СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2021 р. м. Харків Справа № 922/1056/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І. , суддя Шутенко І.А.

за участю секретаря судового засідання Беккер Т.М.,

за участю

прокурора Харківської обласної прокуратури Ковальової І.І. - посвідчення № 057340 від 09.10.2021

представників:

1-го відповідача - Балясний Р.Р., ордер серія СА №1014735 від 16.08.2021, свідоцтво № 001066 від 01.02.2019,

2-го відповідача - Балясний Р.Р., ордер серія СА №1014733 від 16.08.2021, свідоцтво № 001066 від 01.02.2019,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційні скарги Приватного сільськогосподарського підприємства "Тавільжанське" (вх. №2640 Х/1) та Тавільжанського ліцею Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області (вх. №2639 Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 14 липня 2021 року у справі №922/1056/21

за позовом Керівника Куп`янської окружної прокуратури Харківської області (63701, Харківська обл., Куп`янський р-н., м. Куп`янськ, вул. Харківська, 7) в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (61145, м. Харків, вул. космічна, буд. 21, 2-й під`їзд, поверх 8,9)

до

1.Тавільжанського ліцею Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області, 62731, Харківська обл., Куп`янський (Дворічанський) район, с. Тавільжанка, вул. Перемоги, буд. 172

2.Приватного сільськогосподарського підприємства "Тавільжанське",62731, Харківська обл., Куп`янський (Дворічанський) район, с. Тавільжанка, вул. Центральна, буд. 1

про визнання недійсним правочину та звільнення ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

Керівник Куп`янської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області звернувся до Господарського суду Харківської області із позовом до 1. Тавільжанського ліцею Дворічанської селищної ради Куп`янського району, Харківської області, 2.Приватного сільськогосподарського підприємства "Тавільжанське" про:

-визнання недійсним договору про співпрацю № 22-18 від 30 березня 2018 року укладеного між Тавільжанською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Дворічанської районної ради Харківської області (на теперішній час Тавільжанським ліцеєм Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області) та приватним сільськогосподарським підприємством "Тавільжанка";

-зобов`язання Приватного сільськогосподарського підприємства "Тавільжанське" звільнити займану ним земельну ділянку державної форми власності загальною площею 36 га, яку воно займає на підставі договору про співпрацю № 22-18 від 30 березня 2018 року, укладеного з Тавільжанською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Дворічанської районної ради Харківської області (на теперішній час Тавільжанським ліцеєм Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області) та приватним сільськогосподарським підприємством "Тавільжанка".

В обґрунтування позовних вимог, прокурор зазначив, що аналіз умов договору про співпрацю №22-18 від 30.03.2018 року свідчить, що дійсною метою його укладення є приховування сторонами фактичних відносин оренди земельної ділянки, що між ними склалися.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 14 липня 2021 року у справі №922/1056/21 позов задоволено; визнано недійсним договір про співпрацю № 22-18 від 30 березня 2018 року, укладений між Тавільжанською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Дворічанської районної ради Харківської області (на теперішній час Тавільжанським ліцеєм Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області) та Приватним сільськогосподарським підприємством "Тавільжанське"; зобов`язано Приватне сільськогосподарське підприємство "Тавільжанське" звільнити займану ним земельну ділянку державної форми власності загальною площею 36 га, яку воно займає на підставі договору про співпрацю № 22-18 від 30 березня 2018 року, укладеного з Тавільжанською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Дворічанської районної ради Харківської області (на теперішній час Тавільжанським ліцеєм Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області) та Приватним сільськогосподарським підприємством "Тавільжанське"; стягнуто з Тавільжанського ліцею Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 2 270, 00 грн; стягнуто з Приватного сільськогосподарського підприємства "Тавільжанське" на користь на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 2 270, 00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що у договорі про співпрацю № 22-18 від 30.03.2018 не визначено обов`язки 1-го відповідача, виконання яких призведе до досягнення спільної мети; не визначено грошову оцінку вкладів учасників за домовленістю сторін; не покладено на одну із сторін ведення бухгалтерського обліку; не визначено обов`язки учасників щодо утримання спільного майна, обов`язку солідарного відшкодування збитків за результатами спільних зобов`язань. Таким чином, спірний договір суперечить вимогам законодавства України і не є договором про спільну діяльність, а між сторонами існують фактичні відносини з передання в користування земельної ділянки, метою яких є отримання прибутку від врожаю сільськогосподарських культур, які вирощуються 2-м відповідачем.

