ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" вересня 2021 р. Справа№ 910/1085/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Руденко М.А.
суддів: Барсук М.А.
Пономаренка Є.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного провадження , відповідно до вимог ст. 247 ГПК України апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2021р.

у справі № 910/1085/21 (Суддя: Нечай О.В.)

за позовом Міністерства оборони України

до товариства з обмеженою відповідальністю Преміум фінанс груп
про стягнення 26 889, 05 грн., -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року Міністерство оборони України (позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовною заявою до ТОВ Преміум фінанс груп (відповідач) про стягнення штрафу в розмірі 26 889, 05 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.04.2021 у справі №910/1085/21 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що пунктом 2.1 договору сторони передбачили, що відповідач зобов`язаний надати послуги в 2019 року, а порушення грошових зобов`язань були зафіксовані позивачем в Актах від 04.03.2020 №275, від 20.02.2020 №350/249/189 та від 28.07.2020 №796, тобто після закінчення строку дії договору. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження продовження сторонами строку дії договору, строк якого закінчився 31.12.2019, тому позовні вимоги щодо стягнення штрафних санкцій на підставі актів які були складені 2020 році є безпідставними та необґрунтованими.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач - Міністерство оборони України звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2021 скасувати, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо закінчення дії договору у 2019 році, оскільки між сторонами були укладені додаткові угоди №№14, 20 та 21 якими було продовжено дію договору №286/2/18/177 від 29.12.2018 та просив прийняти докази їх укладення. Враховуючи викладене зазначив, що послуги, які надавались відповідачем були надані в межах діючого договору, та штрафні санкції нараховані Міноборони за вказані порушення є правомірними, та такими, що підлягають задоволенню. Також позивач просив визнати поважними причини неподання додаткових доказів (додаткові угоди №№14, 20, 21) до суду першої інстанції, та долучити їх до матеріалів справи та дати їм належну оцінку.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2021 було відкрито апеляційне провадження у справі №910/1085/21 за апеляційною скаргою Міністерства оборони України та ухвалено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, відповідно до вимог ст. 247 ГПК України.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 29.12.2018 між Міністерством оборони України (далі - замовник, позивач) та ТОВ Преміум фінанс груп (далі - виконавець, відповідач) було укладено Договір №286/2/18/177 про закупівлю послуги з організації харчування (55320000-9) (послуги з харчування (годування), забезпечення продуктами харчування особового складу (штатних тварин) військових частин (установ) Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах у зонах відповідальності оперативних командувань за місцем постійної дислокації) (далі - Договір). (а.с. 11-23)

За умовами пункту 2.1 якого виконавець зобов`язується у 2019 році надати Міністерству оборони України послуги з організації харчування (55320000-9) (послуги з харчування (годування), забезпечення продуктами харчування особового складу (штатних тварин) військових частин (установ) Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах у зонах відповідальності оперативних командувань за місцем постійної дислокації), зазначені у Специфікації до цього Договору, освіження продовольства, а замовник - прийняти послуги і оплатити у строки та за цінами згідно з положеннями цього Договору.

Пунктами 2.2 - 2.4 Договору сторони погодили перелік військових частин, закладів та установ, яким надаються послуги за цим Договором. Ціна, кількість та строки надання послуг зазначаються у специфікації до Договору, яка викладена в цьому пункті Договору.

Додатковою угодою №1 від 29.12.2018 до Договору сторони виклали пункт 2.4 Договору (щодо ціни, кількості) в новій редакції (а.с. 13).

У розділі ІІІ договору сторони погодили вимоги щодо якості послуг, які надаються за Договором.

Розділом VIII договору сторони погодили відповідальність сторін у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором.

Як зазначає позивач, Актом про порушення договірних зобов`язань від 04.03.2020 №275 (а.с. 29) зафіксовано порушення умов договору у військовій частині НОМЕР_1 , в якому зазначено, що всупереч умовам пунктів 3.1, 3.3 договору, було виявлено небезпечні харчові продукти, у зв`язку з чим позивач, на підставі абз. 9 підп. 8.2.1 пункту 8.2 договору, за постачання харчових продуктів з порушенням маркування та харчових продуктів, які є небезпечними, нарахував штраф у розмірі 20 % від вартості наданої послуги - 15 735, 75 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором, позивачем було направлено відповідачу претензію №286/6/4079 від 05.06.2020 на суму 15 735, 75 грн. (а.с. 26);

