ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року Справа № 918/303/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Петухов М.Г.

суддя Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Орловській Т.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на рішення господарського суду Рівненської області від 28.07.2021 р. (суддя Заголдна Я.В., повний текст складено 06.08.2021 р.) та додаткове рішення господарського суду Рівненської області від 11.08.2021 р. у справі №918/303/21

за позовом акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Шифер"

про встановлення земельного сервітуту

за участю представників:

позивача - Яковчук О.Д.,

відповідача - Чабана Д.Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 28.07.2021 р. у справі №918/303/21 в задоволенні позову акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Шифер" про встановлення земельного сервітуту відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що згідно положень глави 32 ЦК України право вимоги про встановлення сервітуту належить особі, яка має намір користуватись чужою земельною ділянкою, до власника (постійного користувача) земельної ділянки щодо якої встановлюється земельний сервітут. Однак, у даному випадку до суду звернувся власник земельної ділянки (особа якій земельна ділянка належить на праві постійного користування) з позовом про встановлення земельного сервітуту для відповідача у справі, при цьому останній заперечує проти встановлення такого сервітуту. Тобто позивачем фактично заявлено позов в інтересах іншої особи, права та інтереси якої останній не уповноважений захищати.

З урахуванням ст. 4 ГПК України та ст. 15 ЦК України місцевий господарський суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, неефективним та таким, що не відповідає його змісту та системі права, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Додатковим рішенням господарського суду Рівненської області від 11.08.2021 р. у справі №918/303/21 заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Шифер" про вирішення питання про розподіл судових витрат у справі №918/303/21 задоволено. Стягнуто з акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Шифер" 42000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування додаткового рішення суд першої інстанції вказав, що відповідачем у справі було підтверджено належними та допустимими доказами обсяг та вартість понесених витрат на професійну правничу допомогу. У свою чергу їх співмірність та відповідність критеріям розумності не спростовано доводами позивача викладеними у клопотанні про зменшення таких витрат, а тому суд дійшов висновку про задоволення заяви ТОВ "Волинь - Шифер" про ухвалення додаткового рішення та стягнення з позивача на користь відповідача у справі 42000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням господарського суду Рівненської області від 28.07.2021 р. та додатковим рішенням господарського суду Рівненської області від 11.08.2021р. у справі №918/303/21 акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами в яких просить оскаржувані рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити та повністю відмовити у стягненні витрат на професійну правову допомогу.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також на підставі неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що власник та володілець (користувач) земельної ділянки наділені рівними правами стосовно можливості укладення договорів земельних сервітутів. Дії відповідача, пов`язані з відмовою у встановленні земельного сервітуту, призводять до того, що останній, маючи на праві власності об`єкт нерухомості, фактично використовує земельну ділянку без оформлення права на таке користування у встановленому законом порядку, чим порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, а встановлення сервітуту визначеним позивачем способом є найменш обтяжливим.

Щодо додаткового рішення від 11.08.2021 р. у справі №918/303/21 апелянт зазначає, що заявлені відповідачем витрати на послуги адвоката є завищеними та становлять надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Звертає увагу суду на те, що заявлений розмір вартості участі адвоката у одному судовому засіданні у сумі 4000 грн. не відповідає фактично витраченому часу адвокатом на надання такої послуги.

Скаржник вважає, що вартість витрат на правничу допомогу є завищеною, оскільки на розгляді господарського суду Рівненської області перебувала справа №918/302/21 з аналогічним предметом спору, в якій даний адвокат також здійснював представництво інтересів ТОВ «Волинь-Шифер», а тому написання відзиву, заперечень, письмових поясненнях у даній справі не вимагала значних витрат часу, оскільки останні є ідентичними тим, що були подані відповідачем під час розгляду справи №918/302/21. Разом з тим, додатковим рішенням від 16.07.2021 р. у справі №918/302/21 стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ТОВ «Волинь-Шифер» 56000 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідачем надано відзиви на апеляційні скарги, в яких з підстав викладених у них, просить рішення господарського суду Рівненської області від 28.07.2021 р. та додаткове рішення господарського суду Рівненської області від 11.08.2021 р. у справі №918/303/21 залишити без змін, а апеляційні скарги акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" без задоволення.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №260401 Державне територіально-галузеве об`єднання "Львівська залізниця" є постійним користувачем земельної ділянки площею 11,0120 га, яка розташована на території Квасилівської міської ради Здолбунівського району Рівненської області за кадастровим номером земельної ділянки 56246:553:00:02:0088:0002 (т.1, а.с.15).

