СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2021 р. Справа № 922/2219/19

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Россолов В.В. , суддя Слободін М.М.
за участю секретаря судового засідання - Мальченко О.О.

за участю представників сторін:
від позивача Синиця І.В., витяг із ЄДРПОУ;

від відповідача-1 Настусенко Д.Д., витяг з ЄДРПОУ;

від відповідача-2 адвокат Скрипник І.А., довіреність №938 від 08.08.2019;

від третьої особи-1 Сумцова Н.В., виписка з ЄДРПОУ;

від військової прокуратури Григор`єв С.В., посвідчення №062399 від 04.06.2021;

від третіх осіб 2, 3, 4 не з`явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Деми Валерія Івановича (вх. №2347 Х/1)

на рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2021, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Бринцевим О.В. об 11 год 52 хв (повний текст складено 16.07.2021),

у справі № 922/2219/19,
за позовом Міністерства оборони України, м. Київ,

до 1-го відповідача Харківської міської ради, м. Харків,

до 2-го відповідача Фізичної особи-підприємця Деми Валерія Івановича, м. Харків

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів:
1.Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків,

2.Всеукраїнська громадська організація Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, м. Київ,

3. Фонд державного майна України, м. Київ,

4. Товариство з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА", м. Київ,

Прокурор - Харківська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, м. Харків,

про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом, в якому просить витребувати земельну ділянку - 1,795 га та земельну ділянку - 3,2444 га з незаконного володіння Харківської міської ради у власність держави в особі Міністерства оборони України; визнати недійсними договір оренди №1 та договір оренди №2; зобов`язати Фізичну особу-підприємця Дему Валерія Івановича знести самочинно збудоване майно.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.07.2021 у справі №922/2219/19 повністю задоволено позовні вимоги Міністерства оборони України, а саме суд вирішив:

1. Витребувати земельну ділянку площею 1,795 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, кадастровий номер :13:001:0282, розташовану по АДРЕСА_1 , з незаконного володіння Харківської міської ради у власність держави в особі Міністерства оборони України.

2.Витребувати земельну ділянку площею 3,2444 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, кадастровий номер :13:001:0283, розташовану по АДРЕСА_1 , з незаконного володіння Харківської міської ради у власність держави в особі Міністерства оборони України.

3.Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 1,795 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, кадастровий номер :13:001:0282, укладений 09.01.2019 між Харківською міською радою та Фізичною особою-підприємцем Демою Валерієм Івановичем.

4.Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 3,2444 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, кадастровий номер :13:001:0283, укладений 09.01.2019 між Харківською міською радою та Фізичною особою-підприємцем Демою Валерієм Івановичем.

5.Зобов`язати Фізичну особу-підприємця Дему Валерія Івановича за власний рахунок знести самочинно збудоване нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , а саме:

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "С-1" загальною площею 128,6 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АЖ-1" загальною площею 17,2 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АБ-1" загальною площею 2,1 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Щ-1" загальною площею 2,1 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Ц-1" загальною площею 5,2 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АД-1" загальною площею 4,6 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АЛ-1" загальною площею 35,3 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АВ-1" загальною площею 16,5 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "У-1" загальною площею 13,9 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "ф-1" загальною площею 94,3 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АК-1" загальною площею 47,0 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Ю-1" загальною площею 4,7 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Ч-1" загальною площею 2,3 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АЄ-1" загальною площею 15,1 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АГ-1" загальною площею 20,3 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Я-1" загальною площею 4,8 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АМ-1" загальною площею 156,9 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Х-1" загальною площею 6,5 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Ш-1" загальною площею 3,4 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АЗ-1" загальною площею 47,0 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АА-1" загальною площею 2,1 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Т-1" загальною площею 123,6 м2;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 35851304, нежитлова будівля літ. "Р-1" загальною площею 276,5 м2.

6.Стягнути з Харківської міської ради на користь Міністерства оборони України витрати зі сплати судового збору в розмірі 136.382,28 грн.

7.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Деми Валерія Івановича на користь Міністерства оборони України витрати зі сплати судового збору в розмірі 3.842,00 грн.

Фізична особа-підприємець Дема Валерій Іванович з рішенням місцевого суду від 06.07.2021 не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до провадження та відкрити апеляційне провадження у даній справі, скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2021 у справі № 922/2219/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити Міністерству оборони України у задоволенні позову повністю, стягнути з позивача на користь Фізичної особи-підприємця Деми Валерія Івановича судовий збір за подання апеляційної скарги, розгляд апеляційної скарги провести за участю представника відповідача.

Скаржник вважає безпідставними посилання у рішенні Господарського суду Харківської області на обставини, встановлені у справі №922/4117/15, оскільки вважає, що судове рішення у справі не має преюдиціального характеру для даного спору, оскільки у названій справі судом було здійснено правовий аналіз та оцінку законодавства, яким регулювався правовий режим та порядок набуття статусу військового майна (колишнього СРСР) та фактів, якими обґрунтовувались позовні вимоги прокурора.

Крім того, зазначає, що в основу судових рішень у справі №922/4117/15 було покладено інше судове рішення у справі №5023/4224/12, предметом якого було відчуження нерухомого майна підприємств, установ та організацій колишнього СРСР та на яке розповсюджується інший правовий режим. А також у справі №5023/4224/12 інший суб`єктний склад, ані Дема В.І., ані Харківська міська рада не брали участі у цій справі.