Актом про порушення договірних зобов`язань від 20.02.2020 №350/249/189 (а.с. 45) зафіксовано порушення умов договору у військовій частині НОМЕР_2 в якому зазначено, що всупереч умовам пунктів 3.1, 3.3 Договору, було виявлено небезпечні харчові продукти, а також встановлено порушення відповідачем санітарних норм і правил утримання приміщень їдальні та при транспортуванні готових страв, у зв`язку з чим позивач, на підставі абз. 1 підп. 8.2.1 пункту 8.2 Договору, за постачання харчових продуктів з порушенням маркування та харчових продуктів, які є небезпечними, нарахував штраф у розмірі 20 % від вартості наданої послуги 6 053, 30 грн, на підставі абз. 6 підп. 8.2.2 пункту 8.2 Договору, за порушення санітарних норм і правил утримання приміщень їдальні штраф у розмірі 1 700, 00 грн. та за порушення санітарних норм і правил при транспортуванні готових страв штраф у розмірі 1 700, 00 грн;

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором, позивачем було направлено відповідачу претензію № 286/6/5695 від 06.08.2020 на суму 9 453,30 грн. (а.с.43);

Актом про порушення договірних зобов`язань від 28.07.2020 №796 (а.с. 57) у військовій частині НОМЕР_3 було зафіксовано порушення умов Договору, яким встановлено порушення відповідачем санітарних норм і правил утримання приміщень їдальні, у зв`язку з чим позивач, на підставі абз. 4 підп. 8.2.2 пункту 8.2 договору, за порушення санітарних норм і правил утримання приміщень їдальні нарахував штраф у розмірі 1 700, 00 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором, позивачем було направлено відповідачу претензію №286/6/6551 від 14.09.2020 на суму 1 700, 00 грн. (а.с. 56);

30.06.2020 року відповідач направив на адресу позивача відповідь №901 (а.с. 40) на претензію №286/6/4079 від 05.06.2020 на суму 15 735, 75 грн., в якій зазначив, що ним було належним чином виконано зобов`язання за договором та надано послуги відповідної якості, у зв`язку з чим відповідач відхилив грошові вимоги позивача за вказаною претензією. Відповіді на інші претензії матеріали справи не містять.

Позивач звернувся з позовними вимогами до суду, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань, та просив стягнути з відповідача штрафні санкції у загальному розмірі 26 889, 05 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що порушення грошових зобов`язань були зафіксовані позивачем після закінчення строку дії договору, який визначено в п.2.1, де сторони передбачили, що відповідач зобов`язаний надати послуги в 2019 року. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження продовження сторонами строку дії договору, строк якого закінчився 31.12.2019, тому позовні вимоги щодо стягнення штрафу на підставі актів які були складені 2020 році є безпідставними та необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

Як визначено ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто.

За приписами статті 905 Цивільного кодексу України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

У відповідності до статей 610 та 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як свідчать матеріали справи та було зазначено вище, позивачем було складено Акт про порушення договірних зобов`язань №275 від 04.03.2020 (а.с. 29-30), яким на продовольчому складі військової частини НОМЕР_1 було виявлено небезпечні харчові продукти, а саме продукти з інформацією на маркуванні, що вводить споживача в оману, харчові продукти, на маркуванні яких не зазначено номінальної кількості, консервовану продукцію без протоколів випробувань установи безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини на консервовану продукцію.

Також, позивачем було складено Акт перевірки окремих питань щодо організації харчування №274 від 04.03.2020 (а.с. 36-39), відповідно до якого було встановлено, що відповідач не дотримується умов договору щодо якості послуг, які надаються за договором.

У відповідності до акту про порушення договірних зобов`язань №350/249/189 від 20.02.2020 (а.с. 45-47) на продовольчому складі військової частини НОМЕР_2 було виявлено небезпечні харчові продукти, а саме продукти з порушенням маркування, сумнівної якості за різними показниками та (або) з порушенням ДСТУ, ГОСТ, ТУ, відсутні протоколи випробувань установи безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини, а також порушення санітарних норм і правил утримання приміщень їдальні та при транспортуванні готових страв.

Крім того, позивачем було складено Акт перевірки окремих питань щодо організації харчування №350/249/186 від 19.02.2020, відповідно до якого було встановлено, що відповідач не дотримується умов Договору щодо якості послуг (розділ ІІІ договору), які надаються за договором (а.с. 52-55).

Також позивачем було складено Акт про порушення договірних зобов`язань від №796 28.07.2020 (а.с. 57-58), яким встановлено порушення санітарних норм і правил утримання приміщень їдальні військової частини НОМЕР_3 .

За умовами п.п. 8.2.1 пункту 8.2 договору у разі виявлення порушень договірних зобов`язань, виконавець сплачує замовнику штраф за кожен встановлений та зафіксований випадок у розмірі 20 % від вартості наданої послуги відповідно до акту приймання наданих послуг з харчування на день виявлення порушення, зокрема, використання виконавцем під час надання послуги з харчування харчових продуктів, які є небезпечними та з порушенням маркування.

Також, п.п. 8.2.2 пункту 8.2 Договору передбачено, що при порушенні санітарних норм і правил утримання приміщень їдальні, з урахуванням прийому-передачі рухомого та нерухомого майна, технологічного (немеханічного, механічного, теплового), холодильного обладнання та при виявленні факту неякісного миття посуду, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожний встановлений та зафіксований випадок; при порушенні санітарних норм і правил при здійсненні підвозу харчових продуктів, транспортуванні готових страв, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожний встановлений та зафіксований випадок.

У відповідності до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частиною 2 цієї статті визначено, що припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Стаття 599 Цивільного кодексу України та стаття 202 Господарського кодексу України встановлюють, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Разом з тим, за умовами п. 11.1 вищевказаного договору - договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2019 року, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

Як було вказано вище, в пункті 2.1 договору відповідач зобов`язався надавати позивачу послуги, передбачені умовами Договору, в 2019 році.

Згідно матеріалів справи, порушення відповідачем договірних зобов`язань були зафіксовані позивачем в 2020 році (в Актах від 04.03.2020 №275, від 20.02.2020 №350/249/189 та від 28.07.2020 №796), тобто після закінчення строку дії договору, який відповідно до п. 2.1 договору закінчився 31.12.2019 року.

За умовами пункту 12.1 договору зміни та доповнення до договору вносяться тільки у письмовій формі шляхом укладення додаткових угод, які підписуються сторонами цього договору та додаються як невід`ємні його частини.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем до суду першої інстанції не надано доказів на підтвердження продовження сторонами строку дії договору та не зазначено в позовній заяві, про укладення будь- яких додаткових угод на продовження строку дії договору.

Позивачем до апеляційної скарги було додано додаткові документи, а саме: додаткова угода №14 від 09.12.2019, додаткова угода №20 від 31.03.2020 та додаткова угода №21 від 06.04.2020, які апелянт просив долучити їх до справи та надати їм належну оцінку, визнати поважною причини неподання документів до суду першої інстанції (а.с. 119-121).

Щодо долучених позивачем, в якості доказів продовження строку дії договору додаткових угод, колегія суддів зазначає, що вказані докази надано на стадії апеляційного перегляду справи, в той час як на дату прийняття рішення судом першої інстанції зазначені докази не подавались та суд першої інстанції позбавлений був можливості оцінити їх при розгляді справи.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
Як видно зі змісту апеляційної скарги, позивач просить визнати поважними причини неподання додаткових доказів до суду першої інстанції, не зазначаючи поважності причин неподання їх до суду першої інстанції, лише наводить посилання на норми чинного законодавства, а саме на ст.ст. 2, 86, 269 ГПК України. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у тексті позовної заяви відсутні посилання на існування зазначених додаткових договорів.
Згідно з ч. 1 ст. 74 України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 ст. 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає про те, що відповідно до приписів чинного законодавства саме на позивача покладений обов`язок належними та допустимими доказами довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, тобто у виниклих між сторонами спірних правовідносинах саме позивач повинен довести факт порушення відповідачем договірних зобов`язань у 2020 року, підстави стягнення штрафів за порушення договірних зобов`язань, що є предметом даного позову, проте належних та допустимих доказів , в розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України позивач до суду першої інстанції не надав.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивач належним чином був повідомлений про розгляд справи, ухвала господарського суду міста Києва від 08.02.2021 про відкриття провадження у справі, була направлена судом 09.02.2021, та отримана представником позивача 11.02.2021, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення про вручення №737 (а.с. 75). В свою чергу рішення господарського суду міста Києва було винесено 23.04.2021, отже у позивача було достатньо часу, скористатись своїм правом, передбаченим ст. 74 ГПК України, для подання додаткових документів, пояснень та уточнень до матеріалів справи.

Як свідчать матеріали справи, зі змісту відповіді вих. №901 від 30.06.2020 (а.с. 40) на претензію позивача вбачається, що між сторонами було укладено інший договір про закупівлю (№286/6/4079 від 05.06.2020). Таким чином, саме лише посилання позивача в апеляційній скарзі, на допущення відповідачем описки, при виготовлені відповіді на претензію, не може свідчити на відсутність іншого договору.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки виявлені позивачем порушення мали місце у 2020 році та враховуючи, що відповідно до умов договору №286/2/18/177 від 29.12.2018 строк його дії договору закінчився 31.12.2019 (п.11.1 зазначеного договору), а додаткових угод до договору, якими продовжувався строк його дії до суду першої інстанції надано не було, правові підстави для стягнення з відповідача штрафних санкцій - відсутні.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 23.04.2021 у справі №910/1085/21, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2021 у справі №910/1085/21 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2021 у справі №910/1085/21 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на позивача (апелянта).

Матеріали справи №910/1085/21 повернути до місцевого господарського суду .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Барсук

Є.Ю. Пономаренко