СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення апеляційної скарги без руху

"27" вересня 2021 р. Справа № 913/673/20

Суддя Шевель О.В.,

дослідивши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 (вх.№2886 Л/2) на рішення господарського суду Луганської області від 15.04.2021, ухвалене суддею Косенко Т.В. у приміщенні господарського суду Луганської області 15.04.2021 о 09:59 год. (повний текст рішення складено 26.04.2021) у справі №913/673/20

за позовом: Управління освіти Рубіжанської міської ради Луганської області, м.Рубіжне, Луганська область,

до Фізичної особи - підприємця Бороніна Володимира Васильовича, м. Рубіжне, Луганська область, 93000.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Рубіжанська міська рада Луганської області м. Рубіжне, Луганська область,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Рубіжанська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №7 Рубіжанської міської ради Луганської області, м.Рубіжне, Луганська область

про зобов`язання відповідача звільнити нежитлове вбудоване приміщення та стягнення неустойки у сумі 495238,83 грн,

ВСТАНОВИЛА:

Управління освіти Рубіжанської міської ради Луганської області звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Бороніна Володимира Васильовича про: зобов`язання звільнити нежитлове вбудоване приміщення, площею 184 м2, розташоване за адресою: вул.Визволителів, 53, м.Рубіжне, Луганська область, в будівлі майстерні, яке знаходиться на балансі Управління освіти Рубіжанської міської ради Луганської області; стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування вказаним нежитловим вбудованим приміщенням, за час прострочення в сумі 495238,83 грн.

Рішенням господарського суду Луганської області від 15.04.2021 позов задоволено частково. Зобов`язано ФОП Бороніна Володимира Васильовича звільнити нежитлове вбудоване приміщення, площею 184 м2, розташованого за адресою: вул.Визволителів, 53, м.Рубіжне Луганської області, в будівлі майстерні, яке знаходиться на балансі Управління освіти Рубіжанської міської ради Луганської області. Стягнути з ФОП Бороніна Володимира Васильовича на користь Управління освіти Рубіжанської міської ради Луганської області судовий збір у сумі 2102,00 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Повний текст рішення складено 26.04.2021, отже, останнім днем встановленого ч.1 ст.256 ГПК України строку його апеляційного оскарження є 17.05.2021 (з урахуванням того, що 16.05.2021 - вихідний день).

14.09.2021, тобто з пропущенням вказаного строку, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить вищевказане рішення скасувати в частині зобов`язання ФОП Бороніна В.В. звільнити спірне приміщення та в частині стягнення з відповідача судового збору, постановити нове рішення, в якому відмовити в задоволенні позовних вимог у вказаній частині.

Заявник в апеляційній скарзі просить поновити йому пропущений строк на апеляційне оскарження в порядку ч.2 ст.256 ГПК України, посилаючись на те, що повний текст рішення ним отримано лише 26.08.2021.

Як вбачається з матеріалів справи (т.2, а.с.175), копію рішення, направлену місцевим господарським судом на належну адресу відповідача 27.04.2021, було повернуто відділенням зв`язку до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Тобто вказане поштове відправлення не було отримано адресатом.

У відповідь на звернення відповідача від 08.07.2021 суд повторно надіслав на адресу Бороніна В.В. копію рішення, яку було отримано адресатом 26.08.2021, що підтверджується доданою до апеляційної скарги копією поштового конверта.

Отже, апеляційну скаргу подано Бороніним В.В. 14.09.2021 у межах встановленого п.1 ч.2 ст.256 ГПК України двадцятиденного строку з дня вручення йому повного рішення суду.

Перевіркою матеріалів апеляційної скарги встановлено, що заявником не дотримано вимог п.2 ч.3 ст.258 ГПК України, а саме - не надано доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

У відповідності до приписів п.п. 2, 4 п.2 ч.2 ст.4, ч.4 ст.6 Закону України "Про судовий збір" та виходячи із тих обставин, що заявник оскаржує судове рішення в частині задоволення однієї немайнової вимоги, заявленої у 2020 році - сума судового збору за подання даної скарги має становити 3153,00 грн. (тобто 150% суми 2102,00 грн., яка підлягала сплаті за звернення до суду з такою позовною вимогою у 2020 році).

Апелянт із посиланням на п.1 ч. 1 ст.8 Закону України "Про судовий збір" просить суд звільнити його від сплати судового збору. На підтвердження розміру річного доходу заявника до скарги додано відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2020 року по 2 квартал 2021 року, а також надані Пенсійним фондом України відомості з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з 1999 по 2021 роки.

