ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2021 р. Справа№ 910/20617/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Козир Т.П.

Коробенка Г.П.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційних скарг Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 29.03.2021 (повний текст складено 09.04.2021)

у справі №910/20617/20 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України"

третя особа Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

про стягнення 153 544,42 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" (далі - відповідач), третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про стягнення 153 544,42 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" 43 110,40 грн. заборгованості, 1 533,47 грн. інфляційних втрат, 1 006,90 грн. трьох відсотків річних, 3 731,51 грн. пені та 6 424,64 грн. штрафу, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 053,33 грн. Провадження у справі №910/20617/20 в частині позовних вимог про стягнення основної заборгованості в розмірі 21 135,92 грн. закрито. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/20617/20 скасувати в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" 107 356,71 грн. заборгованості, пеню у розмірі 8 563,29 грн., 3% річних у розмірі 2 013,82 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 625,41 грн., штраф у розмірі 12 849,27 грн. та 2 383,17 грн. судових витрат.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо відсутності внесення змін до договору на підставі Постанови №611.

Також скаржник звернувся із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/20617/20, обґрунтовуючи клопотання тим, що повний текст рішення було отримано 09.04.2021, що підтверджується копією конверта та роздруківкою з веб-сайту Укрпошти.

Згідно протоколу передачі справи раніше визначеному головуючому судді від 06.05.2021 апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/20617/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів Коробенка Г.П., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 задоволено клопотання Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" про поновлення строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/20617/20. Відновлено строк для подання апеляційної скарги. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою. Роз`яснено учасникам апеляційного провадження, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" також звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/20617/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що в світлі загальновизнаного факту пандемії коронавірусу та карантинних обмежень, запроваджених Урядом України та ДП МА «Бориспіль», висновок суду про неможливість застосування під час вирішення спору норми ч. 2 ст. 762 ЦК України, як підстави для звільнення Авіакомпанії МАУ від сплати орендних платежів не відповідає дійсним обставинам справи.

Приватне акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" зазначає, що законодавчі зміни щодо плати за користування майном в умовах карантину запровадили нову обставину для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України, яка раніше не враховувалась як підстава для звільнення від плати за користування майном, ні в доктрині, ні в судовій практиці.

Також скаржник звернувся із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/20617/20, обґрунтовуючи клопотання тим, що повний текст рішення складено 29.03.2021, згідно поштового штаму на конверті та штампу про реєстрації вхідної поштової кореспонденції Авіакомпанії МАУ, оскаржуване рішення отримано 12.04.2021.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2021 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/20617/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів Коробенко Г.П., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2021 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/20617/20 до надходження матеріалів справи. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/20617/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2021 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/20617/20 - залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

Від скаржника через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшло клопотання щодо усунення недоліків, до якого додано: докази сплати судового збору в сумі 1874,74 грн., платіжне доручення № EXP-065746 від 27.05.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 задоволено клопотання Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" про поновлення строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/20617/20. Відновлено строк для подання апеляційної скарги. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою. Роз`яснено учасникам апеляційного провадження, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

20.07.2021 через відділ забезпечення документообігу Північного апеляційного господарського суду від Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Головуючий суддя Куксов В.В. перебував у щорічній відпустці з 12.07.2021 по 20.08.2021 та з 13.09.2021 по 17.09.2021.

Суддя Козир Т.П. перебувала у щорічній відпустці з 25.08.2021 по 10.09.2021.

Суддя Коробенко Г.П. перебував у щорічній відпустці з 30.08.2021 по 12.09.2021.

Положеннями Господарського процесуального кодексу України внормовано, що справа, ціна позову в якій не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є справою незначної складності.

Згідно з частиною 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частин 3, 4 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються Господарським процесуальним кодексом України.

Так, згідно частини 3 статті 247 Господарського процесуального кодексу України, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Враховуючи викладене, дослідивши подані позивачем матеріали, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин, предмет доказування, ціну позову, яка не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, Суд дійшов висновку, що дана справа є справою незначної складності та підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Отже, будь-яка сторона спору може клопотати про перехід до розгляду справи в спрощеному провадженні з викликом сторін або про перехід до розгляду справи в загальному позовному провадженні.

