ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2021 р. Справа№ 910/15960/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Коробенка Г.П.

Козир Т.П.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 (повний текст складено 08.04.2019)

у справі №910/15960/18 (суддя Баранов Д.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта", м. Київ

про стягнення 114 460,08 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

28.11.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" (далі - позивач, ПАТ "НАК "Надра України") до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (далі - відповідач, ПАТ "Укрнафта") про стягнення 114460,08 грн, з яких 3% річних у розмірі 22681,19 грн та інфляційних втрат у розмірі 91778,89 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок прострочення відповідачем виконання зобов`язань обумовлених умовами договорів про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування від 19.12.2013, рішеннями Господарського суду міста Києва у справах №910/27839/15, №910/27814/15, № 910/16508/18, № 910/16510/15, №910/2702/15, № 910/16501/15 було присуджено до стягнення заборгованість. На виконання вказаних рішень були видані накази про примусове виконання рішень суду.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 у справі №910/15960/18 позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ "Укрнафта" на користь ПАТ "НАК "Надра України" 3% річних у розмірі 16844,58 грн, інфляційні втрати у розмірі 68 077,93 грн та судовий збір у розмірі 1 307,30 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що позивачем при здійсненні розрахунків неправильно застосовано положення ст. 625 Цивільного кодексу України в частині нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму інфляційних втрат, 3 % річних, які було вирішено стягнути рішеннями Господарського суду міста Києва у справах № 910/27839/15, № 910/27814/15, № 910/16508/18, № 910/16510/15, № 910/2702/15, № 910/16501/15.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 скасувати в частині вимог, нарахованих після 11.11.2016.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

ПАТ "Укрнафта" зазначає, що моментом фактичного виконання рішення є списання (надходження) коштів з рахунку ПАТ "Укрнафта" на рахунок виконавчої служби, що, на думку останнього, відбулось 11.11.2016.

Також, не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПАТ "НАК "Надра України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 у справі №910/15960/18 скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 29 537,57 грн. фінансових санкцій.

ПАТ "НАК "Надра України" вказує, що 3% річних та інфляційні втрати не відносяться до неустойки в розумінні цивільного та господарського законодавства України, а є окремими фінансовими санкціями, тому, на думку останнього, здійснення нарахування 3% річних та інфляційних на суми 3% річних та інфляційних, стягнутих за рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/15960/18, є обгрунтованим.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти апеляційної скарги ПАТ "Укрнафта", позивач у своєму відзиві, поданому до Північного апеляційного господарського суду 03.06.2019, зазначає, що ПАТ "НАК "Надра України" було додано до позовної заяви виписку з особового рахунку компанії від 28.11.2016, якою підтверджується надходження коштів на виконання рішень Господарського суду міста Києва у справах № 910/27839/15-г, № 910/27814/15-г, № 910/16508/18-г, № 910/16510/15-г, № 910/2702/15-г, № 910/16501/15-г на рахунки позивача саме 28.11.2016.

