справі № 803/1387/17, від 28.08.2018 у справі № 814/4170/15, від 08.10.2018 у справі № 927/490/18).

Суди, здійснивши перерахунок пені та штрафу (у розмірі 20%), установив, що розмір першої становить 113 248,26 грн, а другого - 149 010,87 грн, отже, пеня та штраф в розмірі 20% підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем до суду першої інстанції було заявлено клопотання про зменшення пені. Розглянувши вказане клопотання суд першої інстанції правомірно зазначив наступне..

Частинами 1, 2 ст.233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом зазначених норм зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Застосовуючи свої дискреційні повноваження, суд першої інстанції правовмірно зазначив, що за ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст.3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором штрафу, пені, річних відсотків, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Оцінивши фактичні обставини справи, судом першої інстанції правомірно зазначено, що відповідач виконав свої зобов`язання з поставки товару на 46,63%, вартість недопоставленого товару становить 745 054,37 грн, загальна сума неустойки (штрафу та пені), заявлена до стягнення - 336 764,57 грн, з яких пеня у розмірі 113 248,26 грн, що у відсотковому відношенні становить 45,20% та 15,20% відповідно.

Отже, враховуючи майновий стан обох сторін, ступінь виконання зобов`язання, період прострочення, наслідки порушення зобов`язання, застосування до відповідача штрафу, відсутність поставки станом на день вирішення вказаного спору, беручи до уваги засади справедливості, добросовісності, розумності як складові елементи загального конституційного принципу верховенства права, закріплені у п. 6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч. 1, 2 ст.627 ЦК України, зважаючи на правову природу пені та її основне призначення, суд першої інстанції, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, правомірно зазначив, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, а тому клопотання відповідача підлягає частковому задоволенню, а пеня, заявлена до стягнення (113 248,26 грн), зменшенню до 70 000,00 грн., з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Відтак, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про часткове задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі скаржник просив апеляційний суд зменшити розмір штрафу на 28% та стягнути штраф у зменшеному розмірі. У цій частині апеляційної скарги суд зазначає про таке.

Як свідчать матеріали справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем у відзиві на позовну заяву було заявлено клопотання з посиланням на ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру пені, натомість питання про зменшення розміру штрафу відповідачем не ставилося, а було заявлено відповідачем лише при поданні апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів.

Відповідно до п.10 частини 2 ст.182 ГПК України у підготовчому засіданні суд вирішує заяви і клопотання учасників справи.

Разом з цим, правила частини 1 статті 269 ГПК України визначають, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу по суті, суд першої інстанції знайшов наявними підстави для застосування положень ч.3 ст.551 ЦК України, частин 1 і 2 ст.233 ГК України і зменшив розмір пені, яка підлягала до стягнення з відповідача. Питання про наявність підстав для зменшення розміру штрафу судом першої інстанції не розглядалось за відсутності клопотання у цій частині. Суду першої інстанції в порядку ст.80 ГПК України не було подано доказів на обґрунтування поданого клопотання, і такі докази не були досліджені і оцінені судом за правилами ст.86 ГПК України.

Відтак, виходячи з положень ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості вирішувати питання, які стосуються суті спору, і які не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду.

У апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.

Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст.ст.269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Голдфілд" на рішення Господарського суду Рівненської області від 31.05.2021 у справі №918/263/21 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Рівненської області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Справу №918/263/21 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "06" жовтня 2021 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Розізнана І.В.