Відповідачі - Тавільжанський ліцей Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області та Приватне сільськогосподарське підприємство "Тавільжанське" з відповідним рішенням суду не погодились, звернулись з апеляційними скаргами (вх.2639 та вх.2640), в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обгрунтування апеляційних скарг вказують на помилковість висновку суду щодо удаваності оспорюваного правочину, оскільки:

-установчі документи Тавільжанського ліцею Дворічанської селищної ради встановлюють можливість останнього укладати договори про співробітництво;

-наявність у відповідачів різних видів економічної діяльності не забороняє сторонам укладати договір про співробітництво;

-метою угоди є створення умов для дослідних навчальних цілей, навчально-дослідна земельна ділянка є базою проведення лабораторних та практичних занять.

Ухвалами Східного апеляційного господарського суду від 31 серпня 2021 року за апеляційними скаргами Тавільжанського ліцею Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області (вх.2639) та Приватного сільськогосподарського підприємства "Тавільжанське" (вх.2640) відкрито апеляційні провадження та призначено їх до розгляду на 29.09.2021 о 10:00 год.

21.09.2021 до канцелярії суду надійшов відзив (вх.11004) на апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, в якому Управління підтримує апеляційні скарги Тавільжанського ліцею Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області (вх.2639) та Приватного сільськогосподарського підприємства "Тавільжанське" (вх.2640) та просить їх задовольнити, справу розглянути без участі його представника.

24.09.2021 до канцелярії суду надійшли відзиви (вх. 11136, 11137) Куп`янської окружної прокуратури на апеляційні скарги Тавільжанського ліцею Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області та Приватного сільськогосподарського підприємства "Тавільжанське", в якому прокурор заперечує проти доводів скаржників, вважає прийняте господарським судом рішення таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, просить залишити його без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

У зв`язку із перебуванням у відпустці судді Хачатрян В.С., на підставі розпоряджень керівника апарату суду від 28.09.2021, згідно з витягами із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І., суддя Шутенко І.А.

Відповідно до приписів п. 14 ст. 32 ГПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

У судове засідання, яке відбулось 29.09.2021, з`явився прокурор Харківської обласної прокуратури та представник відповідачів. Позивач просив розглянути справу без участі його представника.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів встановила такі обставини спору.

28.04.2011 року Тавільжанській загальноосвітній школі І-III ступенів Дворічанської районної ради Харківської області на підставі розпорядження голови Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області №170 від 25.04.2008 року виданий Державний акт на право постійного користування серії ЯЯ №309602 на право постійного користування земельною ділянкою 36 га кадастровий номер № :05:00060413, який зареєстровано у книзі записів державних актів за №0006.

Відповідно до вищезазначеного Державного акту, земельна ділянка, яка розташована на території Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області, передана Тавільжанській школі І-ІІІ ступенів Дворічанської районної ради Харківської області для дослідницьких та навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства.

30.03.2018 року між Тавільжанською школою І-ІІІ ступенів Дворічанської районної ради Харківської області та Приватним сільськогосподарським підприємством Тавільжанське укладено Договір про співпрацю № 22-18 на земельній ділянці площею 36 га, яка належить Тавільжанській школі згідно державного акту серія ЯЯ №309602 від 28.04.2011 року, який виданий на підставі розпорядження голови Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області № 170 від 25.04.2008 року, та зареєстровано у книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №0006, кадастровий номер земельної ділянки :05:000:0413 та знаходиться за межами населеного пункту Тавільжанської сільської ради Харківської області. Строк дії договору з 30.03.2018 року до 30.03.2028 року.

Тавільжанська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Дворічанської районної ради Харківської області відповідно до рішення II сесії VIII скликання №111-VІІІ від 11.02.2021 перейменована в Тавільжанський ліцей Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області.

