ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року Справа № 686/32522/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Гудак А.В.,

суддя Мельник О.В.,

суддя Петухов М.Г.

без повідомлення учасників справи

за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.04.2021р. у справі № 686/32522/19 (суддя Заверуха С,В, м.Хмельницький, повний текст складено 12.04.2021 року)

за позовом Фізичної особи-підприємця Свідерського Василя Васильовича, м. Красилів; Хмельницької області

до Фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни, с. Лісові Гринівці Хмельницького району Хмельницької області

про стягнення суми позики в розмірі 31709,79 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17.08.2020р. у справі № 686/32522/19 стягнуто з Майбороди Лариси Василівни на користь Свідерського Василя Васильовича 23300 грн заборгованості за договором позики від 17.09.2019 року, 1000 грн. витрат на правничу допомогу, 768,40 грн судового збору.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 08.12.2020 рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 серпня 2020 року скасовано. Провадження у справі закрито. Роз`яснено Свідерському В.В. , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду Хмельницької області за територіальною підсудністю і позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до апеляційного суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 16.12.2020 заяву Свідерського Василя Васильовича про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено, справу №686/32522/19 за позовом Свідерського Василя Васильовича до Майбороди Лариси Василівни про стягнення боргу передано до Господарського суду Хмельницької області.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 12.04.2021 року у справі №686/32522/19 позов фізичної особи-підприємця Свідерського Василя Васильовича задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця Свідерського Василя Васильовича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 23300,00 грн (двадцять три тисячі триста гривень 00 коп.) основного боргу, 957,53 грн (дев`ятсот п`ятдесят сім гривень 53 коп.) 3% річних, 1629,70 грн (одну тисячу шістсот двадцять дев`ять гривень 70 коп.) інфляційних втрат, 1568,30 грн (одну тисячу п`ятсот шістдесят вісім гривень 30 коп.) витрат по сплаті судового збору, 1632,80 грн (одну тисячу шістсот тридцять дві гривні 80 коп.) витрат на професійну правничу допомогу. В решті вимог стосовно стягнення 1,92 грн 3% річних та 5820,64 грн пені відмовлено.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що обов`язок відповідача щодо повернення суми позики у розмірі 23300,00 грн мав бути виконаний відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України у строк до 30.09.2019 р., а відповідно з 01.10.2019 р. боржник є таким, що прострочив виконання зобов`язання щодо повернення коштів. Крім того, станом на день розгляду справи суду не було подано доказів повернення відповідачем позивачу заборгованості в сумі 23300,00 грн, строк оплати якої настав, чим порушено право позивача. Факту наявності вказаної заборгованості відповідачем не спростовано. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування того, що в розписці від 17.09.2019 року стоїть підпис Майбороди Лариси Василівни .

Окрім того, суд першої інстанції врахував передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020р. року № 924/532/19) Стягнув з відповідача суму 3% річних у розмірі 957,53 грн (за період з 01.10.2019р. по 12.02.2021р. на суму боргу в розмірі 23300,00 грн) та інфляційних втрат у розмірі 1629,70 грн. У задоволенні 1,92 грн 3% річних суд відмовив з підстав необґрунтованості.

Суд першої інстанції врахував положення статей 546, 547, 551 ЦК України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та дійшов висновку, оскільки між сторонами не укладався відповідний письмовий правочин щодо забезпечення виконання відповідачем зобов`язання у вигляді сплати останнім неустойки у формі пені на користь позивача, а чинним законодавством України не встановлено обов`язкове нарахування пені у спірних правовідносинах, то підстави для стягнення з відповідача пені відсутні.

Крім того, суд першої інстанції при прийнятті рішення, врахував фактичний об`єм наданих адвокатом послуг, співмірність суми витрат зі складністю справи, відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності з урахуванням ціни позову у справі, беручи до уваги доведеність відповідачем відповідно до вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України надання йому послуг професійної правничої допомоги, відсутність клопотання відповідача про їх зменшення та результат вирішення спору у справі (часткове задоволення позову) та дійшов висновку про наявність підстав для покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу пропорційно до суми задоволених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 1632,80 грн. (2000,00 грн * 81,64%) таких витрат.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Майборода Лариса Василівна звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.04.2021 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Свідерського Василя Васильовича відмовити повністю.