На думку апелянта, судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин. Зазначає, що Міністерством оборони України не надано допустимих доказів оформлення права користування земельною ділянкою (встановлення межових знаків, отримання землевпорядної документації) ані у 1951 році, ані у 1964 році, ані у подальшому на підставі п. 5 постанови ВР УРСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" від 18.12.1990 №562-ХІІ.

Апелянт наголошує, що позивачем не було надано жодних доказів, які б у відповідності з положеннями чинного земельного законодавства, посвідчували право держави або Міністерства оборони України, або КЕВ м. Харкова на користування земельною ділянкою, як площею 10 га, так і площею 25,46 га чи 45 га, а також не надано суду доказів того, що спірні земельні ділянки передавалися Міністерству оборони України, або КЕВ м. Харкова, або будь-яким іншим військовим частинам, як юридичним особам, утвореним відповідно до законів України

Скаржник вважає безпідставними висновки суду першої інстанції щодо приналежності державі права власності на спірну земельну ділянку та належність її до категорії земель оборони.

Вказує, що державна реєстрація права власності на земельні ділянки здійснена після їх державної реєстрації у Державному земельному кадастрі, що відповідає вимогам ст. 79-1 ЗК України, а отже спірні земельні ділянки до прийняття Харківською міською радою рішення були зареєстровані на праві власності за територіальною громадою м. Харкова, тобто є об`єктом права комунальної власності, а тому Харківська міська рада правомірно розпорядилася земельною ділянкою, надавши її в оренду ОСОБА_1 для обслуговування нежитлових будівель, дані Державного земельного кадастру є офіційними, на цій земельній ділянці знаходиться належне на праві власності Дема В.І. нерухоме майно, що підтверджується рішеннями суду, які набрали законної сили.

Зазначає, що з боку Дема В.І. жодних неправомірних дій не вчинялося, право власності судом визнано за ОСОБА_1 на підставі ст. 376 ЦК України за рішеннями суду, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання ФОП Дему В.І. за власний рахунок знести самочинно збудоване майно на спірних земельних ділянках

Відповідач-2 вказує, що судом першої інстанції не застосовано практику Європейського суду з прав людини, а саме не застосовано положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

Зазначає, що оскаржуваним рішенням суду на фізичну особу незаконно покладається тягар перевірки правильності та законності дій органів державної влади та місцевого самоврядування під час укладання договору оренди земельної ділянки.

Крім того, зазначає що таке втручання у його право мирного володіння власністю є непропорційним. Наголошує, що помилки, які були допущені органами державної влади та порушення, допущені органом місцевого самоврядування, не можуть покладати відповідальність за це та непомірний тягар на фізичну особу.

Посилається на безпідставність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо зобов`язання ФОП Деми В.С. за власний рахунок знести самочинно збудоване майно, яке розташоване на спірних земельних ділянках. Вказує, що його право власності на нежитлові будівлі підтверджується рішеннями суду Ленінського районного суду м. Харкова від 12.12.2011 у справі №2024/2-0705/11 та від 07.12.2012 у справі №2/2024/2091/2021. Крім того, апелянт вважає, що розгляд зазначених позовних вимог повинен здійснюватися в порядку цивільного судочинства, оскільки право власності зареєстровано за громадянином ОСОБА_1 , а не фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2021 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючи суддя Шутенко І.А., суддя Россолов В.В., суддя Ільїн О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.08.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Деми Валерія Івановича на рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2021 у справі № 922/2219/19. Встановлено учасникам провадження строк до 27.08.2021 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання іншим учасникам справи. Призначено справу до розгляду на 31.08.2021 об 11:00 годині.

16.08.2021 до Східного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги, зазначає, що всі зазначені в апеляційній скарзі доводи були спростовані постановою Верховного Суду у даній справі. Заперечення апелянта вважає необґрунтованими, оскільки, на думку позивача, факт приналежності спірних земельних ділянок до земель держави встановлено в преюдиціальному порядку. Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

25.08.2021 до апеляційного суду від Харківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил надійшов відзив на апеляційну скаргу ФОП Деми В.І., в якій прокурор просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

25.08.2021 від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків до апеляційного суду надійшли пояснення, в яких третя особа-1 зазначає, що вважає апеляційну скаргу відповідача-2 необґрунтованою, вважає, що факт приналежності спірних земельних ділянок до державної власності встановлено в преюдиціальному порядку рішеннями судів, зокрема у справі №922/4117/15 та у справі №5023/4224/12. На думку третьої особи-1 відповідачами не надано доказів на спростування висновку про перехід права власності на земельну ділянку до держави у складі іншого майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України.

Розпорядженням керівника апарату суду від 30.08.2021 у зв`язку з відпусткою на дату розгляду справи судді Ільїна О.В., який входить до складу колегії суддів, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2021 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Слободін М.М., суддя Россолов В.В.

31.08.2021 до початку судового засідання від Харківської міської ради надійшли письмові пояснення, в яких відповідач-1 підтримує доводи апеляційної скарги ФОП Деми В.І. Зазначає, що власником спірних земельних ділянок є Харківська міська рада, а вказані земельні ділянки належать до комунальні форми власності,

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 оголошено перерву у судовому засіданні у справі №922/2219/19. Повідомлено, що наступне судове засідання відбудеться 16.09.2021 о 09:30 год.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 16.09.2021 був присутній представник апелянта, який наполягав на доводах апеляційної скарги, просив суд її задовольнити, рішення суду вважає незаконним та необґрунтованим, а тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

16.09.2021 у судовому засіданні апеляційної інстанції були присутні представники позивача, третьої особи - Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків та військової прокуратури, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача-2 ФОП Деми В.І., вважають її необґрунтованою, та просили залишити рушення суду першої інстанції без змін.

