ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2021 р. Справа№ 910/396/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Куксова В.В.

Дикунської С.Я.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 02.09.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної митної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2021

у справі №910/396/21 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Державної митної служби України

до Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр»

про стягнення 60 810,00 грн

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року Державна митна служба України (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» (далі - відповідач) про стягнення 60 810,00 грн надмірно сплачених коштів за надані послуги перевезення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Державна митна служба України вказує, що нею здійснено оплату послуг за Договором № 1 від 20.01.2020 за перевезення вантажу в сумі 197000,00 грн, проте, актом ревізії Державної аудиторської служби України встановлено переплату за фактично надані послуги з перевезення вантажу на суму 60 810,00 грн.

У відзиві на позовну заяву, відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що виявлені внутрішньою ревізією порушення не впливають на умови спірних договірних відносин і не можуть їх змінювати. Акт ревізії лише фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась. Зазначений акт ревізії не може змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені договором та підтверджені відповідними актами виконаних робіт.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.03.2021 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державна митна служба України 05.05.2021 звернулася безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2021 у справі №910/396/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду про відмову у задоволення позову прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню. За доводами скаржника, позов підлягає задоволенню.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №910/396/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Куксов В.В., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 апеляційну скаргу Державної митної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2021 у справі №910/396/21 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.

17.05.2021 від Державної митної служби України надійшла заява з доказами сплати судового збору, 02.06.2021 надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2021 поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної митної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2021, розгляд справи призначено на 24.06.2021. Витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/396/21.

У зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. 24.06.2021 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 24.06.2021 у справі №910/396/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Дикунська С.Я., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2021 прийнято справу №910/396/21 за апеляційною скаргою Державної митної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2021 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Дикунська С.Я., Куксов В.В. розгляд справи призначено на 02.09.2021.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечив проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях позивача, а рішення місцевого господарського суду від 30.03.2021 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

У судове засідання 02.09.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції 20.01.2020 між відповідачем (виконавець) та позивачем (замовник) було укладено Договір № 1 про надання комплексу послуг щодо перевезення (переміщення) вантажу (далі - договір), за умовами якого (п. 2.1 виконавець зобов`язується надавати замовнику комплекс послуг згідно умов договору та заявки замовника за кодом ДК 021:20-3 «Прокат вантажних транспортних засобів з водієм для перевезення товарів» (послуги перевезення вантажів).

Для надання чи організації комплексу послуг замовник подає виконавцю заявку, схему розстановки вантажу (за домовленістю), товарно-транспортну накладну, а також інші документи, що є необхідними для надання послуг по договору (п. 2.3 договору).

Відповідно до п. 2.2 договору замовник зобов`язується сплачувати виконавцю за надання/організацію послуг плату в розмірі й на умовах, передбачених п. 4 договору, специфікації до договору, якщо інше не обумовлено сторонами в додаткових угодах.

Ціна договору становить 197000,00 грн з ПДВ (п. 4.1 договору).

У відповідності до специфікації послуг (додаток № 1 до договору), загальна сума за договором становить 197000,00 грн.

Згідно з п. 4.5 договору розрахунки за ним проводяться на підставі Акту приймання-передачі наданих послуг протягом 10 банківських днів з дня надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок замовника на зазначені цілі.

Строк дії договору сторонами погоджено пунктом 10.1 з моменту його підписання сторонами і скріплення їх печатками та діє до 31.12.2020, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань, взятих сторонами за договором. Відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони домовились, що умови Договору розповсюджуються на відносини за надані послуги, що виникли між сторонами з 08.01.2020.

Між сторонами було підписано та скріплено печатками без зауважень і заперечень Акт № 194 приймання-передачі наданих послуг від 11.02.2020 по договору, відповідно до якого виконавець надав послуги в повному обсязі, якісно та в строк, а замовник прийняв послуги та зобов`язався сплатити їх вартість в повному обсязі та в термін, передбачений договором.

З матеріалів справи вбачається, зокрема, за платіжним дорученням № 10 від 11.02.2020 на підставі вказаного акту та відповідно до умов договору позивач сплатив відповідачу 197000,00 грн.

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги та апеляційну скаргу вказує, що Державною митною службою України здійснено оплату послуг за договором № 1 від 20.01.2020 за перевезення вантажу в сумі 197000,00 грн, проте, актом ревізії Державної аудиторської служби України від 18.08.2020 № 08-21-12 встановлено переплату за фактично надані послуги з перевезення вантажу на суму 60810,00 грн.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, місцевий господарський суд вірно прийняв укладений договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 Цивільного Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором перевезення.