На думку скаржника, письмова розписка про отримання коштів від позивача, яка покладена в основу оскаржуваного рішення не є належним та допустимим доказом, оскільки самого факту позики коштів не було, що не заперечив у судовому засіданні і позивач, тому просить колегію суддів повторно дослідити розписку та дати їй відповідну правову оцінку.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач передав йому на реалізацію золоті вироби. Однак залишив поза увагою, що не було оформлено письмового договору (розписки), як це вимагає ст.208 ЦК України, ст.179 ГК України, письмово не зафіксували перелік золотих виробів, їх найменування, вагу.

Окрім цього, судом не було враховано, що передачі коштів, чи золотих виробів від позивача відповідачу саме 17.09.19 року не було, оскільки золоті вироби передавалися на початку серпня 2019 року, а розписка складалася через місяць після передачі золотих виробів.

Відповідач звертає увагу суду, що отримувати назад нереалізовані золоті вироби позивач відмовився, хоч таке йому було запропоновано при розгляді справи Хмельницьким міськрайонним судом, при апеляційному розгляді справи у Хмельницькому апеляційному суді та в підготовчому засіданні господарського суду. Також відмовився отримати частину коштів від частини реалізованих золотих виробів, тому апелянт вважає, що суд мав врахувати дану обставину при нарахуванні індексації. 3% річних, виключивши період з 19.02.2021 року.

Апелянт вважає, що відсутні підстави для стягнення з нього витрат на правову допомогу у розмірі 1632 грн., оскільки у договорі про надання правової допомоги не зазначено порядок обчислення гонорару, що дає підстави вважати, що сторони не погодили його розмір (постанова ВС у справі №522/17845/15-ц від 18.12.19 року).

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми позики в розмірі 31709,79 грн., що значно менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, обставини справи, встановлені рішенням суду, та доводи сторін у сукупності з наданими ними доказами, обсяг матеріалів справи, колегія суддів вважає, що дана справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Таким чином, ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.08.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.04.21р. у справі № 686/32522/19 та враховуючи, що ціна позову у даній справі становить 31709,79 грн., постановлено з урахуванням приписів абз. 1 ч.10 ст.270 ГПК України розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.04.21р. у справі № 686/32522/19 здійснювати без повідомлення учасників справи.

02 вересня 2021 року від Фізичної особи-підприємця Свідерського Василя Васильовича надійшов відзив в якому просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Майбороди Лариси Василівни та залишити рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.04.2021 року у справі №686/32522/19 без змін.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.04.21р. у справі № 686/32522/19 залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.09.2019 позивач надав відповідачу в позику грошові кошти в сумі 23300,00 грн. строком до 30.09.2019 , що підтверджується наданою фізичної особою-підприємцем Майборода Л.В. розпискою від 17.09.2019 (а.с.4).

Однак, у встановлений розпискою строк (30.09.2019) відповідач взятих на себе зобов`язань не виконала та суму позики не повернула. На звернення фізичної особи-підприємця Свідерського В.В. відповідач не відреагував, що стало підставою для звернення з позовом до суду. На суму основного боргу позивачем нараховано 5820,64 грн пені за період з 01.10.2019 по 12.02.2021, 1629,70 грн інфляційних втрат за період з 01.10.2019 по 12.02.2021 та 959,45 грн 3% річних за період з 01.10.2019 по 12.02.2021.

