ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2021 р. Справа№ 910/72/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Тищенко А.І.

Куксова В.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецсервіс Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021

у справі № 910/72/21 (суддя: Бондаренко-Легких Г.П.)

за позовом Комунального підприємства «Київпастранс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецсервіс Україна»

про стягнення штрафних санкцій у розмірі 200 445, 92 грн

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Київпастранс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецсервіс Україна» про стягнення штрафних санкцій у розмірі 200 445, 92 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з поставки товару в обумовлений в договорі поставки № 52.20-341 від 26.10.2020 строк.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі № 910/72/21 позовні вимоги КП «Київпастранс» до ТОВ «Спецсервіс Україна» про стягнення 200 445, 92 грн задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Спецсервіс Україна» на користь Комунального підприємства «Київпастранс» 196 251, 00 грн - штрафу, а також 3 000, 69 грн - судового збору.

Відмовлено у задоволенні вимог про стягнення 4 194, 00 грн пені.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, встановивши обставини прострочки виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки, керуючись приписами ст. ст. 514, 525, 526, 530, 626, 712 ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення штрафу. Щодо вимог про стягнення пені, місцевий господарський суд, керуючись принципом сontra proferentem, дійшов висновку, що нарахування пені за непоставку товару в повному обсязі не може бути застосовано.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ «Спецсервіс Україна» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі № 910/72/21 в частині задоволення позовних вимог про стягнення 196 251, 00 грн штрафу та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом при невірному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи з порушення норм матеріального і процесуального права. Апелянт вказує на те, що місцевий господарський суд, мотивуючи своє рішення, не взяв до уваги відсутність погодження строку поставки з боку відповідача, що є прямою вимогою п. 5.3 договору. Також відповідач наполягає на тому, що заявка від 12.11.2020, що була отримана постачальником є оновленою заявкою від 27.10.2020, але вже з погодженим строком поставки до 14.12.2020 та є ідентичною як за переліком товару, так і за його кількісними показниками та місцем поставки. Така заявка виконана відповідачем в порядку та строки визначені договором поставки. Заявка від 27.10.2020 в рядку «погоджено» не містить підпису та печатки ТОВ «Спецсервіс Україна».

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2021, апеляційна скарга у справі № 910/72/21 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Андрієнко В.В., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 у справі № 910/72/21 поновлено ТОВ «Спецсервіс Україна» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Спецсервіс Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі № 910/72/21; призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи; запропоновано учасникам справи подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання та повідомлено строки на їх подання.

Згідно долучених до матеріалів справи повідомлень про вручення поштових відправлень рекомендовану кореспонденцію суду отримано позивачем 24.06.2021, а відповідачем - 29.06.2021.

Отже в силу приписів п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України учасники справи належним чином повідомлені про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі № 910/72/21 в апеляційному порядку.

В межах встановлених судом процесуальних строків від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі № 910/72/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апелянта, позивач зазначає, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного з`ясування усіх обставин справи з дотриманням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Так, позивач вказує на те, що положення договору не містять умов щодо обов`язкових вимог до оформлення письмових заявок. При цьому позивач звертає увагу на те, що заявка від 12.11.2020, на яку посилається апелянт у своїй скарзі, також не містить підпису директора товариства, однак вона була виконана відповідачем, що є свідченням тлумачення умов договору у тотожних ситуаціях на свою користь. В підтвердження обставин прийняття заявки відповідачем, на думку позивача, також додатково свідчить надіслання ним скан-копії рахунків на оплату від 29.10.2020 № 1300-1304 згідно заявки від 27.10.2020 № 001/ ТОгмп.

У зв`язку з перебуванням у відпустці суддів Андрієнко В.В., Владимиренко С.В., які входять до складу колегії суддів і не є суддями-доповідачами, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2021, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Тищенко А.І., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2021 справу № 910/72/21 за апеляційною скаргою ТОВ «Спецсервіс Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 прийнято до провадження визначеним складом суду.