За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102,00 грн.*100=210 200,00 грн.).

Враховуючи, що предметом розгляду у справі № 910/20617/20 є вимоги про стягнення 153 544,42 грн., вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

30.09.2015 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, яке відповідно до наказу Фонду державного майна України від 05.08.2019 №786 було реорганізоване у Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі - орендодавець) та Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" (далі - орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №1729, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення №3.1.4 (інв. №47578) площею 32 кв.м., реєстровий номер за ЄРОДВ 20572069.1435.НЛТНПД1884, яке розташоване на третьому поверсі пасажирського терміналу "D" за адресою Київська обл., м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт "Бориспіль", 08307, та перебуває на балансі ДП МА "Бориспіль" (далі - балансоутримувач, позивач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 31.03.2015 і становить незалежною оцінкою 3 401 370 грн. без урахування ПДВ.

Відповідно до п. 1.2 договору майно передається в оренду з метою забезпечення діяльності пасажирських перевезень.

Пунктом 2.1. договору визначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акту передачі - приймання майна.

Відповідно до п. 3.1 договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку березень 2015 року - 42 517,13 грн.

Згідно з п. 3.3 Договору сторони погодили, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України.

Відповідно з п. 3.6. договору, орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% на 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Умовами п.п. 5.3., 5.9., 5.11. договору передбачено, що орендар зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу. Щомісячно до 15 числа надавати орендодавцеві та балансоутримувачу інформацію про перерахування орендної плати за попередній місяць (копія платіжного доручення з відміткою обслуговуючого банку про перерахунок орендної плати до Державного бюджету України та балансоутримувачу). На вимогу орендодавця проводити звіряння взаєморозрахунків по орендних платежах і оформляти відповідні акти звіряння. Здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна з вини орендаря.

Відповідно до п. 7.1. договору орендодавець зобов`язується передати орендарю майно згідно з договором за актом приймання-передачі майна, який підписується одночасно з договором.

Пунктом 10.3. договору визначено, що зміни до умов договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

Цей договір укладено строком 1 рік, що діє з 30.09.2015 до 29.09.2016 (п. 10.1. договору).

Додатком №1 до договору від 30.09.2015 визначено розмір орендної плати за базовий місяць - 42 517,13 грн.

Відповідно до Додатком №2 до договору від 30.09.2015 Акт приймання-передачі державного майна третя особа передала, а відповідач прийняв у користування державне майно - нежитлове приміщення №3.1.4 (інв. №47578), загальною площею 32 кв.м., розміщене на 3-ма поверсі пасажирського терміналу "D" за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт "Бориспіль", 08307.

28.09.2016 Додатковим договором №1 до договору сторони домовились продовжити термін дії договору на 1 рік до 29.09.2017 включно.

29.09.2017 Додатковим договором №2 до договору сторони домовились продовжити термін дії договору на 1 рік до 29.09.2018 включно.

26.10.2018 Додатковим договором №3 до договору сторони домовились внести зміни до договору та викласти його в наступній редакції, зокрема:

Пункт 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення №3.1.4 (інв. №47578, реєстровий номер за ЄРОДВ 20572069.1435.НЛТНПД1884) площею 32 кв.м., що знаходиться на третьому поверсі пасажирського терміналу "D" за адресою Київська обл., м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт "Бориспіль", 08307, та перебуває на балансі ДП МА "Бориспіль" (далі - балансоутримувач, позивач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 31.07.2018 і становить за незалежною оцінкою 3 071 333 грн без урахування ПДВ.

Пунктом 3.1. договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 і становить за перший базовий місяць оренди липень 2018 року - 38 391,66 грн, без урахування ПДВ.

Відповідно до п. 2 додаткової угоди №3 сторони погодили продовжити термін дії договору до 29.09.2019 включно.

Пунктом 3 додаткової угоди №3 сторони погодили внести зміни до п. 10.3 та викласти його в наступні редакції: " Зміни до умов договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін, балансоутримувача та органу, уповноваженого управляти державним майном. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною"

19.11.2019 Додатковим договором №4 до договору сторони домовились продовжити термін дії договору на 1 рік до 29.09.2020 включно.