Присутній у судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача-1 підтримав доводи апеляційної скарги відповідача-2 та просив суд її задовольнити.

Представники третіх осіб 2, 3, 4 до судового засідання 16.09.2021 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду повідомлялися належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників інших учасників справи, у зв`язку з чим переходить до її розгляду по суті.

Зазначені вище особи також не скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. Враховуючи зазначене, а також те, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, колегія суддів здійснює розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судом встановлено такі обставини справи.

За матеріалами справи, рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 12.12.2011 у справі №2024/2-2705/11 визнано за Демою В.І. право власності на самочинно побудовану нежитлову будівлю літ. Р-1, яка складається з №1 ангару, площею 251,6 кв.м та №2 комори, площею 34,9 кв.м., загальною площею 276,5 кв.м, за адресою: м. Харків, вул. Таборова, 2Б (т.1, а.с. 199-200).

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 07.12.2012 у справі №2024/9266/2012 визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудовані будівлі: літ. С-1, загальною площею 128,6 кв. м, літ. Т-1, загальною площею 123,6 кв. м, літ. У-1, загальною площею 13,9 кв. м, літ. Ф-1, загальною площею 94,3 кв. м, літ. Х-1, загальною площею 6,5 кв. м, літ. Ц-1, загальною площею 5,2 кв. м, літ. Ч-1, загальною площею 2,3 кв. м, літ. Ш-1, загальною площею 3,4 кв. м, літ. Щ-1, загальною площею 2,1 кв. м, літ. Ю-1, загальною площею 4,7 кв. м, літ. Я-1, загальною площею 4,8 кв. м, літ. АА-1, загальною площею 2,1 кв. м, літ. АБ-1, загальною площею 2,1 кв. м, літ. АВ-1, загальною площею 16,5 кв. м, літ. АГ-1, загальною площею 20,3 кв. м, літ. АД-1, загальною площею 4,6 кв. м, літ. АЄ-1, загальною площею 15,1 кв. м, літ. АЖ-1, загальною площею 17,2 кв. м, літ. АЗ-1, загальною площею 47,0 кв. м, літ. АК-1, загальною площею 47,0 кв. м, літ. АМ-1, загальною площею 156,9 кв. м, літ. АЛ-1, загальною площею 35,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 201-203).

Рішенням 31 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" від 26.02.2014 №1473/14 (т.3, а.с. 65-66) надано ФОП Демі В.І. в оренду строком до 01.02.2039 земельну ділянку, що належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер :13:001:0193) за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 5,0394 га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель стрілецько-стендового комплексу по вул. Таборовій (вул. Лагерна), 2-Б у Ленінському районі (далі Земельна ділянка-5,0394 га).

На виконання зазначеного рішення, між Харківською міською радою та ФОП Демою В.І. був укладений договір оренди землі від 29.09.2014 (т.3, а.с. 78-80) за умовами якого Харківська міська рада надала, а ФОП Дема В.І. прийняв у строкове платне користування строком до 01.02.2039 земельну ділянку (кадастровий номер :13:001:0193) загальною площею 5,0394 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Заступник військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харкова звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсними пункту 15.2 додатку 2 рішення Харківської міської ради № 1473 від 26.02.2014 та договору оренди земельної ділянки від 29.09.2014 № 4575 за адресою м. Харків, вул. Таборова (вул. Лагерна), 2-Б, кадастровий номер :13:001:0193, укладеного Харківською міською радою та ФОП Дема В.І., про вилучення у ФОП Дема В.І. земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :13:001:0193.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 27.02.2017 у справі №922/4117/15 у позові відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі №922/4117/15, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 10.10.2017 (т.3, а.с. 133-141), рішення місцевого господарського суду скасовано. Прийнято нове рішення, яким:

- визнано недійсним пункт 15.2 додатку 2 рішення Харківської міської ради від 26.02.2014 №1473;

- визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 29.09.2014 № 4575 за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:001:0193, укладений між Харківською міською радою та ФОП Демою В.І.;

- вилучено у ФОП Деми В.І. на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :13:001:0193.

Однак, рішенням 20 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам дозволу на розроблення документації із землеустрою для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" від 20.06.2018 №1132/18 надано ФОП Демі В.І. згоду на поділ земельної ділянки площею 5,0394 га (кадастровий номер :13:001:0193) за рахунок земель житлової та громадської забудови комунальної власності, для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель стрілецько-стендового комплексу по вул. Таборовій, 2-Б (т.1, а.с. 125-126).

Земельна ділянка-5,0394 га була вилучена у ФОП Деми В.І. та прийнята КЕВ м.Харків, про що державним виконавцем у межах виконавчого провадження №55809810 складено Акт вилучення та передачі майна стягувачу від 27.08.2018 (т.1, а.с. 122). Постановою державного виконавця від 31.08.2018 виконавче провадження №55809810 закрито (т.1, а.с. 121).