06.12.2012 року між державним територіально-галузевим об`єднанням "Львівська залізниця" (надалі - сторона-1) та ТОВ «ВолиньШифер» (надалі - сторона-2) укладено договір №Л/ПЧ-7/003 про встановлення земельного сервітуту стосовно земельної ділянки площею - 0,8800 га, кадастровий номер: :02:0088:0002, цільове призначення - землі транспорту, правовий режим - на праві постійного користування земельною ділянкою, яка розташована на території Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області, згідно технічної документації із землеустрою щодо надання земельної ділянки (згідно договору про встановлення земельного сервітуту) в сервітутне (обмежене) користування ТОВ «Волинь-Шифер» на території Квасилівської селищної ради, яка є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.1 договору) (т.1, а.с.16-21).

Договір набирає чинності від дати державної реєстрації цього договору у територіальних органах Держземагенства за місцем знаходження земельної ділянки та діє на строк дії договору на експлуатацію під`їзної залізничної колії (п. 4.1. Договору).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18.06.2014 року на підставі договору про встановлення земельного сервітуту від 06.12.2012 року за ТОВ «Волинь-Шифер» здійснено державну реєстрацію іншого речового права (сервітуту) на земельну ділянку кадастровий номер :02:008:0002, цільове призначення: для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту. Визначено, що сервітут є платним та постійним; строк дії: безстроковий; додаткові відомості: на період дії договору на експлуатацію під`їзної залізничної колії (т.1, а.с. 23-24).

19.04.2017 року додатковою угодою до договору про встановлення земельного сервітуту від 18.06.2014 р. №Л/ПЧ-7/003, зареєстрованого в Реєстраційній службі Рівненського районного управління юстиції Рівненської області, а саме, у пунктах 4 та 5 сторони погодили: пункт договору "Набрання чинності договором, Строк дії договору" викласти у наступній редакції: "Цей договір діє з 19 квітня 2017 року по 19 квітня 2018 року включно". Розділ 8 договору викласти у наступній редакції: "Цей договір може бути розірваний у будь-який час за власною ініціативою будь-якої із сторін. Сторони цим погоджуються, що мають право у будь-який час з будь-яких причин за власною ініціативою і повідомивши у письмовому вигляді про це інші сторони розірвати договір. При цьому сторона 2 сервітуту зобов`язана за власний рахунок у місячний термін звільнити земельну ділянку від власного майна з додержанням технічних умов." (т.1, а.с.25-26).

21.05.2018 року додатковою угодою до договору №Л/ПЧ-7/003 від 18.06.2014 року про встановлення земельного сервітуту сторони внесли зміни до додаткової угоди до договору №Л/ПЧ-7/003 від 18.06.2014 р. та договору №Л/ПЧ-7/003 від 18.06.2014 р. в частині банківських реквізитів сторони 1 (т.1, а.с.28-29).

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право сервітуту ТОВ «Волинь-Шифер» на земельну ділянку :02:008:0002 було припинено 14.11.2020 р., про що 17.11.2020 р. приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І. було внесено відомості до реєстру (т.1, а.с.31-32).

Оскільки земельний сервітут встановлений договором про встановлення земельного сервітуту від 18.06.2014 року №Л/ПЧ-7/003 припинив свою дію і відповідач ухиляється від укладення нового договору, позивач звернувся до суду з позовом (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) про встановлення земельного сервітуту стосовно земельної ділянки площею 0,8800 га, кадастровий номер: 56246:553:00:02:008:0002, цільове призначення - землі транспорту, правовий режим - на праві постійного користування земельною ділянкою, що знаходиться на території Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області (згідно технічної документації) строком на 5 років, оплата сервітуту - 231,26 грн. в місяць з ПДВ для експлуатації, обслуговування, ремонту, реконструкції під`їзної залізничної колії з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

У користуванні ТОВ «Волинь Шифер» вже перебувала земельна ділянка кадастровий номер :02:008:0002 з цільовим призначенням: для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту, що підтверджується відповідним витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (т.1, а.с.31-32)

З пункту 2.2. договору №Л/ПЧ-7/003 від 18.06.2014 р. вбачається, що відповідач використовував земельну ділянку кадастровий номер :02:008:0002 виключно з метою реконструкції, проїзду, експлуатації, обслуговування, ремонту під`їзної залізничної колії ТОВ «Волинь-Шифер» з правом входу і виходу в будь-який час, по, вздовж, упоперек та над землями під сервітутом.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості відповідно до його призначення, його споживання.