Відповідно до п.1.1. спірного договору сторони здійснюють співпрацю у сфері сільськогосподарського виробництва протягом терміну дії цього договору на земельній ділянці Тавільжанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Дворічанської районної ради Харківської області. В рамках співпраці Сторони для дослідницьких навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства здійснюють вирощування сільськогосподарських культур, не заборонених законодавством України, з урахуванням сівозмін, не допускаючи погіршення екологічного стану та зниження родючості земельної ділянки площею 36 га.

Згідно до п.1.2. даного договору формами участі сторін у досягненні мети:

- фінансові внески або інші види допомоги,

- техніка, сільгоспінвентар, посівний матеріал, паливно - мастильні матеріали, посівний матеріал, засоби обробітку та захисту рослин, матеріальні цінності, розрахунки та оформлення відповідної документації,

- трудова діяльність.

До основних прав та обов`язків сторін відповідно до пункту 2.1. договору віднесено наступне: самостійно виконувати види робіт в рамках дійсного договору; проводити своєчасно розрахунки за вирощену продукцію, отриману при проведенні дослідницьких робіт; фінансувати проведення робіт; сплачувати послуги третіх осіб по забезпеченню спільної діяльності, узагальнювати та вивчати матеріали дослідів при опрацюванні програмного матеріалу, тощо.

У п. 3.1 договору сторони узгодили щорічно по закінченню сільгоспробіт проводити аналіз результатів співпраці по закінченню комплексу робіт на земельній ділянці, але не пізніше 15 грудня.

Відповідно до 3.2. даного договору Приватне сільськогосподарське підприємства Тавільжанське надає матеріальну підтримку Тавільжанському ліцею у розмірі не менше 6,8 % від грошової оцінки земельної ділянки розміром 36 га. Щорічно суму матеріальної підтримки уточнюється з урахуванням індексу інфляції.

Згідно з п. 3.3. даного договору, матеріальна підтримка, може надаватися як у грошовій формі через перерахування на спеціальний рахунок, та іншими видами допомоги, що оформляються спеціальними актами.

У п.4.1. сторони визначили, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 30 березня 2023 року.

В свою чергу прокурор вказує на те, що укладений між відповідачами договір про співпрацю є удаваним, а саме укладений з метою приховання договору оренди з метою уникнення процедури укладення та узгодження договорів, на підставі яких можливе правомірне використання земельної ділянки, у зв`язку з чим прокурор звернувся до суду з відповідним позовом про визнання недійсним договору про співпрацю № 22-18 від 30 березня 2018 року та зобов`язання Приватного сільськогосподарського підприємства "Тавільжанське" звільнити займану ним земельну ділянку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі просили суд відмовити у задоволенні позову та закрити провадження у справі.

В обґрунтування клопотань про закриття провадження у справі відповідачі зазначали, що Головне управління Держгеокадастру у Харківській області може самостійно представляти інтереси державного органу та держави у суді, має усі необхідні повноваження та людські ресурси для представництва інтересів державного органу та держави у суді.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.06.2021 у задоволенні клопотань відповідачів про закриття провадження у справі відмовлено. Вказану ухвалу відповідачі оскаржують разом із рішенням суду.

Досліджуючи питання наявності підстав представництва органами прокуратури інтересів держави, колегія суддів враховує таке.

Зі змісту п. 3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України вбачається, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 1 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 3 цієї ж статті).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року №3-рп/99 прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява є підставою для порушення справи в господарському суді.

Згідно ч. 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч.3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.4 цієї ж статті).

Частиною 1 статті 55 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що органи та особи, які відповідно до цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком обмежень, передбачених частиною другою цієї статті.

Зі змісту п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 вбачається, що під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 4 Господарського процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Відтак, тлумачення п.3 ч.1 статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 статті 129 Конституції України).

Аналізуючи ч.3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" можна зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1)якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Згідно зі статтею 15-1 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статей 319, 386 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі ст.ст.15, 16 вказаного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі шляхом звернення до суду.