Рішенням 22 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" від 17.10.2018 №1241/18 (т.3, а.с. 234) надано ФОП Демі В.І. в оренду строком до 01.11.2038 земельні ділянки комунальної власності площею 1,7950 га (кадастровий номер :13:001:0282) та площею 3,2444 га (кадастровий номер :13:001:0283) за рахунок земель житлової та громадської забудови для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель стрілецько-стендового комплексу по вул. Таборовій, 2-Б (Холодногірський район) (далі Земельна ділянка-3,2444 га).

На виконання вказаного рішення 09.01.2019 між Харківською міською радою та ФОП Демою В. І. укладено договори оренди земельних ділянок площею 1,7950 га кадастровий номер :13:001:0282 та площею 3,2444 га кадастровий номер :13:001:0283, у зв`язку з чим, 11.01.2019 Комунальним підприємством "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" здійснено реєстрацію права оренди ФОП Деми В. І. вищезазначених земельних ділянок, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У зв`язку з зазначеними обставинами Міністерство оборони звернулося до суду з даним позовом.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.10.2019 у справі №922/2219/19, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2020, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 07.04.2021 касаційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2020 і рішення Господарського суду Харківської області від 16.10.2019 у справі № 922/2219/19 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами повторного розгляду позовної заяви Міністерства оборони України, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Задовольняючи позов суд виходив із того, що факт приналежності державі права власності на земельну ділянку 5,0394 га неодноразово був встановлений рішеннями судів, котрі набрали законної сили. Крім того, суд зазначив, що обставини належності права державної власності на зазначену земельну ділянку підтверджується матеріалами справи. Держава, як власник земельної ділянки, в особі Кабінету Міністрів України, рішення про припинення права постійного користування Земельної ділянки-5,0394 га в т.ч. шляхом її поділу на дві окремі: Земельну ділянку-1,795 га та Земельну ділянку-3,2444 га, не надавала, як не приймала рішень про передачу цих земельних ділянок в оренду відповідачеві-2.

Відповідач-2, не будучи власником спірних земельних ділянок, переданих в оренду, втрутився у компетенцію держави щодо володіння, користування та розпорядження цим майном, чим порушив права останньої.

Оскільки розпорядження спірними земельними ділянками відбулося неуповноваженим суб`єктом, суд дійшов висновку про визнання недійсними оспорюваних договорів оренди землі та витребування земельних ділянок.

При перегляді рішення місцевого господарського суду із врахуванням меж апеляційного перегляду згідно положень ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Статтею 77 ЗК України (у відповідній редакції) передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Аналогічне поняття земель оборони наведено також у статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", який визначає правові засади і порядок використання земель оборони.

Відповідно до статті 84 ЗК України (у відповідній редакції) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Згідно зі статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" (у відповідній редакції) земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління.

Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Оскільки землі оборони перебувають лише у користуванні Міністерства оборони України, а розпоряджається ними Кабінет Міністрів України, відповідно до статті 142 ЗК виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих від 25.06.1951 №19/244-с за КЕЧ Харківського району закріплено земельну ділянку, орієнтовною площею 45 га, на західних схилах "Залютіного яру" м. Харкова, для використання під стрільбище (т. 1 а.с. 62).

На момент прийняття зазначеного рішення відповідні земельні питання регулювалися Земельним кодексом УРСР від 29.11.1922.

Відповідно до статті 2 цього Кодексу всі землі в межах УРСР, в чиєму б віданні вони не знаходились, складають власність Робітничо-Селянської держави.

За ст. 146 Кодексу з видання цього Кодексу всі землі всередині діючої міської межі визнаються міськими землями.

Відповідно до ст. 158 ЗК УРСР від 29.11.1922 до складу державних земельних маєтностей не належать землі, що знаходяться під лісами, гірськими розробками, залізницями, фортецями і подібними до них військовими спорудами та ін. Всі ці землі перебувають в управлінні відповідних відомств на підставі особливих про те правил. За минуванням потреби в зазначених землях для спеціальних цілей, вони надходять до складу державних земельних маєтностей.

Отже, відповідна земельна ділянка площею 45 га входила до складу міських земель та з моменту ухвалення рішення виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих від 25.06.1951 №19/244-с, залишаючись міською землею, була передана в управління відповідного військового відомства КЕЧ Харківського району.

Згідно Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів трудящих від 08.12.1964 №664-17 відведено Раді Всеармійського Військово-мисливського товариства Київського військового округу земельну ділянку площею 10,0 га за рахунок частини ділянки квартирно-експлуатаційної частини районну по вул. Лагерній /район Залютинського яру/, під будівництво стрілково-мисливського стенду (т.1, а.с. 63).

Тобто, частина земельної ділянки, залишаючись міською землею, була вилучена з управління військового відомства (КЕЧ Харківського району) та в порядку частини четвертої статті 4 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 була передана в управління громадської організації Раді Всеармійського Військово-мисливського товариства Київського військового округу.

Як встановлено судом першої інстанції, Рада Всеармійського Військово-мисливського товариства Київського військового округу була громадською організацією союзного підпорядкування, яка в своїй діяльності керувалась наказом Міністерства оборони СРСР № 230 від 21.08.1981 "Про введення в дію статуту Військово-мисливського товариства Міністерства оборони".