Відповідно до письмових пояснень представника фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни від 17.08.2020 (а.с. 50-54), у серпні 2019 року позивач продав Майбороді Л.В. золоті вироби на загальну суму 21537,00 грн, а не на суму 23300,00 грн (1763,00 грн - грошова компенсація за відстрочку сплати коштів). Сторони не оформляли ніяких розписок чи договору купівлі-продажу. За спільною домовленістю оплата за отримані речі визначена з відстрочкою до реалізації золотих виробів. Документально договір купівлі-продажу не був оформлений. Таким чином, за висновком відповідача, між сторонами було укладено договір купівлі-продажу товару з розстрочкою платежу, який мав бути вчинений після реалізації всіх виробів. Вироби не було реалізовано, тому підстав для повернення коштів позивачу не було, тобто час виконання зобов`язання по оплаті ще не настав. Письмового повідомлення про необхідність виконання зобов`язання по поверненню коштів від позивача до Майбороди Л.В. не надходило.

Крім того, як зазначає відповідач у письмових поясненнях, позивач продав відповідачу золоті вироби, які були не опломбовані та непроклеймовані. За виконання цих робіт Майборода Л.В. понесла витрати на суму 8600,00 грн, тому остання мала повернути позивачу 12923,00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За визначенням частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 6, 627 ЦК України).

Згідно з статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач визнає наявність зобов`язання з повернення грошових коштів за золоті вироби в сумі 12937 грн. (23300 грн - 1763 грн грошової компенсації за відстрочку сплати коштів - 8600 грн на опломбування та клеймування виробів), про що зазначено у письмових поясненнях представника відповідача.

В подальшому, саме в зв`язку з наявністю заборгованості відповідача перед позивачем за нереалізовані золоті ювелірні вироби Майборода Лариса Василівна власноручно написала 17 березня 2019 року розписку (а.с. 4) про одержання від відповідача Свідерського Василя Васильовича 23300,00 грн, які зобов`язалась повернути до 30 вересня 2019 року. Факт написання такої розписки відповідачем не заперечується, про що також зазначено у письмових поясненнях представника відповідача від 17.08.2020 р.(а.с. 50-54).

Таким чином, між сторонами було укладено угоду про заміну первинного зобов`язання фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни перед фізичною особою-підприємцем Свідерським Василем Васильовичем за договором купівлі-продажу реалізації ювелірних виробів з розстрочкою платежу новим зобов`язанням між тими самими сторонами у вигляді договору позики.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.09.2020 у справі №916/667/18 (провадження №12-145гс19) звертає увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі, в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ст.1047 ЦК України).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 ст.1049 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Крім того, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в розумінні ст.1049 ЦК України , обов`язок відповідача щодо повернення суми позики у розмірі 23300,00 грн мав бути виконаний у строк до 30.09.2019 р. Починаючи з 01.10.2019 р. боржник є таким, що прострочив виконання зобов`язання щодо повернення коштів.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи наведені обставини та норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем позивачу заборгованості в сумі 23300,00 грн. та не подано до суду належних та допустимих доказів на спростування того, що в розписці від 17.09.2019 р. стоїть підпис Майбороди Л.В. Тому вимога по стягненню заборгованості за неналежне виконання зобов`язань щодо повернення позики в сумі 23300,00 грн. є обґрунтованою, підтверджена матеріалами справи, не спростована відповідачем та підлягає задоволенню.

Щодо заявлених позивачем позовних вимог щодо стягнення 5820,64 грн пені за період з 01.10.2019 р. по 12.02.2021 р.; 1629,70 грн інфляційних втрат за період з 01.10.2019 р. по 12.02.2021 р. та 959,45 грн 3 % річних за період з 01.10.2019 р. по 12.02.2021 р., колегія суддів зазначає наступне.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 ст. 625 ЦК України).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду від 14.01.2020р. року № 924/532/19).