Розглянувши вказане клопотання, суд зазначає наступне.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення суду від 28.10.1998 року у справі "Ейрі проти Ірландії", серія А, N 32, п. 25 - 26).

Суд підкреслює, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (див., наприклад, рішення суду від 10.07.1998 року у справі компанії "Тіннеллі та сини, Лтд. та ін." і "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства", Reports 1998-IV, с. 1660, п. 72, та рішення суду від 28.11.2006 року у справі "Апостол проти Грузії", заява N 40765/02). При цьому, Суд в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дія в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (рішення суду від 12.06.2007 року у справі "Станков проти Болгарії" (Case of Stankov v. Bulgaria, заява N 68490/01, п. 57).

Законодавче закріплення судових витрат має на меті: по-перше, відшкодування державі витрат, понесених на утримання судової системи і забезпечення її діяльності (саме у цьому проявляється компенсаційна функція інституту судових витрат), по-друге: покладає певні витрати на тих, хто звертається до суду за захистом, що покликано дисциплінувати фізичних та юридичних осіб від подання до суду необґрунтованих заяв та клопотань, забезпечуючи таким чином також процесуальну економію.

У пункті 53 Рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland), було зазначено, що "Право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотриманням вимог Конвенції залишається за Судом ("Голдер проти Сполученого Королівства" і "Z та інші проти Сполученого Королівства", рішення суду, цитовані вище, так само; та, mutatis mutandis, "Ейрі проти Ірландії" (Airey v. Ireland), рішення від 9 жовтня 1979 року).

Законом України "Про судовий збір" визначений перелік осіб, які безумовно звільнені від сплати судового збору у всіх інстанціях у силу закону, який наділяє їх певним статусом, або виходячи із чітко визначеного предмета спору. Цей перелік наведений у статті 5 зазначеного Закону та є вичерпним.

Як вбачається з матеріалів скарги, заявником не надано доказів наявності у нього пільг щодо сплати судового збору в порядку ст.5 вищевказаного закону.

З аналізу ж статті 8 Закону України "Про судовий збір", на яку посилається апелянт, вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію "суд, враховуючи майновий стан сторони, може…", тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

Так, зокрема, законодавець у статті 8 Закону України "Про судовий збір" закріпив норму, відповідно до якої, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Даний перелік умов відстрочення, розстрочення сплати судового збору або звільнення від його сплати є вичерпним, тому не допускається його розширення з ініціативи суду лише з урахуванням майнового стану сторони за відсутності умов, передбачених зазначеними положеннями цього Закону.

Разом з тим, наведеними правовими нормами Закону України "Про судовий збір" встановлено чіткий і вичерпний перелік умов, а також суб`єктних та предметних критеріїв, за наявності яких, з огляду на майновий стан сторони, суд може, зокрема, звільнити від сплати судового збору.

Зазначеною нормою прямо передбачено право суду, зокрема, звільнити від сплати судового збору саме позивача - фізичну особу, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу за попередній календарний рік.

Проте, як було встановлено вище, ОСОБА_1 є не позивачем, а відповідачем у даній справі, отже, на нього приписи вказаної норми не поширюються.

Відповідний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, в постанові Верховного Суду від 27.08.2021 у справі №910/17429/19, в ухвалах Верховного Суду від 05.04.2021 у справі № 461/3672/20, від 26.07.2021 у справі №905/1656/20, від 12.08.2021 у справі №158/1981/20 тощо.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи та відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент подання Управлінням освіти Рубіжанської міської ради Луганської області позову в даній справі (у грудні 2020 року) відповідач мав статус фізичної особи - підприємця; відповідно до даних реєстру, підприємницьку діяльність було припинено 22.02.2021.

Отже, протягом 2020 року (тобто попереднього календарного року) ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність - про це також зазначено у доданих до апеляційної скарги відомостях з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків. Разом з тим, даних про розмір доходу від вказаної діяльності у зазначеному документі не міститься. Як вбачається із сформованих Пенсійним фондом України відомостей з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з 1999 по 2021 роки, у них відображено лише суми заробітку для нарахування пенсії (які протягом 2020 року мали нульове значення).

При цьому заявником не надано декларації про майновий стан і доходи, податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2020 рік або інших доказів, якими б підтверджувався розмір доходу від підприємницької діяльності ФОП Бороніна В.В. у 2020 році.

