ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2021 р. Справа№ 920/85/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Василенка Євгена Васильовича

на ухвалу Господарського суду Сумської області від 06.08.2021

у справі № 920/85/18 (суддя Яковенко В.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Василенка Євгена Васильовича

до Управління поліції охорони в Сумській області

про стягнення 5 586 562,50 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року Фізична особа-підприємець Василенко Євген Васильович (далі - ФОП Василенко Є.В., позивач, боржник) звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до Управління поліції охорони в Сумській області Національної поліції України (далі - Управління поліції, відповідач, стягувач) про стягнення грошових коштів на відшкодування матеріальної шкоди (збитків) у розмірі 5 586 562,50 грн, понесеної позивачем у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про надання послуг з централізованого спостереження, реагування та обслуговування систем тривожної і охоронної сигналізації, встановлених в магазині «Провіант», підрозділом Державної служби охорони при МВС України № 14-0 від 22.05.2014.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 14.06.2018 (суддя Спиридонова Н.О.) позов задоволено; стягнуто з Управління поліції на користь ФОП Василенка Є.В. збитки в сумі 700 000,00 грн, 165625,00 дол. США, що станом на 07.02.2018 еквівалентно 4548062,50 грн, 10000,00 Євро, що станом на 07.02.2018 еквівалентно 338500,00 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 83 798,45 грн.

17.07.2018 на виконання вказаного рішення Господарським судом Сумської області видано відповідний наказ.

Постановою Верховного Суду від 18.06.2019 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.09.2018 та рішення Господарського суду Сумської області від 14.06.2018 у справі № 920/85/18 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Сумської області.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 24.01.2020 (суддя Яковенко В.В.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2020 у справі №920/85/18, у задоволенні позовних вимог відмовлено, стягнуто з ФОП Василенко Є.В. на користь Управління поліції 293 294,58 грн витрат зі сплати судового збору.

На виконання вказаних судових рішень, які набрали законної сили 22.06.2020, видано відповідні накази від 10.08.2020 про стягнення з ФОП Василенка Є.В. в дохід Державного бюджету України витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 125 697,66 грн та про стягнення з ФОП Василенка Є.В. на користь Управління поліції 293 294,58 грн витрат зі сплати судового збору.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 25.08.2020 заяву Управління поліції про поворот виконання рішення Господарського суду Сумської області від 14.06.2018 у справі № 920/85/18 про стягнення з Управління поліції на користь ФОП Василенка Є.В. 5 586 562,50 грн задоволено; стягнуто у поворот виконання рішення Господарського суду Сумської області від 14.06.2018 з ФОП Василенка Є.В. на користь Управління поліції 5 670 360,95 грн, а також 567 036,10 грн виконавчого збору у виконавчому провадженні ВП №57337365.

На виконання ухвали Господарського суду Сумської області від 25.08.2020, яка набрала законної сили 07.09.2020, видано відповідні накази від 07.09.2020.

05.08.2021 головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Діхтяренко Володимир Олександрович (далі також - державний виконавець) звернувся до Господарського суду Сумської області з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за межі України боржника - Василенка Є.В. до виконання зобов`язань, покладених рішеннями, що входять до складу зведеного виконавчого провадження АСВП №65894935, на підставі ст. ст. 18, 19 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадянам України», ст. ст. 19, 20 Закону України «Про державну прикордонну службу України», ст. 337 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 06.08.2021 у справі №920/85/18 вказане подання державного виконавця задоволено, тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за межі України боржника - Василенка Є.В. до виконання зобов`язань, покладених рішеннями, що входять до складу зведеного виконавчого провадження АСВП № 65894935.

Постановляючи вказану ухвалу, суд виходив з того, що поведінка боржника свідчить про його ухилення від виконання судового рішення у даній справі, зокрема, шляхом переховування активів (доходів), небажання вчиняти та невчинення дій по погашенню боргу, що є підставою для застосування виключного примусового заходу у вигляді обмеження його у праві виїзду за межі України на підставі ст. 337 ГПК України, п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»; наведена міра може змусити боржника виконати свої зобов`язання за судовим рішенням або віднайти шляхи врегулювання боргового зобов`язання із стягувачем, у зв`язку з чим подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника підлягає задоволенню.