На виконання умов договору третьою особою було передано майно в оренду відповідачу, проте як зазначає позивач, останнім не було виконано зобов`язань за вищезазначеним договором в частині своєчасної та повної оплати за спірним договором, у зв`язку з чим, за відповідачем утворилась заборгованість за отримані послуги у розмірі 308 382,29 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями рахунків-фактури, зокрема, №76/307 від 29.02.2020 на 50 726,20 грн, №76/508 від 31.03.2020 на суму 51 132 грн, №76/707 від 30.04.2020 на суму 51 541,06 грн, №76/929 від 31.05.2020 на суму 51 695,68 грн, №76/1106 від 30.06.2020 на суму 51 799,07 грн, №76/1317 від 31.07.2020 на суму 51 488,28 грн.

Позивач зазначає, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині своєчасної та повної оплати за отримані послуги за ним утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 128 492,63 грн.

Доказів щодо оплати вищезазначеної заборгованості матеріали справи не містять.

Листом №35-28/5-188 від 23.09.2020 позивач звернувся до відповідача з претензією в якій зазначив, що за останнім утворилась заборгованість по сплаті орендної плати за користування майном у період з лютого по липень 2020 у розмірі 128 492,63 грн, у зв`язку з чим, просив відповідача погасити заборгованість у місячний строк з дня отримання відповідної претензії.

Листом №01.3.1.-10/138 від 26.10.2020 у відповідь на претензію позивача відповідач повідомив про безпідставність вимог позивача та залишення її без задоволення.

Таким чином, позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови укладеного Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №1729 від 30.09.2015 в частині своєчасної та повної оплати орендної плати, передбаченої вищевказаним договором, у зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача суму основної заборгованості у розмірі 128 492,63 грн. Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 8 563,29 грн, 3% річних у розмірі 2 013,82 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 625,41 грн та штраф у розмірі 12 849,27 грн.

Розглянувши апеляційні скарги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України", колегія суддів дійшла висновку, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 283 Господарського кодексу України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором оренди наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ч.1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч.1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Частиною 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено, що строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Як встановлено ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Актом №1 приймання-передачі державного майна підтверджується, що третьою особою передано, а відповідачем прийнято в користування державне майно визначене у п. 1.1. вищезазначеного договору.

Відповідно до умов укладено між сторонами договору та додаткових угод до нього розмір орендної плати складає 38 391,66 грн, без урахування ПДВ.

Згідно з п. 3.6. договору визначено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% на 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Відповідно до поданих позивачем рахунків-фактур, зокрема, №76/307 від 29.02.2020, №76/508 від 31.03.2020, №76/707 від 30.04.2020, №76/929 від 31.05.2020, №76/1106 від 30.06.2020, №76/1317 від 31.07.2020 вартість орендної плати за період з лютого по липень 2020 складає 308 382,29 грн.

Згідно з наявними в матеріалах справи копіями Реєстрів виданих/отриманих оригіналів документів, зазначені рахунки-фактури були отримані відповідачем.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних доказів щодо оплати відповідачем орендних платежів, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про підтвердження належними та допустимими доказами позивачем факт заборгованості з боку відповідача перед позивачем у розмірі 128 492,63 грн. (30% + ПДВ).

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, постановою Кабінетів Міністрів України №611 від 15.07.2020 "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину" (далі - Постанова №611) врегульовані питання щодо звільнення орендарів від орендної плати.

Так, п. 1 Постанови №611 визначено, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2: звільняються від орендної плати орендарі за переліком згідно з додатком 1; нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786 (ЗП України, 1996 р., № 2, ст. 57; Офіційний вісник України, 2011 р., № 71, ст. 2677), здійснюється у розмірі: 50 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 2; 25 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 3.

Таким чином від орендної плати звільняються лише ті орендарі, що зазначені у додатку №1 до Постанови №611.

Відповідач є підприємством галузі авіаційного транспорту, яке здійснює перевезення пасажирів та багажу.

Відповідно до Галузевого класифікатора "Класифікація послуг і продукції у сфері побутового обслуговування", затвердженого наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 19.02.2002 № 51 (далі - ГК 201-01-2001), визначено вичерпний перелік послуг і продукції у сфері побутового обслуговування. Судами встановлено, що послугу зі здійснення діяльності з авіаційних перевезень не віднесено до послуг у сфері побутового обслуговування, а тому така послуга відсутня у ГК 201-01-2001.