Визначивши для себе необхідність користування своїм майном, власник визначає спосіб користування об`єктом власності та у разі неможливості його використання без встановлення земельного сервітуту визначає види користування чужою земельною ділянкою та вживає заходів щодо встановлення сервітуту. У іншому випадку користувач свідомо за своєї ж волі позбавляється права доступу та користування об`єктом своєї власності, що розташований на чужій земельній ділянці.

Таким чином, встановлення необхідності користування чужою земельною ділянкою та визначення обсягу такого користування є виключно правом власника майна, що знаходиться на такій земельній ділянці.

Відповідно до ч.1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут).

Статтею 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Частиною 1 статті 98 ЗК України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Згідно з ст. 402 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Аналогічні за змістом положення щодо земельного сервітуту містяться у ст.100 ЗК України.

Відповідно до ч.1, 5 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Статтею 404 ЦК України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Апеляційним господарським судом встановлено, що спірні правовідносини передбачають наявність у ТОВ «Волинь Шифер» виключно права використовувати чужу земельну ділянку у потрібний йому спосіб для задоволення своїх потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом, зокрема, користування під`їзними коліями, які розташовані на такій земельній ділянці. І лише у разі встановлення сервітуту щодо земельної ділянки у власника (володільця) земельної ділянки виникає обов`язок у визначений договором чи рішенням суду спосіб надати користувачу доступ до земельної ділянки.

Таким чином, правова конструкція сервітуту не передбачає будь-якого обов`язку користувача (ТОВ «Волинь-Шифер») щодо укладення договору сервітуту за відсутності його волевиявлення на укладення відповідного договору.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З системного аналізу положень Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України вбачається, що право вимоги про встановлення сервітуту належить особі, яка має намір користуватись чужою земельною ділянкою, до власника (постійного користувача) такої земельної ділянки. У свою чергу такого права для власника (володільця) земельної ділянки щодо якої встановлюється земельний сервітут не передбачено.

На підставі вищевикладеного, колегією суддів встановлено, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки діюче законодавство не передбачає такого способу захисту порушеного права власника (володільця) земельної ділянки як встановлення рішенням суду земельного сервітуту на користь іншої особи.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на додаткове рішення господарського суду Рівненської області від 11.08.2021 р. у справі №918/303/21 про те, що сума пред`явлених до стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу є завищеною, необґрунтованою та непропорційною до ціни позову, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ст.59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, тоді як конституційне право на професійну правничу допомогу не може бути обмежено.

У відповідності до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

На підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу відповідачем було подано до суду: 1) свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю гр. Чабану Дмитру Федоровичу серія КС №6000/10 від 24.03.2017 р. (т.1, а.с.135); 2) ордер серії КС №859549 від 12.05.2021 року (т.1, а.с.136); 3) договір №15/12-20 про надання правової (правничої) допомоги від 15.12.2020 року з додатком № 1 від 15.12.2020 року (т.2, а.с.25-30); 4) протокол №3 погодження договірної ціни до договору про надання правової (правничої) допомоги від 15.12.2020 р. №15/12-20 від 26.04.2021 р. (т.2, а.с.31); 5) акт №2 прийому наданої правничої допомоги згідно з договором про надання правової (правничої) допомоги №15/12-20 від 15.12.2020 року від 28.07.2021 р. (т.2, а.с.32); 6) деталізація рахунку №28/07 від 28.07.2021 р. (т.2 , а.с.33); 7) рахунок-фактуру №28/07 від 28.07.2021 р. (т.2, а.с.34); 8) платіжне доручення №1189 від 29.07.2021 р. на суму 42000 грн. (т.2, а.с.35).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 15.12.2020 р. між ТОВ «Волинь-Шифер» (замовник) та адвокатським об`єднанням «Новіков і Партнери» (виконавець) укладено договір про надання правової (правничої) допомоги №15/12-20 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору замовник доручає, а виконавець протягом дії даного договору приймає на себе зобов`язання надати замовнику за винагороду правову (правничу) допомогу з питань, що цікавлять замовника (далі - правнича допомога).