Не погодившись із вищезазначеною ухвалою, Василенко Є.В. звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Підстави звернення з апеляційною скаргою скаржником обґрунтовані тим, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, а також невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник посилався на те, що державним виконавцем не доведено, що поведінка Василенка Є.В. свідчить про ухилення від виконання судового рішення та зобов`язання вцілому; судом не враховано тих обставин, що боржник кожного місяця сплачує грошові кошти на погашення заборгованості, не ухиляється від викликів, вимог державного виконавця; виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Сумської області від 10.08.2020 №920/85/18 перебуває у провадженні державного виконавця менше одного календарного місяця, що також свідчить про застосування до Василенка Є.В. заходу за несвоєчасне та в неповному обсязі виконання судового рішення, що не має на меті забезпечити виконання цього рішення, а також підтверджує, що державним виконавцем не здійснено усіх заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», без застосовування до боржника крайньої міри юридичної відповідальності; суд посилається на укладений між боржником та його колишньою дружиною ОСОБА_2 договір про поділ майна подружжя від 22.03.2019, однак, такий договір було укладено фактично за півтора роки до виникнення зобов`язання Василенка Є.В. перед Управлінням поліції, а тому висновки суду про те, що поведінка боржника свідчить про ухилення від виконання судового рішення є безпідставними та необґрунтованими.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2021, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 15.09.2021, поновлено Василенку Є.В. пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Сумської області від 06.08.2021 у справі №920/85/18, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги призначено на 06.10.2021, встановлено державному виконавцю та Управлінню поліції строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

13.09.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Управління поліції надійшли заперечення апеляційної скарги, в яких відповідач, посилаючись на ухилення боржника від виконання судових рішень та ухвали, а також те, що незважаючи на існування значної заборгованості перед стягувачем боржник постійно безперешкодно виїжджає за межі України, просив апеляційну скаргу Василенка Є.В. залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Крім того, відповідач скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що систематичні виїзди Василенка Є.В. за межі України перешкоджають виконанню рішення Господарського суду Сумської області від 24.01.2020 та ухвали Господарського суду Сумської області від 25.08.2020 року у справі №920/85/18 про стягнення з ФОП Василенка Є.В. на користь Управління поліції грошових коштів в сумі 6 528 257,83 грн, які підлягають стягненню у виконавчому провадженні АСВП № 65894935, та без застосування до боржника вказаного заходу тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, як заходу для виконання судового рішення, іншими визначеними законом заходи виконати вказані судові рішення та стягнути з боржника на користь стягувача державні кошти, стягнуті з останнього за скасованим судовим рішенням, виявиться неможливим.

Також відповідач зазначав, що за отриманою Управлінням поліції оперативною інформацією Василенко Є.В. на даний час мешкає зі своєю дружиною ОСОБА_2 , яка також має визначений законодавством статус фізичної особи-підприємця, у будинку, який знаходиться у спільній власності сім`ї; подружжя Василенко має у спільній власності нежитлову будівлю (приміщення магазину), площею 220,8 кв.м, прилеглу до нього земельну ділянку та два дороговартісних автомобілі; Василенко Є.В. має власний бізнес (магазини з продажу сиро-ковбасних виробів) у республіці Чехія та, не зважаючи на ті обставини, що він має значну заборгованість перед стягувачем, постійно безперешкодно виїжджає за межі України; ФОП Василенко Є.В. постійно здійснює підприємницьку діяльність у містах Ромни та Суми з використанням найманих працівників у спеціально орендованих для цього приміщеннях, сплачує значні кошти за використання орендованих приміщень та комунальні витрати, на заробітну плату найманим працівникам, що виключає сумніви щодо відсутності у боржника грошових коштів, на які можливо звернути стягнення у даному виконавчому провадженні.