Пунктом 1 Наказу зазначено, що військово-мисливське товариство Міністерства оборони є добровільною спортивною організацією, яка об`єднує мисливців та рибалок військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Міністерства оборони. Пунктом 6 Наказу передбачено, що військово-мисливські товариства округів і гарнізонів перебувають на самостійному балансі та є юридичними особами. Товариства здійснюють свою виробничо-господарську діяльність на підставі господарського розрахунку. Відповідно до пункту 55 Наказу Ради, військово-мисливські товариства гарнізонів, спортивні мисливські, риболовні господарства, будинки мисливців і рибалок, рибацько-туристичні бази та інші підприємства, які належать Раді військово-мисливських товариств, фінансуються згідно з кошторисами ради ВМТ. Пунктом 58 Наказу визначено, що військово-мисливські товариства зупиняють свою діяльність згідно з рішенням Міністра оборони СРСР. Грошові кошти і матеріальні цінності, залишені після ліквідації військово-мисливських товариств, переходять в розпорядження Міністерства оборони.

Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10.09.1991 № 1540-ХІІ встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.

Згідно статті 1 Постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 №3943 ХІІ тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно визнано загальнодержавною власністю.

Частиною першою статті 4 ЦК УРСР від 18.07.1963 було передбачено, що Цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Враховуючи зазначене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що в силу приписів статті 1 Закону України від 10.09.1991 № 1540-ХІІ "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України", у держави виникло право загальнодержавної власності на цілісний майновий комплекс стрілецького стенду, що знаходився на зазначеній земельній ділянці, разом із іншим майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.

Статтею 31 Закону УРСР "Про власність" (в редакції від 07.02.1991) встановлено, що державна власність розділялася на загальнодержавну (республіканську) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Суб`єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради Української РСР (ст.33 Закону УРСР "Про власність"). Статтею 34 Закону УРСР "Про власність" майно збройних сил віднесено до загальнодержавної (республіканської) власності. Управління державним майном від імені народу здійснює відповідно Верховна Рада Української РСР і місцеві Ради народних депутатів Української РСР, а також уповноважені ними державні органи (ст.33 Закону УРСР "Про власність").

На підставі викладеного суд доходить висновку, що земельна ділянка, яка була передана Раді Всеармійського Військово-мисливського товариства Київського військового округу на підставі Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів трудящих від 08.12.1964 №664-17, та на якій розташований стрілецько-стендовий комплекс була передана в користування держави, проте продовжувала перебувати в управлінні Ради Всеармійського Військово-мисливського товариства Київського військового округу.

На підставі Рішення 1-ої установчої конференції військових мисливців, оформленим протоколом від 04.03.1992, створено на базі Військово-мисливських товариств округів дислокованих на території України, єдине добровільне Військово-мисливське товариство Збройних сил України (т.1, а.с. 214).

Відповідно до пункту 1.1. Статуту Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України, затвердженого установчою конференцією Товариства військових мисливців та рибалок України від 04.03.1992 Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України це добровільна Всеукраїнська громадська, некомерційна організація, яка об`єднує мисливців, рибалок та туристів військовослужбовців, робітників і службовців Збройних Сил України, інших силових Міністерств та відомств та членів їх сімей(зі змінами та доповненнями, т. 2, а.с. 5-25).

Пунктом 1.4 Статуту (згідно змін 12.06.2008) було передбачено, що Товариство є правонаступником майна та фінансових ресурсів /прав і обов`язків/ Військово-мисливського товариства Збройних сил СРСР, розташованого на території України (зазначений пункт було скасовано рішенням Господарського суду м. Києва лише 20.07.2010, справа №44/25320.07.10).

Таким чином, Товариство військових мисливців та рибалок Збройних сил України, вважаючи себе правонаступником майна Військово-мисливського товариства Збройних сил СРСР, продовжував користуватися земельною ділянкою, на якій розташований стрілецько-стендовий комплекс.

Згідно з приписами п. 58 Наказу Міністерства оборони СРСР від 21.08.1981 №230, грошові кошти і матеріальні цінності, залишені після ліквідації військово-мисливських товариств підлягали передачі в розпорядження Міністерства оборони України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" від 13.01.1995 №18 та рядком 2 Додатку до цієї постанови Міністерству оборони України наказано прийняти відповідне майно (підприємств, організацій та об`єкти) колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР.

На виконання цієї постанови Кабінету Міністрів України розпорядженням начальника розквартирування військ і капітального будівництва Збройних Сил начальника головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України від 28.10.2000 №12р вирішено призначити комісію для проведення інвентаризації та прийому майна колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил України (т.2, а.с. 46).

В подальшому, на виконання зазначеної постанову Кабінету Міністрів України, актом прийому-передачі від 29.11.2000 Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України передало, а Харківська КЕЧ району, як структурний підрозділ Міністерства оборони України, прийняла на облік земельну ділянку площею 25,46 гектар, будівлі та споруди згідно додатку №1, розташовані на даній ділянці, а також інше майно товариства військових мисливців і рибалок згідно додатку №2 (територія: стенд Харківських мисливців Залютін Яр) (т. 2, а.с.55-56).

Тобто, на виконання вимог діючого на той час законодавства, нерухоме майно стрілецько-стендового комплексу "Залютін Яр" (стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ) згідно акту прийому-передачі від 29 листопада 2000 року, підписаного керівництвом спортивного товариства військових мисливців та рибалок Східного регіону ЗСУ (правонаступник - Харківська гарнізонна організація Товариства військових мисливців та рибалок ЗСУ), було передано Міністерству оборони України в особі Харківської КЕЧ району (на даний час квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова) та взято на облік останнім, а відтак набуло статусу військового майна, оскільки відповідно до ст. З Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною (установою, організацією) Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. В подальшому вказаному стрілецько-стендовому комплексу було надано статус військового містечка та присвоєно черговий порядковий номер - № 258 (військове містечко - майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з казарменим фондом, житловим фондом, об`єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці).