Враховуючи вище визначене, а також зважаючи на те, що діяльність відповідача не відноситься до сфери надання послуг у сфері побутового обслуговування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про те, що у відповідача не виникло право на звільнення від орендної плати, передбачене п. 1 Постанови №611.

В той же час, судом вірно зазначено, що відповідач, як орендар, який використовує нерухоме державне майно для розміщення транспортного підприємства з перевезення пасажирів, відповідно до п. 2 Постанови №611, має право на зниження орендної плати на 50%.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для зменшення розміру орендної плати за вказаний період на 50%, у зв`язку з чим на користь позивача з відповідача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 64 246,32 грн.

Постанова № 611 не містить положень про необхідність внесення змін до договору оренди для такого нарахування.

А тому, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що згідно з Постановою № 611, починаючи з дати встановлення карантину, нарахування орендної плати за Договором підлягає здійсненню у розмірі 50 відсотків суми нарахованої орендної плати.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє доводи ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", що для реалізації свого права на зниження орендної плати, ПрАТ "МАУ" необхідно було звернутися із відповідною заявою до орендодавця - Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, оскільки положеннями Постанови № 611 нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном у розмірі 50 відсотків суми нарахованої орендної плати не ставиться у залежність від звернення орендаря до орендодавця із такою заявою.

Щодо доводів ПрАТ "МАУ" стосовно безпідставності та необґрунтованості позовних вимог позивача, судова колегія відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Таким чином визначена норма, визначає що в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Обставини, зазначені у даній статті можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією як орендодавця, орендаря чи третьою особою.

Для застосування ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача (орендатора) від плати за користування орендованим майном, визначальною умовою звільнення від сплати орендної плати є наявність обставин, за які орендар не відповідає, це така обставини за яких майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за ці обставини.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів ст. 762 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, у справах №914/2264/17, №914/1248/18, №914/70/18.

Посилання ПрАТ "МАУ" на те, що запровадження карантинних заходів з 12.03.2020 та встановлення Урядом України відповідних обмежень у сфері авіаперевезень і закриття кордонів призвело до вимушеного простою ПрАТ "МАУ", яке здійснює господарську діяльність у сфері повітряних перевезень пасажирів, не є безумовною підставою для звільнення від сплати орендної плати за Договором, оскільки має бути оцінено неможливість використання орендованого майна відповідача у сукупності з усіма обставинами.

Колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що закриття регулярних пасажирських перевезень не позбавляє ПрАТ "МАУ" права доступу до орендованих приміщень та їх використання, а відтак, доводи відповідача щодо неможливості користування орендованим майном, з посиланням на інформацію з офіційного сайту позивача щодо закриття міжнародного регулярного пасажирського сполучення з 17.03.2020 є необґрунтованими.

Водночас, ПрАТ "МАУ" не подано доказів на підтвердження того, що воно було позбавлене можливості доступу до орендованих приміщень і користування ними та призупинило діяльність на об`єкті оренди як орендар, що могло б бути підставою для повного звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України.

Разом з тим п. 14 "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України встановлено, що з моменту встановлення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року № 211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

У випадку, визначеному абз. 1 цього пункту, розмір плати за користування майном не може перевищувати сукупний (пропорційно до орендованої площі) обсяг витрат, які наймодавець здійснив або повинен буде здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг.

Зазначені витрати покладаються на наймача як плата за користуванням майном за відповідний період пропорційно площі нерухомого майна, яку він наймає відповідно до договору, якщо договором не передбачений обов`язок наймача самостійно сплатити ці витрати повністю або частково.

Ця норма не поширюється на суб`єктів господарювання, які впродовж дії карантину фактично здійснювали діяльність з використанням цього майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі, а також на договори найму майна, яке належить територіальній громаді.

На підтвердження обставин щодо неможливості використання орендованого майна відповідач у відзиві посилається на обмеження перетину державного кордону, встановленими у постановах Кабінету Міністрів України від 14.03.2020 №287-р (зі змінами), від 23.02.2020 № 228, від 22.07.2020 № 641.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що обмеження пасажирських авіаперевезень не позбавляє відповідача права доступу до орендованих приміщень та їх використання. Суд також зазначає, що відповідачем не подано жодних належних доказів на підтвердження того, що він був позбавлений протягом спірного періоду можливості доступу саме до орендованого приміщення за Договором та користування ним.