Крім того, ПАТ "НАК "Надра України" звертає увагу, що пунктом 30.1 ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а тому, на думку позивача, посилання відповідача на те, що датою закінчення нарахування фінансових санкцій являється 11.11.2016 є безпідставними.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2019 та витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 16.05.2019 справу №910/15960/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Кравчука Г.А.(доповідач у справі), суддів Козир Т.П. та Коробенка Г.П.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/15960/18, розгляд апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2019 зупинено апеляційне провадження за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 у справі № 910/15960/18 до перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 905/600/18.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 поновлено апеляційне провадження у справі № 910/15960/18.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2015 у справі №910/27839/15, яке набрало законної сили 25.12.2015, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" заборгованість у розмірі 85479,60 грн, інфляційні втрати у розмірі 37165,77 грн (за період з 21.11.2014 до 25.08.2015), 3% річних від простроченої суми у розмірі 1953,15 грн (за період з 21.11.2014 до 25.08.2015), пеню у розмірі 18243,45 грн та 2142,63 грн судового збору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2015 у справі №910/27814/15, яке набрало законної сили 04.12.2015, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" основний борг в розмірі 76517,68 грн, 34742,68 грн інфляційних втрат, 1799,53 грн процентів річних, 17334,19 грн пені та судовий збір у розмірі 1955,91 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 у справі №910/16508/15, яке набрало законної сили 25.09.2015, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" основну заборгованість у розмірі 86684,16 грн, пеню у розмірі 18804,53 грн, 3% річних у розмірі 1453,44 грн (з період з 25.11.2014 по 16.06.2015), інфляційні втрати у розмірі 38445,28 грн (за період з 25.11.2014 по 16.06.2015) та судовий збір у розмірі 2907,74 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.08.2015 у справі №910/16510/15, яке набрало законної сили 18.09.2015, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія"Надра України" 81865,69 грн заборгованості, 17759,25 грн пені, 36308,24 грн інфляційних втрат, 1372,75 грн 3% річних, а також 2746,12 грн судового збору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі №910/2702/15, яке набрало законної сили 31.03.2015, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" 133668,90 грн основного боргу, 6562,59 грн пені, 703,14 грн 3% річних (за період з 25.11.2014 по 27.01.2015), 4010,07 грн інфляційних втрат (за період з листопада 2014 року по січень 2015 року) та 2898,90 грн судового збору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 у справі №910/16501/15, яке набрало законної сили 25.09.2015, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" основну заборгованість у розмірі 86684,16 грн, пеню у розмірі 18804,53 грн, 3% річних у розмірі 1453,44 грн (за період з 25.11.2014 по 16.06.2015), інфляційні втрати у розмірі 38445,28 грн (за період з 25.11.2014 по 16.06.2015) та судовий збір у розмірі 2907,74 грн.

На виконання вказаних рішень Господарського суду міста Києва у справах №910/27839/15, №910/27814/15, №910/16508/15, №910/16510/15, №910/2702/15, №910/16501/15 були видані відповідні накази (копії долучено позивачем до позовної заяви), які були пред`явлені позивачем до виконання.

Судом встановлено, що 28.11.2016 на рахунок позивача в межах виконавчих провадження, відкритих з примусового виконання наказів у справах №910/27839/15 (ВП№50104867), №910/27814/15 (ВП№50105092), №910/16508/15 (ВП№49359883), №910/16510/15 (ВП№49798721), №910/2702/15 (ВП№47614068), №910/16501/15 (ВП№49359992), надійшли грошові кошти у розмірах, присуджених до стягнення вказаними судовими рішеннями.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у загальному розмірі 22681,19 грн та інфляційні втрати у загальному розмірі 91778,89 грн, нараховані до дати фактичного виконання боржником (відповідачем) судових рішень, а саме:

- 3% річних у розмірі 3521,94 грн та інфляційні втрати у розмірі 14396,80 грн. за період з 25.12.2015 по 27.11.2016, нараховані за судовим рішенням у справі №910/27839/15;

- 3% річних у розмірі 3451,30 грн. та інфляційні втрати у розмірі 13961,46 грн за період з 28.11.2015 по 27.11.2016, нараховані за судовим рішенням у справі №910/27814/15;

- 3% річних у розмірі 3885,71 грн та інфляційні втрати у розмірі 15718,52 грн. за періо з 28.11.2015 по 27.11.2016, нараховані за судовим рішенням у справі №910/16508/15;

- 3% річних у розмірі 3699,72 грн та інфляційні втрати у розмірі 14844,79 грн. за період з 28.11.2015 по 27.11.2016, нараховані за судовим рішенням у справі №910/16510/15;

- 3% річних у розмірі 4236,81 грн та інфляційні втрати у розмірі 17138,80 грн. за період з 28.11.2015 по 27.11.2016, нараховані за судовим рішенням у справі №910/2702/15;

- 3% річних у розмірі 3885,71 грн та інфляційні втрати у розмірі 15718,52 грн. за період з 28.11.2015 по 27.11.2016, нараховані за судовим рішенням у справі №910/16501/15.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Приписами ст.ст. 173, 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України) унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом ст.ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такої ж правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, ст. 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами ст. 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Подібну правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18.

