РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2021Справа № 910/4578/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Кардаша Віктора Петровича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖИЛ СІТІ БУД"

про стягнення 303 372,72 грн,

Представники сторін:

від позивача: Люлик Р.І.,

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Кардаша Віктора Петровича до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖИЛ СІТІ БУД" про стягнення 303 372,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором на надання послуг автотранспорту та спецтехніки № 24/09/20 від 24.09.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 відкрито провадження по справі № 910/4578/21, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

19.04.2021 від відповідача до суду надійшов відзив на позов.

27.04.2021 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

17.05.2021 від відповідача до суду надійшли заперечення проти відповіді на відзив разом із заявою про поновлення пропущеного процесуального строку на їх подання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 поновлено відповідачу пропущений процесуальний строк для подання заперечення у справі № 910/4578/21.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.05.2021 справу №910/4578/21 вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче засідання призначено на 16.06.2021.

03.06.2021 представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 вказану заяву задоволено.

16.06.2021 до суду від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

В підготовче засідання 16.06.2021 з`явився представник позивача.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів, клопотання представника відповідача задовольнити, відкласти підготовче засідання на 02.08.2021.

15.07.2021 представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.07.2021 вказану заяву задоволено.

В підготовче засідання 02.08.2021 з`явився представник позивача.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 13.09.2021.

20.08.2021 представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2021 вказану заяву задоволено.

В судове засідання 13.09.2021 з`явився представник позивача.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити в судовому засіданні перерву до 27.09.2021.

16.09.2021 представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 вказану заяву задоволено.

В судове засідання 27.09.2021 з`явився представник позивача. Представник відповідача в засідання суду не з`явився, уповноваженого представника не направив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Зважаючи на те, що відповідача було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, своїм правом на подання відзиву вони не скористалися, оскільки їх неявка не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні за відсутності представників відповідачів.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 27.09.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

24.09.2020 між Фізичною особою-підприємцем Кардашем Віктором Петровичем (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЖИЛ СІТІ БУД" (Замовник) укладено договір на надання послуг автотранспорту та спецтехніки № 24/09/20 (надалі також - договір), за умовами пунктами 1.1-1.4 якого Виконавець забезпечує транспортними засобами Замовника, згідно з усною заявою. Замовник зобов`язується надати обсяг роботи , а Виконавець зобов`язується їх виконати. Виконавець зобов`язується надати технічно справний транспортний засіб у погоджене із Замовником час із відповідними документами. Виконавець зобов`язується передавати Замовнику інформацію про всі змушені затримки, поломки й інші обставини, які перешкоджають своєчасному виконанню робіт.

Відповідно до п. 2.1 договору роботи виконуються Виконавцем на підставі усних домовленостей, погоджених із Замовником по телефону. В заявах, що є невід`ємною частиною даного договору обмовляються, кількість годин, характер роботи, час і місце подачі транспортного засобу, а так само вартість робіт.

За приписами пунктів 4.1-4.3 договору розмір оплати (вартості послуг) за виконання роботи, виконані Виконавцем, визначаються на підставі договірних тарифів по письмовому узгодженню сторін згідно додатку до договору.

Оплата за надання послуг проводиться Замовником протягом 5-ти банківських днів з моменту одержання підрядником рахунку і акта виконаних робіт, шляхом внесення коштів на поточний рахунок Виконавця.

У випадку якщо з вини Замовника виникне затримка у оплаті послуг, Замовник зобов`язаний сплатити на користь Виконавця штраф у розмірі 0,5% від вартості послуг за кожен день.

У п. 5.1 договору вказано, що акт про надання послуг (робіт), складений сторонами, є невід`ємною частиною даного договору.

Цей договір набирає чинності т моменту його підписання і діє до 31.12.2020 року. Якщо протягом одного місяця до закінчення терміну дії Договору жодна із Сторін не заявила в письмовій формі іншій Стороні про припинення дії Договору, дія цього Договору продовжується на новий термін, тобто на наступний календарний рік. (п. 6.1 договору)

Закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, які виникли під час дії цього Договору. (п. 6.2 договору)