За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки учасниками справи письмово викладено свою позицію з даного спору, клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) сторін не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та сторонами не заперечується, що 26.10.2020 між Комунальним підприємством «Київпастранс» (покупець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецсервіс Україна» (постачальник за договором, відповідач у справі) укладено Договір №52.20-341 (далі - договір) у відповідності до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцю: трансмісійні оливи, код 09210000-4 за ДК 021:2015 «Мастильні засоби», а покупець сплатити за товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у Специфікації (додаток №1), що додається до цього Договору та є його невід`ємною частиною.

В п. 3.1 договору сторонами узгоджено, що сума цього Договору (ціна Договору) становить 1383250, 00 грн без ПДВ, крім того ПДВ 20% - 276 650, 00 грн, разом ціна Договору становить 1 659 900, 00 грн з ПДВ.

Згідно п. 4.1. договору розрахунок за поставлений товар здійснюється покупцем у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 90 (дев`яносто) робочих днів з дати підписання покупцем видаткової накладної на фактично поставлену окрему партію товару.

Відповідно до п. 4.3 договору з метою належного забезпечення взятих на себе зобов`язань постачальник сплачує забезпечувальний (гарантійний) платіж, який покриває в межах свого розміру перед покупцем будь-які інші зобов`язання постачальника, у разі порушення ним умов цього Договору.

За змістом п. 4.3.1. договору постачальник перераховує забезпечувальний (гарантійний) платіж на поточний рахунок відокремленого підрозділу «Служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури» у розмірі 49 797, 00 грн, що становить 3 % від ціни Договору не пізніше дати укладання цього Договору.

Підпунктом 4.3.2. договору визначено, що покупець має право використовувати забезпечувальний (гарантійний) платіж для покриття будь-яких витрат та збитків, понесених ним через невиконання або неналежне виконання (поставка неякісного товару, несвоєчасна поставка товару, поставка товару не в повному обсязі, безпідставна відмова від виконання заявки) постачальником умов цього Договору. При цьому, покупець, зобов`язаний письмово попередити про це постачальника не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дня виявлення таких обставин.

Поставка товару здійснюється окремими партіями на підставі письмових заявок покупця (управління паливно-мастильних матеріалів КП «Київпастранс»), протягом строку, визначеного у самій заявці, який погоджено з постачальником.

Надсилання заявки покупцем здійснюється у робочі дні, згідно законодавства України, за допомогою електронної пошти покупця: , та постачальника , факсимільного зв`язку або іншими засобами зв`язку, що забезпечують фіксацію тексту, і дати заявки, або іншим способом, прийнятим для сторін (п. 5.3. договору).

Згідно п. 5.4 договору постачальник письмово підтверджує заявку, отриману від покупця протягом 24 (двадцяти чотирьох) годин з моменту її отримання.

У разі відсутності підтвердження постачальником поставки товару, у термін визначений пунктом 5.4. договору, або необґрунтованої письмової відмови від виконання заявки, постачальник вважається таким, що безпідставно не виконав заявку (п. 5.5. договору).

Пунктом 7.2. договору визначено, що за порушення термінів поставки товару постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від вартості непоставленого в строк товару, за кожен день прострочення.

За змістом п. 7.3 договору у разі затримки поставки партії товару або поставки не в повному обсязі, заявленому покупцю, постачальник сплачує штраф у розмірі 100 % вартості недопоставленого товару.

Цей договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2020 року включно, але у будь-якому випадку - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань, які виникли під час дії цього договору (п. 10.1. договору).

Між сторонами підписано додаток № 1 «Специфікація товару»; додаток № 2 «Технічна специфікація товару»; додаток № 3 «Порядок приймання-передачі товару, гарантійні зобов`язання».

Як стверджує позивач, 27.10.2020 Управлінням паливно-мастильних матеріалів КП «Київпастранс» на електронну пошту відповідача, що зазначена в п. 5.3. договору, було направлено скан-копію заявки №001/ТОгмп на поставку 1522 літрів товару на загальну суму 246 048, 00 грн до 29.10.2020.