Державний виконавець також скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, державний виконавець наголошував на тому, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання; за договором про поділ майна подружжя від 22.03.2019 боржником було свідомо відчужено майно, на яке б могло бути звернено стягнення для погашення заборгованості перед стягувачами; боржник надав неправдиву інформацію про подальшу долю коштів, перерахованих йому в сумі 5 670 360,95 грн в процесі виконання виконавчого провадження; боржник Василенко Є.В. свідомо ухиляється від виконання зобов`язань, щодо сплати заборгованості.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2021 задоволено клопотання Управління поліції про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення судового засідання в режимі відеоконференції по справі № 920/85/18 призначено на 06.10.2021.

У судовому засіданні апелянт та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, ухвалу суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України відмовити.

Представник відповідача та державний виконавець вимоги апеляційної скарги не визнали, доводи, на яких вона ґрунтується вважають безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим просили суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні 06.10.2021 колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Згідно з п. 29 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

За приписами ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваної ухвали норм процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Статтею 337 ГПК України унормовано, що тимчасове обмеження фізичної особи - боржника у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як виключний захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Положеннями пункту 1 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, передбачено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, що відповідно до Закону підлягає примусовому виконанню, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України вирішує суд, за місцем виконання відповідного рішення, за поданням державного або приватного виконавця.

Системний аналіз зазначених вище законів свідчить про те, що підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є факт ухилення боржника від виконання рішення.

Таким чином, наявність у особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України та зазначений захід є виключним заходом забезпечення виконання судового рішення, застосування якого є правом, а не обов`язком суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Так, за приписами п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження поміж іншого має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Нормами ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Відповідно до роз`яснення Верховного Суду України у листі від 01.02.2013 «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» однією з підстав для відмови у задоволенні подань, що складає основну частину розглянутих справ, є неповнота вчинення виконавчих дій, відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання.

При цьому, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

З урахуванням вищенаведених норм чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Водночас, відсутність майна та коштів у боржника не свідчить про ухилення останнього від виконання рішення суду, і що саме такий захід як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України буде ефективним заходом для виконання судового рішення і не порушить визначене ст. 33 Конституції України право на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Разом з цим, ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Зважаючи на це, доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання покладається на державного/приватного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Крім того, при розгляді вказаної категорії спорів виконавець повинен довести яким чином обмеження у праві виїзду за межі України боржника забезпечить виконання рішення суду у даній справі.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебуває зведене виконавче провадження АСВП №66264467 об`єднане 23.07.2021 з примусового виконання:

- наказу № 920/85/18 від 07.09.2020 про стягнення залишку боргу 5 669 895,48 грн (ВП №65892359, відкрито 23.06.2021);

- наказу № 920/85/18 від 10.08.2020 про стягнення залишку витрат зі сплати судового збору 291 357,25 грн (ВП №65892593, відкрито 23.06.2021);

- наказу № 920/85/18 від 07.09.2020 про стягнення залишку виконавчого збору 567 005,10 грн (ВП №65892120, відкрито 23.06.2021);

- наказу № 920/85/18 від 10.08.2020 про стягнення залишку витрат по сплаті судового збору 124 778,37 грн (ВП №65917654, відкрито 25.06.2021).

За вказаними виконавчими документами боржником є Василенко Є.В. (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Місцевим господарським судом встановлено, що на виконання вимог Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було вжито низку дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду, а саме, направлено запити до Державної фіскальної служби України з метою виявлення відкритих рахунків у банках, фінансових установ та джерел отримання доходів боржником; запити до Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи та про осіб-боржників, які отримують пенсію; запит до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів.

З відповідей на вказані запити вбачається, що відкритих рахунків та джерел отримання доходів за боржником, який є працюючим підприємцем, не значиться, транспортні засоби за боржником не зареєстровані.

01.07.2021 державним виконавцем на адресу боржника надсилались виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень стосовно причин невиконання рішення суду.

Як зазначено державним виконавцем у поданні та не заперечується апелянтом, Василенко Є.В. на виклик з`явився та надав пояснення, в яких вказав, що є фізичною особою-підприємцем, проте фактичної діяльності не здійснює, заборгованість зобов`язується сплачувати частинами щомісячно, оскільки коштів для повного погашення боргу не має, а також надав податкову декларацію про майновий стан і доходи, відповідно до якої загальна сума доходів за 2020 рік становить 0,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 22.03.2019 між Василенком Є.В. та його дружиною ОСОБА_2 було укладено договір поділу майна подружжя, відповідно до умов якого значна частина спільно нажитого майна перейшла у приватну власність дружині боржника, а останньому перейшли у приватну власність лише три транспортні засоби, які на даний час не зареєстровані за ним на праві приватної власності.