У Додатку № 1 до договору сторони погодили Тарифи на спецтехніку від 24.08.2020.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що починаючи з 11.10.2020 по 10.02.2021 позивачем було надано відповідачу послуги із забезпечення транспортними засобами на загальну суму 554 772,00 грн, з яких останнім сплачено 310 680,00 грн. У зв`язку з цим, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 244 092,00 грн, а також штраф у розмірі 0,5% вартості послуг за кожен день в розмірі 58 513,20 грн та інфляційні в розмірі 767,52 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що спірні акти наданих послуг № 272, № 299, № 302, № 14 підписані позивачем в односторонньому порядку у 2020 та 2021 роках на підставі договору № 33/19 від 12.08.2019, термін дії якого сплив, а тому позивач не може стягувати з відповідача кошти за цим договором. Крім того, на підставі цих актів не можна встановити, чи виконані роботи у повному обсязі та чи передані вони замовнику, відсутній період часу надання послуг. Також відповідач зазначає про відсутність ціни на автотранспортні послуги у договорах. Відповідач визнає заборгованість у розмірі 12 460,00 грн за актом № 250 від 23.11.2020.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позивач долучив до позову акти здачі-приймання робіт (надання послуг) № 177 від 11.10.2020 на суму 26 640,00 грн, № 192 від 19.10.2020 на суму 5 760,00 грн, № 218 від 02.11.2020 на суму 8 880,00 грн, № 233 від 12.11.2020 на суму 54 600,00 грн, № 234 від 12.11.2020 на суму 33 360,00 грн, № 238 від 13.11.2020 на суму 64 860,00 грн, № 239 від 12.11.2020 на суму 59 100,00 грн, № 242 від 16.11.2020 на суму 6 240,00 грн, № 250 від 23.11.2020 на суму 40 320,00 грн, № 256 від 03.12.2020 на суму 36 000,00 грн, № 257 від 03.12.2020 на суму 40 380,00 грн, № 272 від 11.12.2020 на суму 59 040,00 грн, № 299 від 29.12.2020 на суму 70 500,00 грн, № № 302 від 29.12.2020 на суму 46 092,00 грн, № 14 від 10.02.2021 на суму 6 000,00 грн, а загалом на суму 554 772,00 грн.

Відповідно до банківської виписки по рахунку позивача, відповідач сплатив за послуги автокрана та екскаватора у період з 16.10.2020 по 09.12.2020 загалом суму 310 680,00 грн.

При цьому, суд зазначає, що акти № 177 від 11.10.2020 на суму 26 640,00 грн, № 192 від 19.10.2020 на суму 5 760,00 грн, № 218 від 02.11.2020 на суму 8 880,00 грн, № 233 від 12.11.2020 на суму 54 600,00 грн, № 234 від 12.11.2020 на суму 33 360,00 грн, № 238 від 13.11.2020 на суму 64 860,00 грн, № 239 від 12.11.2020 на суму 59 100,00 грн, № 242 від 16.11.2020 на суму 6 240,00 грн, № 250 від 23.11.2020 на суму 40 320,00 грн, № 256 від 03.12.2020 на суму 36 000,00 грн, № 257 від 03.12.2020 на суму 40 380,00 грн оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень та заперечень, скріплені їх печатками.

Натомість акти № 272 від 11.12.2020 на суму 59 040,00 грн, № 299 від 29.12.2020 на суму 70 500,00 грн, № 302 від 29.12.2020 на суму 46 092,00 грн, № 14 від 10.02.2021 на суму 6 000,00 грн підписані позивачем в односторонньому порядку та скріплені його печаткою.

Як встановлено судом, підставою позовних вимог позивач вказує договір на надання послуг автотранспорту та спецтехніки № 24/09/20 від 24.09.2020, однак, у перерахованих вище актах значиться договір № 33/19 від 12.08.2019.

Відповідач в свою чергу надав до суду договір на надання послуг автотранспорту та спецтехніки № 33/19 від 12.08.2019, укладений між позивачем та відповідачем, з умовами, аналогічними договору на надання послуг автотранспорту та спецтехніки № 24/09/20 від 24.09.2020, та посилається на закінчення терміну його дії як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог у розмірі 181 632,00 грн, заявлених за актами наданих послуг № 272, № 299, № 302, № 14, що складені на підставі вказаного договору позивачем в односторонньому порядку.

Однак, згідно з п. 6.1 вказаного договору на надання послуг автотранспорту та спецтехніки № 33/19 від 12.08.2019, він діє до 31 грудня 2019 року, а доказів продовження вказаного договору у встановленому законом та договором порядку (зокрема, укладення додаткової угоди) в матеріалах справи немає.

Отже, з огляду на період складення вказаних вище актів здачі-приймання робіт (надання послуг) та пояснення представника позивача щодо помилкової вказівки у актах шаблону попереднього договору № 33/19 від 12.08.2019, суд доходить висновку, що усі акти, втому числі і спірні, складені, а послуги за ними відповідно надані на підставі договору на надання послуг автотранспорту та спецтехніки № 24/09/20 від 24.09.2020.

Суд зазначає, що акти здачі-приймання робіт (надання послуг) № 272 від 11.12.2020 на суму 59 040,00 грн, № 299 від 29.12.2020 на суму 70 500,00 грн, № 302 від 29.12.2020 на суму 46 092,00 грн, № 14 від 10.02.2021 на суму 6 000,00 грн, хоч і не підписані відповідачем, однак, заборгованість за договором № 24/09/20 від 24.09.2020 у заявленому позивачем обсязі визнана самим відповідачем у Гарантійному листі від 16.03.2021.

Так, відповідно до наявного в матеріалах справи Гарантійного листа № 16/03-2021/21 від 16.03.2021, адресованого Товариством з обмеженою відповідальністю "ЖИЛ СІТІ БУД" позивачу, даним листом відповідач взяв на себе обов`язок в термін до 30.04.2021 погасити грошовий борг за договором № 24/09/20 від 24.09.2020 по оплаті за надані послуги згідно акта звіряння та наданих актів здачі - приймання робіт (надання) послуг на загальну суму 244 092,00 грн. Факт складання та надсилання цього листа позивачу відповідач не заперечив.