За таких обставин, суд зазначає, що заявником не доведено, що розмір належного до сплати судового збору (3153,00 грн) перевищує 5 відсотків розміру річного доходу ФОП Бороніна В.В. у 2020 році.

Тому суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні клопотання заявника про звільнення його від сплати судового збору з підстав необґрунтованості вказаного клопотання та невідповідності його вищенаведеним приписам Закону України "Про судовий збір".

Відповідно, апелянту слід надати суду докази сплати 3153,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Перевіркою матеріалів апеляційної скарги також встановлено, що апелянтом на доказ направлення копії апеляційної скарги позивачу та третім особам надано лише фіскальні чеки, з яких не вбачається, на яку адресу та які поштові відправлення було надіслано.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 258 ГПК України, до апеляційної скарги додаються докази надсилання копії скарги іншій стороні у справі.

Відповідно до ст.259 ГПК України, особа, яка подає апеляційну скаргу, надсилає іншим учасникам справи копію цієї скарги і доданих до неї документів, які у них відсутні, листом з описом вкладення.

Комплексний аналіз зазначених норм свідчить, що положення ст.259 ГПК України по суті конкретизують та деталізують вимоги п. 3 ч. 3 ст.258 ГПК в частині, кому, які документи і яким саме чином має надіслати особа, яка подає апеляційну скаргу, зокрема, і обов`язок цієї особи надіслати копію вказаної скарги і доданих до неї документів саме листом з описом вкладення.

Отже вищевказаними процесуальними нормами імперативно та без зазначення жодних винятків встановлений обов`язок особи, яка подає апеляційну скаргу, надіслати іншим учасникам справи, в тому числі, іншим сторонам у справі, копію цієї скарги і доданих до неї документів, які у них відсутні, листом з описом вкладення, оскільки пункт 3 частини 3 статті 258 ГПК України встановлює вимоги до апеляційної скарги, а стаття 259 ГПК України визначає спосіб виконання такої вимоги.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 18.04.2019 у справі №914/1955/17, від 17.10.2019 у справі №910/4557/18, від 13.07.2020 у справі №904/31/16, від 22.01.2021 у справі №17/823/20, від 25.01.2021 у справі №910/9359/20, в ухвалі від 09.08.2019 у справі №Б-7/224-13/287 тощо, в яких Верховний Суд вказав на необхідність дотримання вимог ст.259 ГПК України щодо надіслання копії апеляційної скарги іншим учасникам справи листом з описом вкладення.

Аналогічний процесуальний підхід застосовує Верховний Суд і при перевірці дотримання учасниками справи приписів ст.291 ГПК України, якою встановлено, що особа, яка подає касаційну скаргу, надсилає іншим учасникам справи копію цієї скарги і доданих до неї документів, які у них відсутні, листом з описом вкладення.

Зокрема, в ухвалі від 12.08.2021 у справі №917/204/20 про залишення касаційної скарги без руху, із посиланням на п. 61 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, зазначено, що опис вкладення є офіційним підтвердженням наявності у поштовому відправленні того пакету документів, який був надісланий відправником.

В ухвалі від 25.08.2021 у справі № 905/1450/19 Верховний Суд встановив, що до касаційної скарги додано експрес-накладну, що вказує на надіслання кореспонденції позивачеві, однак не додано листа із описом вкладень, що унеможливлює перевірку касаційним судом факту надіслання йому саме копії касаційної скарги і доданих до неї документів. Відповідну обставину суд касаційної інстанції визнав підставою для залишення скарги без руху.

З урахуванням вищенаведених норм процесуального законодавства та правової позиції Верховного Суду, суд апеляційної інстанції зазначає, що з метою усунення вищевказаного недоліку апелянт має надати докази надіслання копій апеляційної скарги на адресу інших учасників справи листом з описом вкладення.

Відповідно до ч.2 ст.260 ГПК України, до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.174 ГПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162,164,172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 174, 234, 258, 259, 260 ГПК України, суддя-доповідач

УХВАЛИЛА:

1.Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

2.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без руху.

3. Встановити заявнику десятиденний строк з дня вручення йому копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги.

4. Роз`яснити апелянту, що у разі неусунення недоліків у строк, встановлений судом, буде застосовано процесуальні наслідки, визначені статтями 174, 260 ГПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя - доповідач О.В. Шевель