Конкретні питання, щодо яких надається правнича допомога, погоджуються сторонами письмово та зазначаються в протоколах погодження договірної ціни, які є невід`ємною частиною даного договору. Обсяг та зміст правничої допомоги, визначені даним договором та погоджені в протоколах, надаються в наступних формах: надання усних та письмових консультацій, роз`яснень з юридичних питань, довідок по законодавству, складання документів правового характеру, здійснення представництва інтересів замовника в усіх установах, організаціях, підприємствах всіх форм власності, підпорядкування та організаційно-правових форм, в усіх державних органах, включаючи судові установи України всіх рівнів та юрисдикцій (п. 1.2, 1.2. Договору).

Відповідно до пунктів 3.1., 3.2. договору, розмір винагороди (гонорару) виконавця за надання правничої допомоги згідно з даним договором визначається у протоколах погодження договірної ціни, які є невід`ємними додатками до даного договору, та може бути розрахований, виходячи із розцінок виконавця (вартість однієї години правничої допомоги, щомісячна фіксована оплата систематичної правничої допомоги, фіксована оплата за окремий замовлений вид правничої допомоги чи інше) та/або кількості витраченого часу. Оплата правничої допомоги проводиться шляхом перерахування замовником коштів на рахунок виконавця.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що підставою для оплати правничої допомоги є підписаний або схвалений сторонами в порядку, передбаченому п. 3.5. даного договору, акт прийому наданої правничої допомоги та рахунок, наданий замовнику виконавцем. Замовник зобов`язаний оплатити рахунок, наданий виконавцем, не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з моменту надання виконавцем рахунку. В протоколах погодження договірної ціни сторони можуть узгодити інший порядок оплати правничої допомоги, в тому числі шляхом передоплати.

В додатку №1 до договору про надання правової допомоги сторони визначили обсяг повноважень АО «Новіков і Партнери» під час виконання вказаного договору.

Відповідно до п. 1.1. протоколу №3 погодження договірної ціни до договору про надання правової (правничої) допомоги від 15.12.2020 року № 15/12-20 від 26.04.2021 року, правнича допомога, яка надається виконавцем включає: представництво інтересів замовника в господарському суді Рівненської області у зв`язку із розглядом справи №918/303/21 за позовом АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до ТОВ "Волинь - Шифер" про встановлення земельного сервітуту, та виконання пов`язаних із таким представництвом дій: ознайомлення із матеріалами справи, правовий аналіз наданих замовником документів, зібрання необхідних доказів у справі, підготовка всіх необхідних процесуальних документів (відзиву, заперечення на відповідь на відзив, письмових пояснень, заяв, клопотань тощо) та інших документів, складання яких є необхідним для належного виконання умов договору.

У пункті 2.1 даного протоколу, сторони домовились, що розмір винагороди виконавця за надання правничої допомоги відповідно до п. 1.1. протоколу становить: 4000 грн. без ПДВ за одну годину надання правничої допомоги юристами/адвокатами партнерами та/або співробітниками виконавця. Розмір винагороди виконавця за участь адвоката - співробітника виконавця у одному судовому засіданні дорівнює одній годині надання правничої допомоги та становить 4000 грн..

Замовник та виконавець у пунктах 2.2, 2.3 протоколу визначили, що сума винагороди виконавця, зазначена у п. 2.1. даного протоколу, розраховується відповідно до вартості однієї години та загальної кількості часу витраченого виконавцем у зв`язку з наданням правничої допомоги відповідно до даного протоколу. Загальна вартість наданої правничої допомоги зазначається виконавцем в деталізації до рахунку на оплату правничої допомоги, в якій зазначається зміст наданої правничої допомоги, кількість витраченого виконавцем часу на надання правничої допомоги та вартість правничої допомоги. Замовник здійснює оплату правничої допомоги у повному обсязі після завершення надання послуг виконавцем. Завершенням надання правничої допомоги за цим протоколом вважається момент прийняття господарським судом Рівненської області судового рішення, яким завершується розгляд справи у суді першої інстанції. Виконавець протягом 3 (трьох) днів з моменту завершення надання правової допомоги передає замовнику рахунок та деталізацію рахунку, а також акт прийому наданої правничої допомоги. Замовник зобов`язаний оплатити рахунок, наданий виконавцем не пізніше 5 робочих днів з моменту його отримання.