За повідомленням Державної міграційної служби України від 23.06.2021 Василенко Є.В. ІНФОРМАЦІЯ_1 , має паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданий 01.10.2020.

На підставі викладеного, враховуючи фактичні обставини, які встановлено під час розгляду подання державного виконавця, колегія суддів поділяє позицію суду першої інстанції стосовно того, що поведінка боржника свідчить про його ухилення від виконання судового рішення у даній справі, зокрема, шляхом переховування активів (доходів), небажання вчиняти та невчинення дій на погашення боргу, що є підставою для застосування виключного примусового заходу у вигляді обмеження його у праві виїзду за межі України.

При цьому, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про те, що місцевим господарським судом не було враховано тих обставин, що боржник кожного місяця сплачує грошові кошти на погашення заборгованості, оскільки під час розгляду подання державного виконавця були відсутні докази на підтвердження погашення заборгованості.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що перерахування боржником на виконання судових рішень в рахунок сплати заборгованості в загальній сумі 6 530 691,63 грн за період з 18.09.2020 по 12.05.2021 грошових коштів лише у загальній сумі 2 433,84 грн, має на меті уникнення від кримінальної відповідальності, передбаченої статтею 382 Кримінального кодексу України за невиконання судового рішення та не може свідчити про виконання судового рішення належним чином.

Посилання апелянта на те, що договір про поділ майна подружжя від 22.03.2019 було укладено фактично за півтора роки до виникнення зобов`язання Василенка Є.В. перед Управлінням поліції, а тому такий договір не може підтверджувати ухилення боржника від виконання судового рішення, суд апеляційної інстанції вважає такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, враховуючи встановлені обставини в їх сукупності.

При цьому, колегія суддів враховує, що вказаний договір поділу майна подружжя було укладено 22.03.2019 після того, як в період з 02.10.2018 по 09.01.2019 з Управління поліції на користь ФОП Василенка Є.В. було фактично стягнуто 5 670 360,95 грн на виконання наказу від 17.07.2018 та рішення Господарського суду Сумської області від 14.06.2018, та після того, як 08.11.2018 Верховним Судом у даній справі було порушено касаційне провадження за касаційною скаргою Управління поліції.

Таким чином, суд першої інстанції погодився з доводами держаного виконавця, викладеними у поданні, про свідоме відчуження боржником майна, оскільки останній міг передбачити для себе можливі негативні наслідки у вигляді задоволення Верховним Судом касаційної скарги Управління поліції, ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову, а також вирішення судом питання про поворот виконання судового рішення.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 10.08.2021 державним виконавцем направлено вимоги Василенку Є.В. про надання інформації про місце знаходження транспортних засобів, які перейшли йому у власність на підставі договору про поділ майна подружжя та про місце знаходження грошових коштів в сумі 5 670 360,95 грн, які були перераховані йому в процесі виконання наказу від 17.07.2018 та рішення Господарського суду Сумської області від 14.06.2018 у даній справі.

У відповіді на вказані вимоги боржником зазначено, що кошти в сумі 5 670 360,95 грн були витрачені на погашення заборгованості перед кредиторами, а транспортні засоби відчужені ще у березні-квітні 2019 року, а кошти від їх продажу витрачені на власні потреби та на погашення заборгованості. Водночас, боржник зазначив, що точні дати правочинів, на підставі яких були відчужені транспортні засоби не пам`ятає, а копії відповідних договорів у нього відсутні.

Як зауважує державний виконавець, згідно з перевіркою даних АСВП виконавчі провадження щодо стягнення заборгованості з Василенка Є.В. відсутні, крім тих, по яким здійснюється виконання рішень у даній справі. Крім того, згідно з декларацією, яку було подано боржником до відділу примусового виконання рішень, відсутня інформація про заборгованість перед кредиторами.