Відповідачем не доведено наявності підстав для застосування при вирішенні даного спору вищенаведених положень п. 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, оскільки відповідачем не наведено розрахунку розміру, до якого підлягає зменшенню плата за користування спірним майном з урахуванням положень абзацу другого цього пункту, та не надано доказів, які б підтверджували такий розрахунок (щодо обсягу витрат, які наймодавець здійснив або повинен буде здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг).

Також, відхиляються посилання відповідача на сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) №3100-20-1732 виданий Торгово-промисловою палатою України, як на підставу звільнення від відповідальності, оскільки умовами укладеного договору оренди сторони не передбачили такої підстави для звільнення від відповідальності за невиконання умов договору оренди, як форс-мажор у зв`язку із запровадженням карантину.

Факт існування заборгованості відповідача, станом на момент звернення позивача із даним позовом, в розмірі 64 246,32 грн, а також неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору в частині своєчасної оплати орендних платежів належним чином підтверджений наявними в матеріалах справи документами.

В той же час, під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем було частково сплачено на користь позивача основну заборгованість за договором в розмірі 21 135,92 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією картки рахунка №361.76 за 28.02.2021-31.03.2021.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного та обгрунованого висновку про відсутність предмету спору в частині стягнення суми основної заборгованості за договором в розмірі 21 135,92 грн та правомірно закрив провадження у вказаній частині.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову в частині стягнення з відповідача 43 110,40 грн. основного боргу.

Щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних у розмірі 2013,82 грн та інфляційних втрат у розмірі 1625,41 грн, судова коегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

Нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши перерахунок здійснений судом першої інстанції, у зв`язку із зменшенням основної заборгованості на 50%, колегія суддів погоджується, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у розмірі 1 553,47 грн. інфляційних втрат та 1 006,90 грн. трьох відсотків річних.

Стосовно заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 8 563,29 грн. та 12 849,27 грн. штрафу, суд першої інстанції правомірно зазначає наступне.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно з положеннями ст.546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1-2 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 1 ст. 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Пунктом 3.7. договору визначено, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується на користь орендодавця у визначеному п. 3.6. відповідно до чинного законодавством України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, враховуючи день сплати.

Згідно з п. 3.8. договору, у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованості за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 100% від суми заборгованості.

Перевіривши перерахунок здійснений судом першої інстанції, у зв`язку із зменшенням основної заборгованості на 50%, колегія суддів погоджується, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у розмірі 6424,64 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вірними періодами нарахування пені за виставленими рахунками на оплату є: №76/307 від 29.02.2020 з 16.03.2020 по 16.09.2020 - 787,69 грн; №76/508 від 31.03.2020 з 16.04.2020 по 16.10.2020 - 718,32 грн; №76/707 від 30.04.2020 з 16.05.2020 по 16.11.2020 - 682,99 грн; №76/929 від 31.05.2020 з 16.06.2020 по 01.12.2020 - 621,48 грн; №76/1106 від 30.06.2020 з 16.07.2020 по 08.12.2020 - 516,58 грн; №76/1317 від 31.07.2020 з 16.08.2020 по 01.12.2020 - 404,45 грн.

Здійснений розрахунок судом першої інстанції, перевірений судом апеляційної інстанції відповідає вимогам законодавства та умовам договору, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню у розмірі 3 731,51 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення 43 110, 40 грн. заборгованості, 1 533,47 грн. інфляційних втрат, 1 006,90 грн. трьох відсотків річних, 3 731,51грн. пені та 6 424,64 грн. штрафу; в частині позовних вимог про стягнення основної заборгованості в розмірі 21 135,92 грн. провадження у справі №910/20617/20 підлягає закриттю, а в іншій частині позову судом першої інстанції правомірно відмовлено.

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/20617/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційні скарги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/20617/20 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційних скарг, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за їх подання і розгляд покладаються на скаржників.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/20617/20 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/20617/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Т.П. Козир

Г.П. Коробенко