Як передбачено ч. 1 ст. 307 ГК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 5 ст. 307 ГК України визначено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Так, на виконання умов договору, між сторонами було підписано та скріплено печатками без зауважень і заперечень Акт № 194 приймання-передачі наданих послуг від 11.02.2020 по договору, відповідно до якого виконавець надав послуги в повному обсязі, якісно та в строк, а замовник прийняв послуги та зобов`язався сплатити їх вартість в повному обсязі та в термін, передбачений договором.

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, позивачем не заявлялось претензій до відповідача щодо належного виконання ДП «Сервісно-видавничий центр» прийнятих за договором зобов`язань з перевезення вантажів на суму 197000,00 грн. Претензія, як зазначає позивач була пред`явлена до відповідача про повернення надмірно сплачених коштів, лише на підставі Акта ревізії Державної аудиторської служби України від 18.08.2020 № 08-21-12.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, Акт № 194 приймання-передачі наданих послуг від 11.02.2020 по договору є належним доказом виконання відповідачем для позивача зобов`язань з перевезення за договором, а отже виконання відповідачем своїх зобов`язань з перевезення на суму 197000,00 грн здійснено в межах договору та належним чином.

Судом апеляційної інстанції перевірено та встановлено, що на підставі вказаного акту та відповідно до умов договору позивач сплатив відповідачу 197000,00 грн за платіжним дорученням № 10 від 11.02.2020.

Посилання скаржника на акт ревізії Державної аудиторської служби України від 18.08.2020 № 08-21-12 як на підставу для задоволення позову про стягнення з відповідача суми переплати встановленої вказаним актом перевірки, колегія суддів вважає необґрунтованим, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» встановлено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Однак, як вірно зазначив місцевий господарський суд, виявлені внутрішньою ревізією порушення не впливають на умови спірних договірних відносин і не можуть їх змінювати.

На переконання колегії суддів, акт ревізії лише фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась. Зазначений акт ревізії не може змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені договором та підтверджені відповідними актами виконаних робіт, наданих послуг.

Акт ревізії фінансово-господарської діяльності не може обмежувати права та обов`язки сторін з приводу виконання зобов`язань за договором і змінювати їх умови; не є належним доказом порушення відповідачем зобов`язань за договором; не доводить протиправності поведінки відповідача (не виконання чи неналежне виконання ним своїх обов`язків за договором). До того ж, враховуючи при цьому, що позивачем не пред`являлось претензій до відповідача щодо належного виконання ним прийнятих за договором зобов`язань з перевезення вантажів на суму 197000,00 грн.

Як у позовній заяві так і у апеляційній скарзі Державна митна служба України обґрунтовує свої вимоги щодо стягнення 60810,00 грн, як таку суму, що виявлена тільки на підставі акту ревізії Державної аудиторської служби України від 18.08.2020 № 08-21-12.

Однак, як вірно вказав місцевий господарський суд, Акт ревізії для суду не є обов`язковим і оцінюється на підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, враховуючи приписи ст. 269 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду не приймає надану скаржником копію Акта ревізії Державної аудиторської служби України від 18.08.2020 № 08-21-12, оскільки такий доказ не було надано суду першої інстанції та скаржником не надано суду апеляційної інстанції докази неможливості подання такого доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

До того ж, надана скаржником копія акта ревізії Державної аудиторської служби України від 18.08.2020 № 08-21-12 хоча і завірена, але не містить на останній сторінці всіх підписів учасників такої перевірки, а лише містить підпис Начальника відділу Держаудитслужби А.В. Татарчук, що ставить під сумнів допустимість такого доказу.

Разом з тим, за висновками суду, викладеними вище, представлений позивачем Акт № 194 приймання-передачі наданих послуг від 11.02.2020 по Договору є належним доказом виконання відповідачем для позивача зобов`язань з перевезення за договором, а отже виконання відповідачем своїх зобов`язань з перевезення на суму 197000,00 грн здійснено в межах договору та належним чином.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову щодо стягнення 60 810,00 грн.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції Державною митною службою України не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі позивача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 30.03.2021, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Державної митної служби України слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 30.03.2021 - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної митної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2021 у справі №910/396/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2021 у справі №910/396/21 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Державну митну службу України.

4. Матеріали справи №910/396/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано 27.09.2021 після виходу судді з відпустки.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді В.В. Куксов

С.Я. Дикунська