В подальшому, наказом начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова від 03.02.2003 підтверджено передачу Міністерству оборони України в особі Харківської КЕЧ нерухомого майна стрілецько-стендового комплексу Залютін Яр, в тому числі земельної ділянки, на якій воно розташоване.

Статтею 84 ЗК України від 25.10.2001 передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

За приписами статті 77 ЗК України від 25.10.2001 землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. У відповідності до частини другої статті 77 ЗК України від 25.10.2001 (в редакції Закону від 06.09.2012 №5245-VІ) землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать, зокрема: будинки та споруди.

Відповідно до ст. З Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" визначено, що з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.

За статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління.

Аналогічне поняття земель оборони містить стаття 1 Закону України "Про використання земель оборони", який визначає правові засади і порядок використання земель оборони.

Відповідно до статті 13 ЗК України, статті 1 "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", статей 9 та 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

Враховуючи зазначене, правильним є висновок суду першої інстанції, що земельна ділянка на якій розташований стрілецько-стендовий комплекс, згідно зі статтею 1 Закону України від 10.09.1991 №1540-ХІІ "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" та згідно з нормами Земельного кодексу України від 25.10.2001 та іншими нормами чинного законодавства України, що визначають статус землі, на котрій розташовані військові об`єкти, є державною власністю, що відноситься до категорії землі оборони (п."ж" ч.1 ст.19, ст. 77 ЗК України від 25.10.2001).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, між Спортивним товариством військових мисливців та рибалок Східного регіону Збройних Сил України (правонаступник - Харківська гарнізонна організація Товариства військових мисливців та рибалок ЗСУ) та ТОВ "Хантер" було укладено договір купівлі-продажу майна №01-10-2000 від 27.12.2000, відповідно до п. 1.1 якого Спортивне товариство військових мисливців та рибалок Східного регіону ЗСУ (продавець) продало, а ТОВ "Хантер"(покупець) придбало майно цілісного майнового комплексу "Стрілецько-стендовий комплекс Ради Товариства військових мисливців та рибалок Східного регіону ЗСУ", а саме 18 будівель, які знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Лагерна, 2Б на земельній ділянці площею 4,3 гектари.

05.12.2011 між ТОВ "Хантер2 та Харківською міською радою на підставі рішення 41 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 24.02.2010 №20/10 "Про надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель та споруд" укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 5,0394 га (кадастровий номер :13:001:0193), яка знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Таборова, 2-Б.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.12.2013 у справі №5023/4224/12 (н.р. 5023/10683/11) за позовом військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача квартирно-експлуатаційний відділ міста Харкова, до відповідачів: 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Хантер"; 2.Харківської гарнізонної організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, про визнання договору купівлі-продажу недійсним позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу майна цілісного майнового комплексу "Стрілецько-Стендовий комплекс Залютін Яр" № 01-10-2000 від 27.12.2000, який укладено між Спортивним товариством військових мисливців та рибалок Східного регіону Збройних Сил України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хантер". Провадження у справі стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю "Хантер" припинено.

Судом у зазначеній справі вказано, що "нерухоме майно стрілецько-стендового комплексу "Залютін Яр" (стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ) … було передано Міністерству оборони України в особі Харківської КЕЧ району (на даний час квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова) та взято на облік останнім, а відтак набуло статусу військового майна". "З моменту набуття вищезазначеним нерухомим майном стрілецько-стендового комплексу "Залютін Яр" (стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ), яке розташоване на території військового містечка №258, статусу військового майна, Міністерством оборони України подання щодо його відчуження не вносилось, Кабінетом Міністрів України рішення по відчуженню або вилученню цього майна, з метою передачі до сфери управління інших органів чи у комунальну власність, не приймалися. Таким чином, зазначене майно повинно перебувати у державній власності".

У постанові Вищого господарського суду України від 21.07.2014 у справі №5023/4224/12(5023/434/11(11/29-10)) зазначено, зокрема, що "нерухоме майно - цілісний майновий комплекс "Стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ" (стрілецько-стендовий комплекс "Залютін Яр") яке знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Лагерна, 2б, на земельній ділянці площею 4,3 га є державною власністю".

Крім того, постановою Вищого господарського суду України від 10.10.2017 у справі №922/4117/15, якою залишено в силі постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі №922/4117/15, вказано, що "суд апеляційної інстанції повно та достовірно з`ясував, що предметом спору є земельна ділянка стрілецько-стендового комплексу, розташованого по вул. Лагерна (Таборова), 2Б, кадастровий номер :13:001:0193, що раніше іменувався як стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ (стенд Харківських мисливців "Залютін Яр"), яка поглинає земельну ділянку, надану в оренду Харківською міською радою; земельна ділянка передана актом прийому-передачі земельної ділянки, будівель, споруд та майна Стенду Харківських мисливців "Залютін Яр" від 29.11.2000, та прийнята на облік Харківською КЕЧ. Вказаному стрілецько-стендовому комплексу разом з земельною ділянкою було надано статус військового містечка та присвоєно черговий порядковий номер - 258. (військове містечко - майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з казарменим фондом, житловим фондом, об`єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці); докази волевиявлення уповноваженого органу на передачу майна військового містечка у комунальну власність та на припинення права державної власності на земельну ділянку відсутні".