Враховуючи викладене, судом апеляційної інстанції встановлено, що державним виконавцем у повному обсязі вчинені усі необхідні дії для примусового виконання судового рішення, проте, боржник ухиляється від виконання обов`язків, покладених на нього рішенням суду, реальних дій, спрямованих на виконання рішення суду не здійснює, що суперечить вимогам частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів також бере до уваги доводи відповідача про те, що систематичні виїзди Василенка Є.В. за межі України перешкоджають виконанню рішення Господарського суду Сумської області від 24.01.2020 та ухвали Господарського суду Сумської області від 25.08.2020 у справі №920/85/18 про стягнення з ФОП Василенка Є.В. на користь Управління поліції грошових коштів в сумі 6 528 257,83 грн, які підлягають стягненню у виконавчому провадженні АСВП № 65894935, та без застосування до боржника вказаного заходу тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, як заходу для виконання судового рішення, іншими визначеними законом заходи виконати вказані судові рішення та стягнути з боржника на користь стягувача державні кошти, стягнуті з останнього за скасованим судовим рішенням, виявиться неможливим.

Положеннями статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» № 3857-ХІІ у редакції від 28.08.2018 встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 7 ГПК України закріплено, що правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що ст. 129-1 Конституції України, ст. 326 ГПК України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» закріплено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст. 36 названого Закону розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що виконавчі дії з примусового виконання рішення суду, не є абсолютним правом виконавця, а є його обов`язком, оскільки, в силу приписів ч.1 ст. 18 Закону, державний виконавець зобов`язаний вживати усіх можливих заходів, передбачених Законом з примусового виконання рішень.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що державним виконавцем вчинялись дії та вживались можливі заходи для реального, своєчасного та ефективного виконання рішення суду, однак у зв`язку з відсутністю достатньої суми коштів на рахунках боржника в банківських установах та рухомого/нерухомого майна державний виконавець позбавлений можливості виконати судові накази.

Згідно з мотивувальною частиною рішення №16-рп/2009 від 30.06.2009 Конституційного Суду України виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» зазначено, що для цілей ст.6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пар. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі «Агрокомплекс проти України» (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04, рішення від 15.10.2009).

Таким чином, практика Європейського суду з прав людини однозначно свідчить про те, що невід`ємною умовою забезпечення права на суд є виконання остаточного судового рішення.

З огляду на викладене вище, враховуючи те, що державним виконавцем належними засобами доказування доведено факт ухилення боржника від виконання остаточного рішення суду та враховуючи приписи чинного законодавства щодо обов`язковості виконання остаточних судових рішень, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого господарського суду та вважає правомірним застосування до боржника такої міри примусового впливу, як обмеження у праві виїзду за межі України, що узгоджується з положеннями ст. 337 ГПК України, п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

За вказаних обставин у сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що наведена міра може змусити боржника виконати свої зобов`язання за судовим рішенням або віднайти шляхи врегулювання боргового зобов`язання із стягувачем, а тому подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за межі України боржника - Василенка Є.В. до виконання зобов`язань, покладених рішеннями, що входять до складу зведеного виконавчого провадження АСВП № 65894935, підлягає задоволенню.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статей 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Колегія суддів звертає увагу, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд у постанові від 11.09.2020 у справі №910/16505/19 висловив правову позицію, відповідно до якої тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що надані державним виконавцем та відповідачем докази на підтвердження необхідності тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника є більш вірогідними аніж докази, надані останнім на спростування вказаних обставин та заявлених вимог державного виконавця.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що державним виконавцем при зверненні з відповідним поданням належними та допустимими доказами в контексті ст. ст. 76, 77, 79 ГПК України доведено ухилення боржника від виконання, покладених на нього судовими рішеннями зобов`язань.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення питання про задоволення подання державного виконавця.

Згідно зі ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарського суду Сумської області від 06.08.2021 у справі №920/85/18 прийнята з правильним застосуванням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала має бути залишена без змін, а апеляційна скарга Василенка Є.В. - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 253-255, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Василенка Євгена Васильовича на ухвалу Господарського суду Сумської області від 06.08.2021 у справі №920/85/18 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Сумської області від 06.08.2021 у справі №920/85/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №920/85/18 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст складено та підписано 07.10.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова