ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2021 р. Справа№ 911/27/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача : Морозова О.А., Коцюба А.Є.;

від відповідача: Скокін Л.Л.;

від третьої особи:Артеменко П.М.,

розглядаючи матеріали апеляційної скарги Державного підприємства „Укрсервіс Мінтрансу"

на рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2021 року (повний текст рішення складено 25.06.2021 року)

у справі №911/27/21 (суддя Бацуца В.М.)

за позовом Державного підприємства „Укрсервіс Мінтрансу"

до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

про стягнення 1 149 547, 79 грн

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство „Укрсервіс Мінтрансу" звернулось до Господарського суду Київської області із позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення з відповідача на користь позивача 1 074 664, 95 грн основної заборгованості, 43 918, 10 грн інфляційних збитків та 30 964, 74 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо оплати за надані позивачем послуги з утримання орендованого майна та відшкодування вартості комунальних послуг згідно з договором оренди № 7936 нерухомого майна, що належить до державної власності від 29.09.2017 року.

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.05.2021 року у справі 911/27/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, Державне підприємство „Укрсервіс Мінтрансу" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2021 року у справі 911/27/21 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 193 Господарського кодексу України, 526, 530, 610, 612, 901, 903 Цивільного кодексу України.

Так, скаржник вказав, що зобов`язання відповідача як орендаря по здійсненню витрат, пов`язаних з утриманням орендованого майна не виконувалось належним чином.

Крім того, скаржник вказав, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не було враховано специфіки розміщення орендаря на орендованих площах. В адмінбудівлі встановлені загальні лічильники на електричну, теплову енергію, водопостачання та водовідведення, а розрахунок витрат за спожиті комунальні послуги для орендарів здійснюється пропорційно до займаної ними площі.

Також, за твердженням скаржника, підписання актів приймання -передачі наданих спірних послуг у заявлений період ігнорувалось відповідачем та останні не були повернуті позивачу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2021 року для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., суддів Ходаківської І.П., Демидової А.М.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства „Укрсервіс Мінтрансу" на рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2021 року у справі №911/27/21 своєю ухвалою від 22.07.2021 року.

16.08.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, що б підтверджували підписання та укладання із відповідачем у відповідності до п. 5.11. договору оренди нерухомого майна окремого договору про надання послуг з утримання орендованого майна та відшкодування вартості комунальних послуг і податку на землю, подання відповідного позову про укладання вказаного договору у судовому порядку.

Також, представник відповідача наголосив на тому, що також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів надання позивачем безпосередньо і саме відповідачу послуг з утримання орендованого майна за період з 01.03.2017 року по 31.12.2017 року у загальному розмірі 927184,53 грн та факти надання комунальних послуг на суму 147480,42 грн.

У зв`язку з перебуванням судді Ходаківської І.П. та судді Демидової А.М., які входять до складу суду, у відпустці, відповідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2021 року, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський суд прийняв до свого провадження апеляційну скаргу Державного підприємства „Укрсервіс Мінтрансу" на рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2021 року у справі №911/27/21 колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М. своєю ухвалою від 13.09.2021 року.

Представники позивача та третьої особи 13.09.2021 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

Представник відповідача 13.09.2021 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 29.05.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Державного підприємства „Укрсервіс Мінтрансу" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 29.09.2017 року між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (орендар) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) було укладено договір оренди № 7936 нерухомого майна, що належить до державної власності (далі - договір оренди №7936), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 493, 9 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 14 (підвал та на 1-25 поверхах), реєстровий номер майна 30218246.1.БЯШХФЛ004, (далі - Майно), що перебуває на балансі ДП „Укрсервіс Мінтрансу", (далі - Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 31.03.2017 року і становить 9 184 300,00 грн.

Відповідно до п. 1.2. договору оренди №7936 майно передається в оренду з метою:

- 72, 2 м2 - розміщення офісу (на 7-му поверсі);

- 421, 7 м2 - розміщення обладнання, яке використовується для забезпечення безпеки польотів, організації фіксованого телефонного зв`язку.

Згідно п. 1.3. договору оренди №7936 стан майна, на момент укладення договору, визначається в акті приймання- передавання за узгодженим висновком Балансоутримувача і Орендаря.

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна (п. 2.1. договору оренди №7936).

Відповідно до п. 5.11. договору оренди №7936 орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, відшкодування податку на землю.

Згідно п. 10.1. договору оренди №7936 останній укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 29.09.2017 року до 29.08.2020 року включно.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору та наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди ( п. 10.4. договору оренди №7936).

Як вбачається з матеріалів справи, 29.09.2017 року між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (орендар) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) було підписано акт приймання-передавання орендованого майна, за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 14, відповідно до якого орендодавець, згідно з договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 7936 від 29.09.2017 року, передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 493, 9 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 14 (підвал та на 1-25 поверхах), реєстровий номер майна 30218246.1.БЯШХФЛ004, (далі - Майно), що перебуває на балансі ДП „Укрсервіс Мінтрансу", .

08.11.2017 року між Державним підприємством „Укрсервіс Мінтрансу" та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України було підписано акт про фактичне розміщення та користування приміщеннями, згідно з яким відповідач у період з 01.03.2017 року по 28.09.2017 року фактично розміщувався у нежитлових приміщеннях загальною площею 421, 7 кв.м. в адміністративній будівлі, що розташована за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 14, балансоутримувачем якої є Державне підприємство „Укрсервіс Мінтрансу" та у період з 01.03.2017 року по 28.09.2017 року на вказаній площі надавались послуги теплопостачання, електропостачання, водопостачання та водовідведення, послуги з охорони адміністративної будівлі, послуги з обслуговування ліфтів, прибирання службових приміщень, вивезення твердих побутових відходів.

24.04.2018 р. між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (орендар) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) було укладено договір № 7936/01 про внесення змін до договору оренди № 7936 нерухомого майна, що належить до державної власності від 29.09.2017 року, зокрема сторони доповнили розділ 5 договору «Обов`язки орендаря».

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, у листопаді 2017 року позивач звернувся до відповідача із листом № 34/785-11 від 10.11.2017 року (том 1, а.с. 41), у якому просив останнього укласти договір про надання послуг утримання орендованого майна та відшкодування вартості комунальних послуг, відшкодування податку на землю із доданим до нього проектом договору.

У серпні 2018 року позивач повторно звернувся до відповідача із листом № 34/606-08 від 09.08.2019 року (том 1. а.с. 50), у якому просив останнього укласти договір про надання послуг утримання орендованого майна та відшкодування вартості комунальних послуг, відшкодування податку на землю із доданим до нього проектом договору.

14.09.2018 року позивач направив відповідачу рахунок-фактуру № УС-001257 від 13.09.2018 року та рахунок-фактуру № УС-0001258 від 13.09.2018 року, що підтверджується фіскальним чеком від 14.09.2018 року та описом вкладення у цінний лист від 14.09.2018 року (наявні в матеріалах справи).

27.02.2020 року позивач направив відповідачу рахунок-фактуру № УС-000192 від 26.02.2020 року, факт направлення якого підтверджується фіскальним чеком від 27.02.2020 року та описом вкладення у цінний лист від 27.02.2020 року (наявні в матеріалах справи).

У травні 2020 р. позивач звернувся до відповідача із претензією № 34/401-1/05 від 13.05.2020 року (том 1, а.с. 84), у якій вимагав від останнього погасити 1074 664, 95 грн основної заборгованості по послугам з утримання орендованого майна та відшкодування вартості комунальних послуг за період з 01.03.2017 року по 31.12.2017 року.

Відповідач в свою чергу звернувся до позивача із листом № 1-14.4/8910/20 від 15.09.2020 року (том 1, а.с. 87), у якому, зокрема, зазначив, що оскільки договори на відшкодування комунальних послуг та послуг з утримання орендованого майна за період 01.03.2017 року по 31.12.2017 року не були підписані, тому відсутні законні підстави на оплату вказаних послуг.

Позивач у вересні 2020 року повторно звернувся до відповідача із претензією № 34/612-1/09 від 02.09.2020 року, у якій вимагав від останнього погасити 1 074664,95 грн основної заборгованості по послугам з утримання орендованого майна та відшкодування вартості комунальних послуг за період з 01.03.2017 року по 31.12.2017 року (наявна в матеріалах справи).

У відповідь на претензію відповідач звернувся до позивача із листом № 1-14.4/12528/20 від 06.11.2020 року (том 1, а.с. 91), у якому зазначив, що оскільки договори на відшкодування комунальних послуг та послуг з утримання орендованого майна за період 01.03.2017 року по 31.12.2017 року не були підписані, тому відсутні законні підстави на оплату вказаних послуг.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України , якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, останні не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів, що б підтверджували факт надання позивачем відповідачу послуг з утримання орендованого майна за період з 01.03.2017 року по 31.12.2017 року у загальному розмірі 927184, 53 грн та факт надання комунальних послуг (послуги з теплопостачання, електропостачання, водопостачання і водовідведення) за період з 01.03.2017 року по 28.09.2017 року у загальному розмірі 147 480, 42 грн та що б підтверджували їх склад, обсяг і вартість, як-то акти прймання-передачі наданих послуг за відповідний період, докази зняття показників засобів обліку, виставлені постачальниками рахунки за надані спірні послуги саме відповідачу, обґрунтовані розрахунки обсягу і вартості наданих послуг за договором, тощо.

Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів підтвердження направлення/надання відповідачу, зокрема, показників засобів обліку, виставлені постачальниками рахунки за надані спірні послуги саме відповідачу, обґрунтовані розрахунки обсягу і вартості наданих послуг за договором, тощо.

Разом з цим, колегія суддів приймає як належний висновок суду першої інстанції, що договір оренди нерухомого майна від 29.09.2017 року №7936, акт приймання-передавання орендованого майна від 29.09.2017 року, акт б/н від 08.11.2017 року про фактичне розміщення та користування приміщеннями, рахунок-фактура № УС-001257 від 13.09.2018 року, рахунок-фактура № УС-0001258 від 13.09.2018 року, рахунок-фактура № УС-000192 від 26.02.2020 року - за відсутності підписаного та укладеного між позивачем та відповідачем окремого договору про надання послуг з утримання орендованого майна та відшкодування вартості комунальних послуг, за відсутності підписаних належним чином оформлених актів приймання-передачі наданих послуг, актів зняття показників засобів обліку, виставлених постачальниками рахунків за надані спірні послуги саме відповідачу, обґрунтованих розрахунків обсягу і вартості наданих послуг за договором не є належними та допустимими доказами підтвердження факту надання позивачем відповідачу відповідних послуг.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, як підставу для скасування оскаржуваного рішення, що підписання актів приймання -передачі наданих спірних послуг у заявлений період ігнорувалось відповідачем та останні не були повернуті позивачу, зазначені посилання не спростовують висновків суду.

Водночас, твердження скаржника, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не було враховано специфіки розміщення орендаря на орендованих площах, а саме, що в адмінбудівлі встановлені загальні лічильники на електричну, теплову енергію, водопостачання та водовідведення, а розрахунок витрат за спожиті комунальні послуги для орендарів здійснюється пропорційно до займаної ними площі, за відсутності відповідних доказів, не спростовує висновків суду.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції умов п. 5.11 договору оренди №7936 від 29.09.2017 року, зокрема, що до обов`язків орендаря відноситься здійснення витрат, пов`язаних з утриманням орендованого майна, так як суд першої інстанції надав належну оцінку умовам договору в сукупності та прийшов до вірних висновків.

Зазначене також стосується і посилань на підтвердженість факту перебування відповідача в орендованому приміщенні.

З огляду на викладене та враховуючи, що матеріали справи не мітять жодних належних та допустимих доказів виникнення у відповідача обов`язку оплати відповідних послуг з утримання орендованого майна, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1 074 664, 95 грн основної заборгованості.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, як було зазначено вище, у відповідача не виникав та відсутній обов`язок щодо оплати спірних послуг з утримання орендованого майна та комунальних послуг у спірний період, то безпідставним є нарахування позивачем інфляційних збитків та 3 % річних від суми основної заборгованості.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

За змістом ч.1ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для застосування позовної давності

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства „Укрсервіс Мінтрансу" на рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2021 року у справі №911/27/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2021 року у справі №911/27/21 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №911/27/21 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 27.09.2021 року у зв`язку з перебуванням судді Майданевича А.Г. у відпустці.