Згідно з частиною 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

А тому, враховуючи обставини, встановлені у судових рішеннях у справі №922/4117/15 та справі №5023/4224/12, обставини, встановлені судом у даній справі, а також докази, що містяться в матеріалах справи, виходячи із приписів статті 13 ЗК України, статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", статей 9 та 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що земельна ділянка площею 5,0394 га належала до державної форми власності.

Щодо доводів апелянта, що земельні ділянки, які створені шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером :13:001:0193 є новоствореним майном, право власності на які зареєстровано за Харківською міською радою, а тому не можуть належать до державної власності, судова колегія зазначає про таке.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц викладено висновок, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Відповідно до частини третьої статті 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Згідно зі статтею 13 ЗК України, статтею 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", статтями 9 та 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони" землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

Кабінет Міністрів України є органом, компетентним вирішувати питання про передачу земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтями 149 ЗК України (частина 8 статті 122 ЗК України).

Отже, необхідною умовою припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам, є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення за поданням Міністерства оборони України (аналогічний за змістом висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №924/174/18).

Як встановлено судом першої інстанції, та з чим погоджується суд апеляційної інстанції, земельна ділянка-5,0394 га є державною власністю і належить до категорії земель оборони.

Проте, держава, як власник земельної ділянки, в особі Кабінету Міністрів України, рішення про припинення права постійного користування земельної ділянки-5,0394 га в т.ч. шляхом її поділу дві окремі: земельну ділянку-1,795 га та земельну ділянку-3,2444 га, не приймала.

Спірні земельні ділянки, що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Таборова (Лагерна), 2-Б, кадастровий номер :13:001:0283 площею 3,2444 га та кадастровий номер :13:001:0282 площею 1,795 га, утворені шляхом поділу земельної ділянки кадастровий номер :13:001:0193 площею 5,0394 га, яка як встановлено судом, належить до державної власності,

Проте поділ земельних ділянок не змінює правового статусу земельних ділянок як земель оборони та не може слугувати підставою для зміни форми права власності з державної на комунальну, враховуючи відсутність відповідного рішення власника такої земельної ділянки в особі уповноваженого органу.

Разом з тим, вирішуючи спір про витребування спірних земельних ділянок та визнання недійсними договорів оренди цих земельних ділянок, колегія суддів вважає, що у даному спорі підлягає застосуванню ряд рішень Європейського суду з прав людини про неможливість витребування у добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави внаслідок порушень, допущених представниками влади (спори щодо порушення ч. 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно положень статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини суд зазначає, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення ЄСПЛ від 25.03.1999 у справі "Ятрідіс проти Греції", заява № 311107/96, п. 54).

Тобто, крім традиційної для України концепції власності (рухоме і нерухоме майно) та прав, що пов`язані з відносинами власності між особами (акції, інтелектуальна власність, тощо), власністю у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції є і оренда майна.

Таким чином, право оренди ФОП Деми В.І. підпадає під захист не тільки національного, а і міжнародного законодавства, зокрема, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу до неї.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Також у цьому Рішенні зазначено, що відповідно до встановленого прецедентного права Суду втручання має підтримувати "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Ця свобода оцінювання, тим не менше, йде пліч-о-пліч з Європейським наглядом. Суд вважає, що державні органи неминуче вступають у численні договори приватноправової природи із звичайними громадянами у ході виконання своїх функцій.

У випадку укладання правочинів із перевищенням органом влади або місцевого самоврядування своїх повноважень, ЄСПЛ застосовуються наслідки такого виходу за межі повноважень, які в узагальненому виді прийнято називати доктриною ultra vires, тобто сукупністю правил щодо оцінки такого порушення та встановлення його наслідків для усіх учасників правочину.

З рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" вбачається, що Європейський суд наголошує на тому, що доктрина ultra vires застосовується державою з урахування принципу пропорційності втручання держави у право приватної особи мирно володіти своїм майном. У зазначеній справі, констатуючи порушення статті 1 Першого протоколу до вказаної Конвенції, Європейський суд з прав людини обґрунтував його тим, що орган державної влади при укладанні угоди, вважав себе компетентним на її укладання, при цьому національне законодавство не містило чітко вираженої заборони на укладання таких угод і укладання таких угод було звичайною практикою, а відтак особа приватного права мала всі підстави вважати, що орган державної влади діє в межах компетенції.

Як вбачається з матеріалів справи, відсутність справжнього видимого власника спірних земельних ділянок починаючи з років незалежності спричинила формування у учасників правовідносин обґрунтованої впевненості у тому, що земельні ділянки, які знаходяться в межах міста та тривалий час не зареєстровані за жодним суб`єктом є саме комунальною власністю.

Така тривала бездіяльність позивача та нездійснення ним жодних належних дій відносно своєї власності, як наслідок, спричинило те, що земельна ділянка була передана Харківською міською радою в оренду ФОП Демі В.І.