Відповідно до пункту 3 акту прийому наданої правничої допомоги №2 від 28.07.2021 року АО «Новіков і Партнери» було надано правову допомогу ТОВ "Волинь - Шифер", що складається з: 1) здійснення правового аналізу матеріалів позовної заяви у справі №918/303/21, зібрання доказів, пошук актуальної судової практики, підготовки та направлення до господарського суду відзиву на позовну заяву, надсилання копії на адресу іншої сторони у справі; 2) здійснення правового аналізу відповіді на відзив у справі №918/303/21, підготовка та направлення до господарського суду Рівненської області заперечень на відповідь на відзив, надсилання копії на адресу іншої сторони у справі; 3) участь у судових засіданнях 01.06.2021 р., 11.06.2021 р., 15.06.2021 р., 01.07.2021 р., 28.07.2021 р. в режимі відеоконференції по справі №918/303/21; 4) здійснення правового аналізу заяви про зміну предмету позову, підготовка та направлення до суду письмових пояснень з урахуванням відповідної заяви позивача. Загальна вартість наданої правничої допомоги становить 42 000 грн.

28.07.2021 року АО «Новіков і Партнери» виставлено товариству з обмеженою відповідальністю «Волинь-Шифер» рахунок фактуру № 28/07 на оплату правничої допомоги відповідно до акту № 2 від 28.07.2021 р. в сумі 42 000 грн.

З поданої відповідачем деталізації рахунку №28/07 від 28.07.2021 р. вбачається, що всього на надання правової допомоги адвокатом було витрачено 10,5 год. (630 хв.), з них: 1) здійснення правового аналізу матеріалів позовної заяви у справі №918/303/21, зібрання доказів, пошук актуальної судової практики, підготовка та направлення до господарського суду відзиву на позовну заяву, надсилання копії на адресу іншої сторони у справі 3,5 год.; 2) здійснення правового аналізу відповіді на відзив у справі №918/303/21, підготовка та направлення до господарського суду Рівненської області заперечень на відповідь на відзив, надсилання копії на адресу іншої сторони у справі 2 год.; 3) участь у судових засіданнях 01.06.2021 р., 11.06.2021 р., 15.06.2021 р., 01.07.2021 р., 28.07.2021 р. в режимі відеоконференції по справі №918/303/21 по 1 год. кожне; 4) здійснення правового аналізу заяви про зміну предмету позову, підготовка та направлення до суду письмових пояснень з урахуванням відповідної заяви позивача 1 год..

Відповідно до платіжного доручення №1189 від 29.07.2021 року ТОВ "Волинь-Шифер" перераховано АО «Новіков і Партнери» 42000,00 грн, призначення платежу згідно рах. №28/07 від 28.07.2021 р. оплата правничої допомоги відповідно до акту №2 від 28.07.2021 року.

З аналізу частини п`ятої статті 126 ГПК України вбачається, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 р. у справі №922/445/19, від 22.11.2019 р. у справі №902/347/18, від 06.12.2019 р. у справі № 910/353/19.

Колегією суддів встановлено, що клопотання про зменшення витрат на професійну правову допомогу разом із відповідними доказами подавались акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до суду першої інстанції (т.2, а.с.50-55). Вказане клопотання за своїм змістом є аналогічним поданій позивачем апеляційній скарзі на додаткове рішення господарського суду Рівненської області від 11.08.2021 р. у справі №918/303/21.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України визначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду від 03.10.2019 р. у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 р. у справі №910/906/18 зазначено, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 21 додаткової постанови від 19.02.2020 р. у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про те, що вартість участі адвоката у одному судовому засіданні у сумі 4000 грн. не відповідає фактично витраченому часу адвокатом на надання такої послуги, з огляду на те, що у пункті 2.1 протоколу №3 від 26.04.2021 р. сторони визначили, що розмір винагороди виконавця за участь адвоката - співробітника виконавця у одному судовому засіданні дорівнює одній годині надання правничої допомоги та становить 4000 грн.. Таким чином, апеляційним судом встановлено, що за вказаних умов тривалість судового засідання менше ніж одну годину не впливає на розмір винагороди адвоката.