Статтею 17 Цивільного кодексу України передбачено, що орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду.

Враховуючи викладене, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області має право на звернення до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник земель державної власності сільськогосподарського призначення.

Аналогічна за змістом правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2019 року у справі №472/598/16-ц.

Відтак, прокурором обрано належний орган, від імені якого здійснюється подання позову.

Поряд з цим колегія суддів зазначає, що підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Відповідно до висновків щодо застосування норм права викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №587/430/16-ц від 26 червня 2019 року прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший, другий і третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

-якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження;

-у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває права на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, передбачає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі "Менчинська проти Росії" (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 визначено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

У даній справі обґрунтовуючи підстави представництва інтересів держави, прокурор зазначає, що невжиття Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, як власника земельної ділянки, дій щодо дослідження раціонального використання земельної ділянки та її охорони, призводить до порушення приписів земельного законодавства та інтересів держави, необхідність захисту яких покладено на органи прокуратури відповідно до п.3 ч.1 ст.131- 1 Конституції України.

В свою чергу, за твердженням прокурора, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, захист законних інтересів держави належним чином не здійснює.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 визначено, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Тобто, Великою Палатою Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 підтверджено, що невжиття компетентним органом протягом розумного строку після отримання повідомлення від прокуратури заходів щодо самостійного подання позову, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу, та є самостійною підставою для представництва прокурор інтересів держави і суспільства відповідно статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

З матеріалів справи вбачається, що Ізюмською місцевою прокуратурою Харківської області 17.02.2021 направлялося Головному управлінню Держгеокадастру у Харківській області повідомлення № 37/2-1471 в порядку ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» про можливі порушення вимог земельного законодавства, що вчинені при використанні Тавільжанським ліцеєм Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області земельної ділянки :05:000:0413. Також Прокурор просив Управління вжити заходи представницького характеру щодо визнання удаваного договору про співпрацю недійсним та зобов`язання звільнити земельну ділянку.

У відповідь на повідомлення, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області зазначило, що перевірка законності укладення договорів про співпрацю, укладених на території Дворічанської районної ради Харківської області між юридичними особами не проводилась і Управління не має підстав для вжиття заходів представницького характеру (т. 1, а.с.33).

У даному випадку матеріалами справи свідчать, що у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" Ізюмською місцевою прокуратурою Харківської області надіслано Головному управлінню Держгеокадастру у Харківській області повідомлення щодо питання подання нею позову до суду. У відповідь на таке повідомлення Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області вказано про не вчинення ним дій, спрямованих на дослідження законності укладення договорів про співпрацю, укладених на території Дворічанської районної ради Харківської області. Відтак, Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області особисто підтверджено не здійснення жодних дій, спрямованих на звернення до суду з відповідним позовом.

За таких обставин колегія суддів вважає доведеною з боку прокурора бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави.

Колегія суддів враховує, питання раціонального використання земельних ресурсів, охорони землі, дотримання особами приписів земельного законодавства належить до інтересів держави.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з аргументами суду першої інстанції з приводу дотримання прокуратурою процедури встановлення підстав для представництва, визначеної статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає про таке.

За змістом положень статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів.

Частиною другою статті 1131 Цивільного кодексу України визначено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Частиною першою статті 1133 Цивільного кодексу України визначено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність, в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки.

Зі змісту статей 1130-1133 Цивільного кодексу України вбачається, що за своєю суттю спільна діяльність на основі договору є договірною формою об`єднання осіб, які завдяки своїм вкладам досягають спільної мети.

Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

При цьому, суд зазначає, що зміст спірного договору та його правова природа не залежать від його назви.

На відміну від договору про спільну діяльність, договір оренди землі укладається саме на платній основі і для отримання можливості користуватися земельною ділянкою з використанням її корисних властивостей.

Правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

З умов пункту 3.2. спірного договору судом встановлено, що Приватне сільськогосподарське підприємства Тавільжанське надає матеріальну підтримку Тавільжанському ліцею у розмірі не менше 6,8 % від грошової оцінки земельної ділянки розміром 36 га. Щорічно суму матеріальної підтримки уточнюється з урахуванням індексу інфляції.