Таким чином, розглядаючи дану справу колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що у разі коли судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Проте, поряд із цим, обов`язок зі сплати відповідачем суми боргу виник у нього не на підставі судових рішень, а з договорів, що були укладені між сторонами і умови яких відповідачем виконувалися неналежно.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що судовим рішенням фактично тільки фіксується належна до стягнення сума боргу, однак, як вже зазначалося, наявність таких рішень не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум.

При цьому, оскільки нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, то і подальше застосування до таких сум наслідків передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України є правомірним.

Відтак колегія суддів апеляційного господарського суду вважає передчасним висновок місцевого господарського суду про необгрунтованість позовних вимог в частині нарахування матеріальних втрат на інфляційну складову боргу та 3% річних, що були стягнуті рішеннями Господарського суду міста Києва у справах № 910/27839/15, № 910/27814/15, № 910/16508/18, № 910/16510/15, № 910/2702/15, № 910/16501/15.

Разом з цим Згідно з преамбулою Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" суб`єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем.

Пунктом 1.43 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" встановлено, що учасник/член платіжної системи (далі - учасник платіжної системи) - юридична особа, що на підставі договору з платіжною організацією платіжної системи надає послуги користувачам платіжної системи щодо проведення переказу коштів за допомогою цієї системи та відповідно до законодавства України має право надавати такі послуги.

Згідно з пунктом 11.4 статті 11 цього Закону для проведення переказів через систему міжбанківських розрахунків Національного банку України банки-резиденти, Державна казначейська служба України, Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках відкривають рахунки в Національному банку України.

Указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011 затверджено Положення про Державну казначейську службу України (далі - Положення), яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 1 Положення Державна казначейська служба України (Казначейство України) є учасником системи електронних платежів Національного банку України.

Згідно з пунктом 1.8 Порядку відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.06.2012 № 758 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.07.2012 за № 1206/21518, розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється органами Казначейства відповідно до умов договорів та додаткових договорів між органом Казначейства і клієнтами (додатки 1, 2 до цього Порядку).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частин 1, 3, 5 ст. 45 Закону України "Про виконавче провадження" грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються державним виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем належні йому рахунки.

Статтею 3 Закону України "Про державну виконавчу службу" визначено, що районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції є юридичними особами, мають відповідні рахунки в органах Державного казначейства України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках, гербову печатку. Міністерство юстиції України, Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головні управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі мають відповідні рахунки в органах Державного казначейства України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках.

Також відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.

В силу вимог підпунктів 12.1-12.2 пункту 12 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 (далі - Інструкція №512/5) органи Державної виконавчої служби мають відповідні рахунки в органах Державної казначейської служби України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках. Розрахунки з таких рахунків здійснюються тільки в безготівковій формі. Не допускаються видача та переказ стягнутих державними виконавцями сум стягувачам без зарахування на депозитний рахунок органу ДВС.

Положеннями підпункту 12.12 пункту 12 зазначеної Інструкції закріплено, що у разі відсутності відомостей, яким чином проводити виплату коштів, державний виконавець повідомляє стягувача про наявність належних йому коштів та пропонує йому повідомити шляхи отримання ним коштів (через фінансові установи з обов`язковим зазначенням реквізитів для перерахування коштів або поштовим переказом із зазначенням повної адреси стягувача).

Крім того, згідно підпункту 12.13 пункту 12 Інструкції № 512/5 не пізніше ніж протягом трьох робочих днів від дня ознайомлення з інформацією про надходження коштів державний виконавець у разі достатності суми для покриття всіх вимог стягувача та наявності відомостей від стягувача про шляхи отримання ним коштів готує одне розпорядження (у тому числі за зведеним виконавчим провадженням), яким визначає належність указаних коштів та спосіб перерахування стягувачу, яке затверджується начальником органу ДВС із зазначенням дати та скріплюється печаткою органу ДВС. Указане розпорядження готується в двох примірниках, оригінал видається особі, відповідальній за ведення книги обліку депозитних сум, копія залишається у виконавчому провадженні.