Судом апеляційної інстанції перевірено перерахунок здійсненого розрахунку 3% річних та встановлено правомірність висновку суду першої інстанції щодо стягнення суми 3% річних у розмірі 957,53 грн (за період з 01.10.2019р. по 12.02.2021р. на суму боргу в розмірі 23300,00 грн) (з 01/10/2019 до 31/12/2019 - 23 300,00 x 3 % x 92 : 365 : 100 = 176,19 грн.; з 01/01/2020 до 31/12/2020 - 23 300,00 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 699,00 грн.; з 01/01/2021 до 12/02/2021 -23 300,00 x 3 % x 43 : 365 : 100 = 82,35 грн.) та відмови у задоволенні 3% річних в розмірі 1,92 грн.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 р. у справі № 918/631/19 звернула увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку виконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позики позивачу (тобто повернути грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем, розмір якого підтверджується розпискою.

Поруч з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу) (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі №686/21962/15-ц).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга" (п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов`язання" №14 від 17.12.2013 року).

При застосуванні індексу інфляції необхідно брати до уваги, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно необхідно рахувати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня (лист Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.97 "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ").

Щодо заявленої до стягнення суми втрат від інфляції судом враховується правовий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 р. у справі №905/21/19. Зокрема, при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 N 1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 №265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу (пункти 25 - 29 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 р. у справі №905/21/19). Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення (пункт 23 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 р. у справі №905/21/19).

Також об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у справі N 905/21/19 наведено формулу, за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

У випадку, якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100 % (п. 28 постанови у справі №905/21/19).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду в постанові від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

При цьому, Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05.07.2019 р. у справі №905/600/18 дійшов висновку, що до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд апеляційної інстанції, провівши перерахунок інфляційних втрат з врахуванням вищевикладених висновків Верховного Суду за період 01/10/2019 до 01/11/2019, 23 300,00 x 1.00700000 (індекс інфляції) (100,70 : 100) = 1.00700000) - 23 300,00 = 163,10 грн., 23 300,00 (сума боргу) + 163,10 (інфляційне збільшення) встановлено, що сума боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць періоду з 01.10.2019 р. по 12.02.2021 р. становить 23 463,10 грн. Отже, в подальшому за період з 02.11.2019 р. по 12.02.2021 р. сума боргу з інфляційним збільшенням становить 24929,70 грн. (з 02/11/2019 до 12/02/2021, 23 463,10 x 1.06250660 (індекс інфляції) ((100,10 : 100) (99,80 : 100) (100,20 : 100) (99,70 : 100) (100,80 : 100) (100,80 : 100) (100,30 : 100) (100,20 : 100) (99,40 : 100) (99,80 : 100) (100,50 : 100) (101,00 : 100) (101,30 : 100) (100,90 : 100) (101,30 : 100) = 1.06250660) - 23 463,10 = 1 466,60 грн., 23 463,10 (сума боргу) + 1 466,60 (інфляційне збільшення) = 24 929,70 грн.). Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що розмір інфляційних втрат становить 1629,70 грн. (24929,70 грн. - 23300,00 грн. = 1629,70 грн.)

Отже, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача суми інфляційних втрат у розмірі 1629,70 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (ст. 546 ЦК України). Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч. 1 ст.547 ЦК України).

Частиною 1 статі 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 наголосила, що розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Як встановлено судом апеляційної інстанцій, між сторонами не укладався відповідний письмовий правочин щодо забезпечення виконання відповідачем зобов`язання у вигляді сплати останнім неустойки у формі пені на користь позивача, а чинним законодавством України не встановлено обов`язкове нарахування пені у спірних правовідносинах, а тому в суду відсутні підстави для стягнення з відповідача пені, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині визнаються необґрунтованими та в задоволенні вимоги про стягнення пені в розмірі 5820,64 грн за період з 01.10.2019 р. по 12.02.2021 р. судом першої інстанції відмовлено правомірно .

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч.1 ст.16 ГПК України).

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Статтею 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За приписами ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, колегія суддів враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Тобто діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (позиція, викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/92/15/15-ц, об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021р. у справі № 925/1137/19).

02 грудня 2019 року між Свідерським Василем Васильовичем та адвокатом Черевик Сергій Станіславович було укладено договір про надання правничої допомоги, за умовами якого адвокат зобов`язується надати замовнику юридичні послуги щодо складання позовної заяви про стягнення боргу (а.с.6).