Тобто, Тавільжанський ліцей Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області не здійснює жодних видів сільськогосподарських робіт на спірній земельній ділянці. Також, у Тавільжанського ліцею Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області за спірним договором немає жодних зобов`язань щодо сплати коштів Приватному сільськогосподарському підприємству "Тавільжанське". Доказів протилежного сторонами до матеріалів справи не надано.

Дослідивши умови укладеного між відповідачами оспорюваного правочину, суд зазначає, що передбачені розділом 3 Порядок розрахунку Договору грошові кошти є фактично орендною платою за право користування земельною ділянкою, в даному випадку, вирощування сільськогосподарської продукції.

У Договорі про співпрацю № 22-18 від 30.03.2018 року не визначено обов`язки Тавільжанського ліцею Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області, виконання яких призведе до досягнення спільної мети; не визначено обов`язки учасників щодо утримання спільного майна, обов`язку солідарного відшкодування збитків за результатами спільних зобов`язань.

Крім того, договором не визначені вклади сторін (їх частки), які вони об`єднують для здійснення спільної діяльності, що в силу приписів статей 1137, 1138, 1139 Цивільного кодексу України є визначальним при розподілі прибутку, спільних витрат, збитків та відповідальності за спільними зобов`язаннями.

При цьому як вбачається із наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 1-й відповідач не є сільськогосподарським прибутковим підприємством, не здійснює науково-методичну діяльність в аграрній сфері.

З наявного у матеріалах справи Статуту 1-го відповідача та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається, що як на момент укладення спірного договору 1-й відповідач не мав матеріально-технічної бази, працівників, видатків, які можуть бути вкладом у спільну діяльність.

При цьому згідно пункту 1.5. статуту 1-го відповідача, головною метою навчального закладу є забезпечення права громадян на здобуття повної загальної середньої освіти в обсязі Державного стандарту.

З наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається, що основним видом діяльності 2-го відповідача є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

Тобто, діяльність ПСП "Тавільжанське" ніяким чином не пов`язана з навчальною або науковою діяльністю.

Відповідачами не надано жодних доказів, які б свідчили про здійснення сторонами саме сумісного вирощування дослідних сільськогосподарських культур, предметом яких є укладення договору про співпрацю.

З приводу аргументів 1-го відповідача стосовно того, що установчі документи Тавільжанського ліцею Дворічанської селищної ради встановлюють можливість останнього укладати договори про співробітництво, колегія суддів зазначає таке.

Дійсно п. 6.7 Статуту Тавільжанського ліцею визначено, що школа має право укладати угоди про співробітництво, встановлювати прямі зв`язки з навчальними закладами, науковими установами, організаціями, громадськими об`єднаннями як на території України, так і за її межами.

Проте, в даному випадку, 2-й відповідач - ПСП "Тавільжанське" не є науковим закладом, науковою установою, організацією або громадським об`єднанням.

Проаналізувавши умови оспорюваного договору та враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що Договір про співпрацю від 30 березня 2018 року № 22-18, укладений між відповідачами, не містить ознак ні договору про спільну діяльність, ні договору підряду, ні договору про надання послуг, а також не є змішаним договором.

Отже, між сторонами існують фактичні відносини з передання в користування земельної ділянки, метою яких є отримання прибутку від врожаю сільськогосподарських культур, які там вирощуються.

Колегія суддів зазначає, що умови укладеного між відповідачами правочину свідчать про те, що останні фактично уклали договір оренди земельної ділянки.

Слід зазначити, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За таким правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають з його змісту.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Відтак, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема Касаційним господарським судом у постанові від 04 липня 2018 року у справі №916/935/17 та Верховним Судом у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 червня 2018 року у справі №916/933/17.

Згідно із частинами першою, восьмою статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Відповідно до статті 95 Земельного кодексу України постійні землекористувачі мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

З огляду на зазначене, державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто, розпоряджатися нею, у тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій.