При цьому суд також звертає увагу, що у відзиві на позов відповідач визнає, що з 11.10.2020 по 10.02.2021 позивачем дійсно були надані відповідачу автотранспортні послуги на загальну суму 554 772,00 грн на підставі договору № 24/09/20 від 24.09.2020.

Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в порушення зазначених норм Цивільного кодексу України та умов договору відповідач не виконав свої грошові зобов`язання з оплати наданих послуг, строк яких настав, у зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем на момент подання позову становила 244 092,00 грн.

Заперечення відповідача щодо відсутності підстав для стягнення суми коштів 181 632,00 грн суд розглянув та відхилив з підстав, наведених вище.

Суд також визнає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, доводи відповідача про відсутність у договорі ціни на автотранспортні послуги, оскільки Тарифи на спецтехніку є Додатком №1 до договору.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі № 910/4578/21 відповідач сплатив позивачу за послуги автокрана 50 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 118 від 26.03.2021 на суму 50 000,00 грн.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

За таких обставин, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі № 910/4578/21 щодо стягнення основної заборгованості в розмірі 50 000,00 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами в цій частині.

Враховуючи наведене, несплаченою залишається заборгованість за договором у розмірі 194 092,00 грн, яку і слід стягнути з відповідача.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення інфляційні у розмірі 767,52 грн за загальний період прострочення з 17.12.2020 по 05.03.2021.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013)

Як вбачається із здійсненого позивачем розрахунку, інфляційні нараховані за період прострочення оплати за актами, не підписаними відповідачем (№ 272 від 11.12.2020, № 299 від 29.12.2020, № 302 від 29.12.2020, № 14 від 10.02.2021).

За приписами п. 4.2 договору оплата за надання послуг проводиться замовником протягом 5-ти банківських днів з моменту одержання підрядником рахунку і акта виконаних робіт.

Однак, оскільки відсутність в матеріалах справи доказів направлення вказаних вище актів та відповідних рахунків відповідачу, як і доказів їх одержання відповідачем, позбавляє суд можливості встановити дійсний період прострочення відповідача та перевірити правомірність здійсненого позивачем розрахунку, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних суд відмовляє за недоведеністю.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення штраф у розмірі 58 513,20 грн за загальний період прострочення з 17.12.2020 по 05.03.2021.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки. (п. 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Суд зазначає, що вимоги про стягнення штрафу заявлені позивачем на підставі п. 4.3 договору, за яким у випадку якщо з вини Замовника виникне затримка у оплаті послуг, Замовник зобов`язаний сплатити на користь Виконавця штраф у розмірі 0,5% від вартості послуг за кожен день.

По-перше, суд звертає увагу, що в розумінні наведених норм законодавства за своєю правовою природою встановлена у вказаному пункті штрафна санкція є не штрафом, а пенею, оскільки обчислюється за кожний день прострочення виконання, а, по-друге, її розмір перевищує обмежений законом - подвійну облікову ставку Національного банку України.

Разом з тим, у будь-якому разі суд відмовляє у задоволенні заявленої суми неустойки з тих самих підстав, що й у стягненні інфляційних, а саме, у зв`язку з недоведеністю, оскільки в матеріалах справи відсутні докази направлення актів № 272 від 11.12.2020, № 299 від 29.12.2020, № 302 від 29.12.2020, № 14 від 10.02.2021 та відповідних рахунків відповідачу, як і докази їх одержання останнім, що позбавляє суд можливості встановити дійсний період прострочення відповідача та перевірити правомірність здійсненого позивачем розрахунку.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 79 Госпордарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Отже, враховуючи принцип змагальності сторін, суд вважає, що позивач підтвердив більш вірогідними доказами обставини надання відповідачу послуг у заявленому обсязі та вартістю, аніж це спростував відповідач.

Отже, зважаючи на викладене, позовні вимоги слід задовольнити частково.

Щодо посилань відповідача на пропуск строку позовної давності до позовних вимог про стягнення штрафу, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

З урахуванням наведеного, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафної санкції по суті у зв`язку з недоведеністю, питання порушення строку позовної давності не впливає на суть винесеного рішення в цій частині і відповідно строк позовної давності як спосіб захисту саме порушеного права при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в частині закриття провадження - на відповідача у зв`язку з тим, що спір виник внаслідок його неправильних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 231, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі № 910/4578/21 в частині стягнення основного боргу в розмірі 50 000,00 грн.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖИЛ СІТІ БУД" (вул. Петра Дехтяренка, буд. 35, м. Київ, 04201, ідентифікаційний код 40614486) на користь Фізичної особи-підприємця Кардаша Віктора Петровича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) борг у розмірі 194 092,00 грн та судовий збір у розмірі 3661,38 грн.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 05.10.2021

Суддя Т. Ю. Трофименко