Вказана заявка в порядку та строки, що визначені умовами договору, виконана не була, у зв`язку з цим 12.11.2020 КП «Київпастранс» направило ТОВ «Спецсервіс Україна» претензію з вимогою здійснити оплату штрафних санкцій, нарахованих на підставі п. п. 7.2, 7.3 договору, в сумі 197 138,39 грн та повідомлено про використання суми забезпечувального платежу в сумі 49 797,00 грн на часткове покриття санкцій згідно п. 4.3.2 договору.

Оскільки відповідач вищенаведену претензію залишив без задоволення, КП «Київпастранс» пред`явлено до ТОВ «Спецсервіс Україна» позов про стягнення пені та штрафу в означеній сумі.

Водночас, ТОВ «Спецсервіс Україна», заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує на те, що подана позивачем 27.10.2020 заявка погоджена не була з підстав її невірного оформлення та недостатнього строку поставки, відтак, у відповідача відсутній обов`язок поставити товар в строк до 29.10.2020.

Крім того, відповідач вказує, що сторони домовились про направлення відповідачу оновленої заявки, що була направлена позивачем на електронну адресу відповідачу 12.11.2020 та погоджена останнім, зі строком поставки до 11.12.2020.

Таким чином, предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення з ТОВ «Спецсервіс Україна» пені в сумі 4 194,92 грн, нарахованої за період з 31.10.2020 по 21.12.2020, а також 246 048,00 грн штрафу. При цьому, у зв`язку із зарахуванням забезпечувального платежу (49 797,00 грн) в рахунок названих штрафних санкцій загальна сума ціни позову становить 200 445,92 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 526 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 193 ГК України, передбачено, що зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Місцевим господарським судом вірно зазначено, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, правове регулювання якого здійснюється за правилами Цивільного кодексу України з урахуванням положень Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 1. ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно ч. ч. 2, 3, 4 ст. 267 ГК України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Якщо в довгостроковому договорі кількість поставки визначено лише на рік або менший строк, у договорі повинен бути передбачений порядок погодження сторонами строків поставки на наступні періоди до закінчення строку дії договору. Якщо такий порядок не передбачений, договір вважається укладеним на один рік.

У разі якщо сторонами передбачено поставку товарів окремими партіями, строком (періодом) поставки продукції виробничо-технічного призначення є, як правило, квартал, а виробів народного споживання, як правило, - місяць. Сторони можуть погодити в договорі також графік поставки (місяць, декада, доба тощо).

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Матеріалами справи підтверджується, що сторонами в п. 5.3. договору узгоджено здійснення поставки товару окремими партіями на підставі письмових заявок покупця (Управління паливно-мастильних матеріалів КП «Київпастранс»), протягом строку, визначеного у самій заявці, який погоджено з постачальником.

Пунктом 5.4. договору визначено, що постачальник письмово підтверджує заявку, отриману від покупця протягом 24 (двадцяти чотирьох) годин з моменту її отримання.

Разом з тим, в п.1.3. додатку №3 «Порядок приймання-передачі товару, гарантійні зобов`язання» до договору, сторони узгодили можливі варіанти підтвердження отримання такої заявки постачальником, зокрема, підтвердженням отримання письмової заявки постачальником від покупця може бути оригінальний підпис уповноваженої особи постачальника на заявці, обмін листами між сторонами договору, повідомлення факсимільного, електронного або іншого зв`язку.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції відповідач наполягає на тому, що місцевим господарським судом помилково ототожнено поняття отримання заявки та погодження поставки заявки. При цьому, посилається на відсутність на заявці від 27.10.2020 підпису директора та відбитку печатки товариства.

Однак, вказані аргументи оцінюються судовою колегією критично, адже в матеріалах справи наявна переписка між сторонами засобами електронного зв`язку якою підтверджуються обставини прийняття заявки постачальником. Більше того, суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що відповідачем було виставлено рахунки на оплату згідно заявки від 27.10.2020 № 001/ТОгмп (а.с. 24-28). Тобто конклюдентні дії відповідача дають підстави для висновку про погодження ним такої заявки.