Аналогічний висновок наведено у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №915/166/17, від 17 січня 2019 року у справі №923/241/18, від 21 травня 2019 року у справі №925/550/18, від 06 листопада 2019 року у справі №916/1424/18, від 23 жовтня 2019 року у справі №904/8549/17, від 19 червня 2019 у справі №920/22/18.

Відповідно до ч.2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Ураховуючи зміст вищенаведених умов оспорюваного правочину, досліджуючи правову природу означеного договору, суд вважає, що Договір про співпрацю від 30 березня 2018 року № 22-18 є недійсним, оскільки не відповідає нормам законодавства, на підставі яких він був укладений.

Статтею 124 Земельного кодексу України у частинах 1, 2 визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (ч.1). Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу (ч.2).

Таким чином, земельним законодавством не передбачено право постійного користувача розпоряджатись земельною ділянкою шляхом передачі її іншим особам у платне користування.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 10 травня 2018 року у справі №924/263/17, від 17 січня 2019 року у справі №923/241/18.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що оспорюваний договір, укладений відповідачами, не відповідає приписам статей 92, 95, 96, 124 Земельного кодексу України та не спрямований на настання обумовлених ним наслідків відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Доводи апелянтів про те, що договір про співпрацю № 22-18 від 30 березня 2018 року укладено для досягнення спільної мети - навчально-освітних цілей, апеляційний господарський суд відхиляє з огляду на те, що умовами спірної угоди сторони передбачили досягнення не спільної мети, а різних - 2-м відповідачем - отримання земельної ділянки, яку воно самостійно обробляє та залишає вирощену продукцію у своїй власності, а 1-м відповідачем - отримання фінансової допомоги. Враховуючи, що спільної діяльності за спірною угодою не велося, фактично відбувалось платне користування 2-м відповідачем земельною ділянкою, наданою 1-м відповідачем у користування.

Ураховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про обґрунтованість позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору про співпрацю № 22-18 від 30 березня 2018 року, укладеного між Тавільжанською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Дворічанської районної ради Харківської області (на теперішній час Тавільжанським ліцеєм Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області) та приватним сільськогосподарським підприємством "Тавільжанка". А отже, до спірного правочину необхідно застосовувати правила, передбачені для договору оренди земельної ділянки.

Щодо позовної вимоги прокурора про зобов`язання ПСП "Тавільжанське" звільнити займану ним земельну ділянку державної форми власності загальною площею 36 га, яку воно займає на підставі договору про співпрацю № 22-18 від 30 березня 2018 року, колегія суддів зазначає таке.

Частиною 1 статті 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його укладення.

Правовим наслідком визнання правочину недійсним, відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України, є подвійна реституція - кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Встановлені цією статтею наслідки недійсного правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Враховуючи вищевикладене, земельна ділянка державної форми власності площею 36,0000 га, яку займає 2-й відповідач на підставі визнаного недійсним судом договору про співпрацю № 22-18 від 30.03.2018 року, підлягає звільненню.

З обгляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги прокурора про зобов`язання ПСП Тавільжанське звільнити займану ним земельну ділянку державної форми власності загальною площею 36 га, яку воно займає на підставі договору про співпрацю № 22-18 від 30.03.2018 року, укладеного з Тавільжанською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Дворічанської районної ради Харківської області (на теперішній час Тавільжанським ліцеєм Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області) та приватним сільськогосподарським підприємством Тавільжанка обгрунтовані та підлягають задоволенню.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду ухвалено з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг Тавільжанського ліцею Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області та Приватного сільськогосподарського підприємства "Тавільжанське" та залишення без змін рішенням Господарського суду Харківської області від 14 липня 2021 року у справі №922/1056/21.

В силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи, що колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційних скарг відповідачів, судові витрати понесені заявниками апеляційних скарг, у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Тавільжанського ліцею Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області та Приватного сільськогосподарського підприємства "Тавільжанське" залишити без задоволення.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 14 липня 2021 року у справі №922/1056/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01.10.2021

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук

Суддя І.А. Шутенко