Відповідно до підпунктів 12.15, 12.18, 12.21 пункту 12 цієї Інструкції підготовка розрахункових документів про перерахування коштів здійснюється особою, відповідальною за ведення книги, не пізніше ніж протягом трьох робочих днів з дня отримання розпорядження державного виконавця. При перерахуванні коштів, які належать стягувачу - юридичній особі, списання коштів з відповідних рахунків органу ДВС здійснюється на підставі платіжних доручень. Платіжне доручення підписується керівником органу ДВС та особою, яка уповноважена на ведення відповідного рахунку органу ДВС.

Поряд із цим, відповідно до приписів ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 1.39 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" списання примусове - це списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктами 5.1-5.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України 21.11.2004 № 22, відповідно до статті 1071 ЦК України кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його доручення на підставі рішення суду, а також у випадках, установлених законом. Примусове списання коштів банки виконують з рахунків, які відкриті клієнтами в банках відповідно до нормативно-правових актів Національного банку, що регулюють порядок відкриття та використання рахунків.

Примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувачі (орган державної виконавчої служби) на підставі виконавчих документів, установлених законами України.

Аналіз наведених приписів дає підстави для висновку, що зазначені дії засвідчують платіжний, розрахунковий характер відносин, що виникають між органами Державної виконавчої служби, Казначейства, боржником та стягувачем.

Разом з цим, слід врахувати, що в даному випадку виконавець, хоча й від імені держави, однак діє "в інтересах стягувача" задля виконання судового рішення, яке постановлено на користь останнього, тобто, стягувач фактично наділяє виконавця своїм правом на одержання належних йому грошових коштів, а виконавець на цей період стає "отримувачем" таких коштів.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права в подібних правовідносинах викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №910/3692/18 та від 11.02.2020 у справі №927/206/19.

Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що моментом фактичного виконання судового рішення є саме момент надходження коштів з рахунку боржника на відповідний рахунок виконавчої служби.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом стягнення грошових коштів 11.11.2016 з рахунку відповідача Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що підтверджується меморіальним ордером за № 227/12 від 11.11.2016, відбулось на підставі платіжної вимоги № 227/12 від 31.10.2016, копія якої міститься у матеріалах справи.

Однак, платіжна вимога №227/12 від 31.10.2016 виставлена на суму 8597427,34 грн, тоді як відповідно до меморіального ордеру №227/12 від 11.11.2016 з рахунку відповідача були списані грошові кошти у сумі 5449542,31 грн (тобто, у меншій сумі).

Належних та допустимих доказів на підтвердження списання 11.11.2016 грошових коштів на виконанння рішень суду у справах №910/27839/15, №910/27814/15, №910/16508/15, №910/16510/15, №910/2702/15, №910/16501/15 з рахунків відповідача на депозитний рахунок виконавчої служби відповідачем суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, твердження відповідача, що саме 11.11.2016 з рахунку позивача були списані грошові кошти, стягнуті судом у справах №910/27839/15, №910/27814/15, №910/16508/15, №910/16510/15, №910/2702/15, №910/16501/15 є безпідставним та необгрунтованим.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим період нарахування 3% річних та інфляційних втрат, визначений позивачем у позовній заяві - до 27.11.2016 включно.

Так позивач просив місцевий господарський суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 3521,94 грн та інфляційні втрати у розмірі 14396,80 грн за період з 25.12.2015 по 27.11.2016, нараховані за судовим рішенням у справі №910/27839/15; 3% річних у розмірі 3451,30 грн та інфляційні втрати у розмірі 13961,46 грн за період з 28.11.2015 по 27.11.2016, нараховані за судовим рішенням у справі №910/27814/15; 3% річних у розмірі 3885,71 грн та інфляційні втрати у розмірі 15718,52 грн за період з 28.11.2015 по 27.11.2016, нараховані за судовим рішенням у справі №910/16508/15; 3% річних у розмірі 3699,72 грн та інфляційні втрати у розмірі 14844,79 грн за період з 28.11.2015 по 27.11.2016, нараховані за судовим рішенням у справі №910/16510/15; 3% річних у розмірі 4236,81 грн та інфляційні втрати у розмірі 17138,80 грн за період з 28.11.2015 по 27.11.2016, нараховані за судовим рішенням у справі №910/2702/15; 3% річних у розмірі 3885,71 грн та інфляційні втрати у розмірі 15718,52 грн за період з 28.11.2015 по 27.11.2016, нараховані за судовим рішенням у справі №910/16501/15.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, здійснивши власний перерахунок інфляційних втрат та 3% річних, дійшла висновку, що обґрунтованими є вимоги про стягнення з відповідача 91 778,89 грн інфляційних втрат та 22 588,58 грн. 3 % річних, виходячи з наступних розрахунків:

- по виконанню рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2015 у справі №910/27839/15-г - 14 396,80 грн інфляційних втрат, 3511,55 3 % річних за період з 25.12.2015 по 27.11.2016 на суму заборгованості 126741,15 грн;

- по виконанню рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2015 у справі №910/27814/15-г - 13 961,46 грн інфляційних втрат, 3441,92 3 % річних за період з 28.11.2015 по 27.11.2016 на суму заборгованості 115015,80 грн;

- по виконанню рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 у справі №910/16508/15-г - 15 718,52 грн інфляційних втрат, 3875,09 грн 3 % річних за період з 28.11.2015 по 27.11.2016 на суму заборгованості 129490,62 грн.

- по виконанню рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі №910/8258/15-г - 14844,79 грн інфляційних втрат, 3659,69 3 % річних за період з 28.11.2015 по 27.11.2016 на суму заборгованості 122292,80 грн;

- по виконанню рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2015 у справі №910/16510/15-г - 17 138,80 грн інфляційних втрат, 4225,24 3 % річних за період з 28.11.2015 по 27.11.2016 на суму заборгованості 141191,01 грн;

- по виконанню рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі №910/2702/15-г - 15 718,52 грн. інфляційних втрат, 3875,09 3 % річних за період з 28.11.2015 по 27.11.2016 на суму заборгованості 129490,62 грн.

Відповідно в решті вимог про стягнення 92,61 грн 3% річних слід відмовити.

З огляду на досліджені та встановлені обставини, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції мали місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, тому рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 у справі № 910/15960/18 підлягає зміні, позов задовольняється частково, до стягнення на користь позивача з відповідача підлягає 22 588,58 грн 3% річних та 91778,89 грн інфляційних втрат. В іншій частині позову необхідно відмовити.

Судові витрати.

Положеннями ч. 14 ст. 129 ГПК України передбачено, що суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи в оскарженому рішенні судом першої інстанції здійснювався розподіл судового збору, колегія суддів змінюючи рішення змінює і розподіл судового збору за подання позовної заяви.

Пуктом 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже на підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 ГПК України за подачу позову судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

В аналогічному порядку підлягає розподілу судовий збір за подання апеляційних скарг, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на апелянтів пропорційно задоволеним вимогам.

Частина 11 ст. 129 ГПК України встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга позивача задоволена частково, внаслідок чого ухвалене судом першої інстанції рішення змінено, позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2634,71 грн (за подачу апеляційної скарги).

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги ПАТ "Укрнафта" витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на ПАТ " Укрнафта".

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 у справі №910/15960/18 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 у справі №910/15960/18 задовольнити частково.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 у справі №910/15960/18 в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних змінити, виклавши резолютивну частину вказаного рішення у такій редакції:

"Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" 3% річних у розмірі 22 588,58 грн (двадцять дві тисячі п`ятсот вісімдесят вісім гривень п`ятдесят вісім коп.), інфляційні втрати у розмірі 91 778,89 грн (дев`яносто одна тисяча сімсот сімдесят вісім гривень вісімдесят дев`ять коп.) та судовий збір у розмірі 1760,57 (одна тисяча сімсот шістдесят гривень п`ятдесят сім коп.).

В решті позову відмовити."

4.Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" 2634,71 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

5.Доручити видачу наказів Господарському суду міста Києва з зазначенням необхідних реквізитів.

6. Матеріали справи №910/15960/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді Г.П. Коробенко

Т.П. Козир