01 лютого 2021 року між тими ж самими особами ( Свідерським Василем Васильовичем та адвокатом Черевик Сергій Станіславович) було укладено ще один договір про надання правничої допомоги, за умовами якого адвокат зобов`язується надати замовнику правничу допомогу щодо складання проекту заяви про збільшення позовних вимог у судовій справі за позовом ФОП Свідерський В.В. до ФОП Майборода Л.В. про стягнення коштів (а.с.124).

Відповідно до частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім зазначеного у статті 126 ГПК України принципу змагальності сторін, іншими основними засадами (принципами) господарського судочинства також є: верховенство права та пропорційність.

Згідно зі статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Отже, з урахуванням викладеного, виходячи зі змісту статей 3, 11, 15 ГПК України, питання співмірності заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004, пункті 268 рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, заява N 19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Правову позицію щодо застосування положень статей 126, 129ГПК України Верховний Суд, висловив, зокрема, у постановах від 03.05.2019 у справі №910/10911/18, від 14.05.2019 у справі №922/576/18, від 29.05.2019 у справі №910/10483/18, від 18.06.2019 у справі №922/3787/17, від 25.06.2019 №916/1340/18.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до п.п. 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 169 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/92/15/15-ц, постанові Верховного Суду у складі КГС від 24.11.2020р.у справі №911/4242/15).

Колегія суддів зазначає, що сторони договору від 02.12.2019 та від 01.02.2021 узгодили фіксовану вартість професійної правничої допомоги в розмірі 1000 грн. та те, що вона є фіксованою, тобто розмір, є чітко визначеним та в підсумку за обома договорами (від 02.12.2019 та 01.02.2021) складає 2000,00 грн.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги, що в порушення приписів ч. 3 ст. 126 ГПК України позивач не подав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Враховано при цьому правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 де зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу згідно договору про надання правової допомоги від 02.12.2019 до матеріалів справи долучено дублікат чека від 02.12.20219 №1796-5892-8640-0116 (а.с.7) та згідно договору про надання правової допомоги від 01.02.2021 до матеріалів справи долучено квитанцію від 17.02.2021 про отримання адвокатом Черевиком Сергієм Станіславовичем від Свідерського Василя Васильовича 1000 (одна тисяча) гривень гонорару.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає безпідставними твердження відповідача, що відсутність чіткого опису усіх послуг правничої допомоги, наданих адвокатом позивачу виключає можливість їх стягнення з відповідача.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень частини 5 цієї статті зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/92/15/15-ц, в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі №910/353/19.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору визначеному нормами ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (постанова об`єднаної палати КГС ВС від 20.11.2020р. у справі № 910/13071/19).

Відповідно до позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021р. у справі № 925/1137/19, за умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, не надання іншою стороною доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності, у тому числі спростування правильності відповідних розрахунків, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи.

Таким чином, з урахуванням наведеного вище та враховуючи фактичний об`єм наданих адвокатом послуг, співмірність суми витрат зі складністю справи, відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності з урахуванням ціни позову у справі, беручи до уваги доведеність відповідачем відповідно до вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України надання йому послуг професійної правничої допомоги, відсутність клопотання відповідача про їх зменшення та результат вирішення спору у справі (часткове задоволення позову), суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу пропорційно до суми задоволених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 1632,80 грн (2000,00 грн * 81,64%) таких витрат.

Суд також вважає за необхідне послатися на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у якому зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України). При цьому суд зазначає, що інші доводи позивача жодним чином не спростовують викладених судом підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Частинами 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.04.2021 у справі №686/32522/19 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Таким чином, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.04.2021 року у справі № 686/32522/19 без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.04.2021 року у справі №686/32522/19 без змін.

2. Поновити дію рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.04.2021 року у справі №686/32522/19.

3. Справу №686/32522/19 повернути Господарському суду Хмельницької області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "05" жовтня 2021 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Петухов М.Г.