За встановленого, відхиляються як необґрунтовані доводи апеляційної скарги в частині відсутності погодження строку поставки з боку відповідача. Вірними є висновки суду першої інстанції про те, що відповідач, у зв`язку з прийняттям заяви позивача від 27.10.2020, погодив строк поставки товару до 29.10.2020 (що був вказаний в ній), а тому прийняв її до виконання та, відповідно, зобов`язаний був поставити товар за виставленими рахунками у розмірі 246 048, 00 грн в строк до 29.10.2020 включно.

Також, на переконання судової колегії, місцевим господарським судом правомірно було відхилено бездоказові доводи апелянта щодо заявки позивача від 12.11.2020 яка є «оновленою» заявкою від 27.10.2020, оскільки подані сторонами докази з більшою вірогідністю підтверджують невиконання заявки від 27.10.2020 відповідачем. Крім того виконання відповідачем іншої заявки від 12.11.2020 не спростовує вказаного. Положеннями договору визначено поставку товару партіями. Покупцем неодноразово подались заявки на поставку товару в межах ціни договору, що становить 1 383 250,00 грн.

Частинами 1, 2 статті 664 ЦК України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України у разі якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 255 ЦК України у разі якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем поставки товару згідно заявки від 27.10.2020 в строк узгоджений сторонами в ній, тобто до 29.10.2020 включно, судова колегія приходить до висновку, що відповідач є таким, що прострочив належне виконання договірного зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нормами ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 статті 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, позивач на підставі п. 7.2. договору нарахував відповідачу пеню у розмірі 4 194, 92 грн за період прострочення з 31.10.2020 по 21.12.2020, а також керуючись п. 7.3. договору - штраф, що становить 246 048, 00 грн тобто 100 % вартості товару.

Виходячи з аналізу вищенаведених умов договору, слід констатувати, що кожен із них визначає яке саме порушення зобов`язання призводить до настання цивільно-правових наслідків, а саме 7.2 договору за порушення термінів поставки, 7.3 договору - затримка поставки товару або поставки не в повному обсязі. Проте, як підставно зауважено судом першої інстанції, виносячи в окремі пункти договору відповідальність, сторони не конкретизували, які саме дії відповідача, що свідчать про порушення зобов`язань згідно договору мались на увазі та як їх слід розрізнити або чи малось на увазі, що сторони передбачили можливість одночасного застосування штрафу та пені в межах одного правопорушення.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що оскільки аналіз змісту договору поставки не дозволяє встановити дійсний зміст підстав для нарахування неустойки за п. п. 7.2, 7.3 договору, то у даній справі судом першої інстанції правильно було застосовано тлумачення «contra proferentem» (слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх писав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц; постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 910/3570/18, від 27.02.2020 у справі №910/1121/19.

Отже, із застосуванням даного принципу тлумачення умов договору, ризик настання негативних наслідків покладається на сторону договору, яка передбачила таку умову договору.

Підсумовуючи вищенаведене в сукупності, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені з підстав того, що вказані пункти правочину передбачають відповідальність за різні види правопорушення та, в даному випадку, оскільки поставки товару не відбулось взагалі, то відповідальність у вигляді нарахування пені за порушення термінів поставки товару, що передбачена п. 7.2. договору, не застосовується.

Оскільки згідно претензії від 12.11.2020 та положень п.п. 4.3.2 договору позивач здійснив зарахування гарантійного платежу в сумі 49 797,00 грн в рахунок погашення нарахованих штрафних санкцій, суд першої інстанції дійшов неспростованих в апеляційній скарзі висновків про задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу в сумі 196 251,00 грн (246 048, 00 грн - 49 797,00 грн).

Апелянтом переконливих аргументів щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі не наведено.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Обов`язок доказування тих або інших обставин справи визначається предметом спору.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд апеляційної інстанції, серед іншого, враховує, що у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі апеляційною інстанцією оцінюються критично, оскільки не впливають на правильність прийняття судом оскаржуваного рішення у даній справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом при неправильному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи з порушення норм матеріального і процесуального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі № 910/72/21 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецсервіс Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 підлягає залишенню без задоволення.

Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладається на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецсервіс Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі №910/72/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі №910/72/21 залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецсервіс Україна».

4. Справу №910/72/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Тищенко

В.В. Куксов