Апеляційний суд звертає увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що подані відповідачем докази у своїй сукупності з іншими матеріалами справи (протоколами судових засідань, процесуальними документами поданими представником відповідача) у повній мірі підтверджують склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Однак, апеляційний господарський суд, вважає обґрунтованими доводи апелянта про те, що розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу є завищеним, а також неспівмірним із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та часом витраченим ним на їх виконання з огляду на таке.

Зокрема, згідно комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» на розгляді у господарському суді Рівненської області перебували дві аналогічні справи (№918/303/21 та №918/302/21) між тими самими сторонами, з тих самих підстав та за участі того самого представника з боку відповідача, за виключенням лише іншого предмету іншої земельної ділянки.

Судом встановлено, що за результатами розгляду заяви ТОВ "Волинь - Шифер" про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат додатком рішення господарського суду Рівненської області у справі №918/302/21 від 16.07.2021 р. стягнуто з АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на користь ТОВ "Волинь - Шифер" 56000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, як вбачається з долучених позивачем до клопотання про зменшення витрат на професійну правову допомоги копій відзиву на позовну заяву, заперечень на відповідь на відзив та письмових пояснень по справі №918/302/21, останні за своїм змістом є абсолютно ідентичними відзиву на позовну заяву, запереченням на відповідь на відзив та письмовим поясненням, що були подані адвокатом Чабаном Д.Ф. у справі №918/303/21 (т.2, а.с.56-66).

З урахуванням того, що справи є аналогічними та правові позиції відповідача були однаковими, а також оскільки у вищевказаних справах приймав участь один і той же представник ТОВ "Волинь - Шифер", колегія суддів вважає, що надання послуг адвокатом у справі №918/303/21 не потребувало здійснення адвокатом додаткового правового аналізу, вивчення судової практики та джерел права, а підготовка ідентичних за змістом процесуальних документів не вимагала значних витрат часу представником, що у свою чергу не призводило до збільшення обсягу юридичної роботи адвоката.

Крім того, спірні правовідносини регулюється нормами Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України, а тому великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Також апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження б яких адвокат витратив значний час.

З огляду на обсяг фактично виконаних адвокатом робіт та часом витраченим останнім на їх надання, керуючись принципами верховенства права, справедливості та пропорційності, критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, з урахуванням положень ст.126, 129 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для здійснення розподілу витрат відповідача на послуги адвоката в сумі 21000 грн. та покладення їх на позивача.

На підставі вищевикладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги на додаткове рішення господарського суду Рівненської області від 11.08.2021 р. у справі №918/303/21 знайшли своє підтвердження частково, а тому остання підлягає частковому задоволенню.

Таким чином, заява ТОВ "Волинь - Шифер" про розподіл судових витрат у справі №918/303/21 підлягає частковому задоволенню та стягненню з АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на користь ТОВ "Волинь - Шифер" підлягають витрати на професійну правничу допомогу у сумі 21000 грн. як такі, що є співмірними та розумними.

Пунктом 2 частини 1 статті 275 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

За змістом п.4 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.277 ГПК України).

У зв`язку із цим, колегія суддів вважає за необхідне змінити резолютивну частину додаткового рішення господарського суду Рівненської області від 11.08.2021 р. у справі №918/303/21 та викласти її в редакції даної постанови.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що господарський суд Рівненської області під час прийняття рішення від 28.07.2021 р. у справі №918/303/21 повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку, порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Рівненської області від 28.07.2021 р. залишити без змін, апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" - без задоволення.

2. Додаткове рішення господарського суду Рівненської області від 11.08.2021 р. у справі №918/303/21 змінити, виклавши його п.1, п.2 резолютивної частини в наступній редакції :

- заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь - Шифер" про вирішення питання про розподіл судових витрат у справі № 918/303/21 - задовольнити частково.

- стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) в особі регіональної філії "Львівська залізниця" (79007, м. Львів, вул. Гоголя, 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь - Шифер" (35700, Рівненська обл., м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1, ) 21000 (двадцять одну тисячу) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "28" вересня 2021 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.