Разом з тим, ФОП Дема В.І. не може відповідати за помилки органів державної влади та місцевого самоврядування при виконанні ними своїх повноважень, отже витребування земельної ділянки та визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки призведе до порушення майнових прав ФОП Деми В.І., і разом із тим не буде ефективним інструментом поновлення порушених прав позивача, оскільки ФОП Дема В.І. як власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташовано.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, укладенню договорам оренди землі передувало:

- державна реєстрація прав на спірну землю за ХМР та закріплення органом державної влади реєстратором даних Державного земельного кадастру (Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.02.2014, в якому вказано цільове призначення земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови, форма власності - комунальна);

- відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки, в якому вказано власника цієї земельної ділянки - Харківська міська рада;

- рішення Харківської міської ради від 20.06.2018 № 1132/18 "Про надання юридичним та фізичним особам дозволу на розроблення документації із землеустрою для експлуатації та обслуговування будівель та споруд", яке не скасоване та не визнано недійсним;

- розробка документації із землеустрою, внесення державним кадастровим реєстратором даних до Державного земельного кадастру.

Даний спір за своєю правовою природою є спором між органами влади (позивача в особі державних органів та відповідача в особі органу місцевого самоврядування) щодо того, хто з них має право розпоряджатися спірною земельною ділянкою та/або кому така ділянка належить, однак, при цьому, подання цього позову фактично спрямоване не тільки на врегулювання спору між вказаними органами, а й на позбавлення підприємця власності, якою він мирно володіє.

У силу вимог статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, ФОП Дема В.І. отримав право користуватися спірними земельними ділянками внаслідок укладення договорів оренди на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, на даних земельних ділянках розташоване нерухоме майно, яке є власністю останнього, при цьому, укладенню договорам оренди передувало звернення апелянта до Харківської міської ради з відповідною заявою, прийняття рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою, розробка документації з землеустрою, внесення державним кадастровим реєстратором даних до Державного земельного кадастру, укладення відповідних договорів та реєстрація права оренди у державному кадастрі речових прав.

Враховуючи викладене, використовуючи своє право на отримання в оренду земельної ділянки, особа обґрунтовано передбачає, що органи державної влади та місцевого самоврядування діють правомірно, оскільки така поведінка є їхнім прямим обов`язком.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку особи перевіряти правомірність дій органу щодо надання останнім земельної ділянки чи дотримання порядку розпорядження нею.

Тобто, фактично задоволення позову перекладає обов`язки органу влади чи місцевого самоврядування з дотримання законодавства при вирішенні земельних питань на фізичну особу.

Крім цього, у такому разі на підприємця покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади чи місцевого самоврядування, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини 2 статті 19 Конституції України.

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).

Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість ("Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatismutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки").

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ("Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії").

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Таким чином, виникненню права оренди у ФОП Деми В.І., виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права, слугувала та передувала активна участь в такому процесі органів влади, зокрема, і Харківської міської ради, у зв`язку з цим, враховуючи, що право оренди набуте ФОП Дема В.І. в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на підприємця, який розраховував на їх належність та легітимність, а тому визнання вказаних договорів недійсними є за своєю суттю втручанням у право особи мирно володіти майном.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

При винесенні рішення колегія суддів опирається на висновки ЄСПЛ, які викладені під час розгляду справи "Френкель та інші проти Росії" (від 06.04.2021, заяви № 22481/18 та 38903/19). Заявниками у цій справі виступали особи, які після придбання квартир виявили, що попередні їх власники оформили квартири на себе по підробленим документам - реальні власники квартир померли до того, як були здійснені операції із підробленими документами, які дозволили продавцям оформити право власності на себе. Відповідні муніципалітети подали проти заявників віндикаційні позови і успішно витребували квартири як відумерлу спадщину.

Під час розгляду зазначеної справи ЄСПЛ встановивши порушення статті 1 Першого протоколу зазначив, що в усталеній практиці ЄСПЛ сформував позицію, за якої добросовісні набувачі майна, яке по ланцюжку переходило від однієї особи до іншої на підставі підроблених документів, не повинні нести тягар наслідків за недогляд з боку органів влади. Адже всі ці операції контролювались органами влади, які здійснювали державну реєстрацію майна - і які не перевірили ані дійсність поданого підробленого рішення суду, ані укладення договору купівлі-продажу із реальною живою особою.

Крім того, Суд відхилив посилання уряду на те, що заявники мали право подати позови про відшкодування шкоди до продавців квартир (осіб, які оформили на себе право власності по підробленим документам), та зазначив, що відповідні суми, які гіпотетично могли б бути відшкодовані на користь заявників, могли бути враховані під час обрахунку шкоди, завданої заявникам порушенням норм Конвенції - але перспектива отримати таке відшкодування загалом не заперечує факту порушення державою положень Конвенції.

Аналогічні за змістом висновки викладені ЄСПЛ також під час розгляду іншої подібної справи "Задорожний та інші проти Росії" (від 06.04.2021, заяви № 55025/18 та 12185/19).

Отже, ЄСПЛ у котре наголошує на тому, що на набувача не може покладатися весь тягар відповідальності за помилкові дії, які були вчинені органами державної влади.

Крім того, оцінюючи можливість покладання на відповідача ФОП Дему В.І. негативних наслідків поділу земельної ділянки і незаконної реєстрації прав на нові ділянки іншим відповідачем (ХМР), колегія суддів вважає, що позбавлення орендаря майнових прав в обставинах даного спору не відповідає приписам ч.5 ст. 12 ЦК України і порушує вимоги п.6 ч.2 ст. 3 ЦК України.

Зокрема, можливість настання негативних наслідків для учасника цивільного обороту прямо пов`язується із відсутністю у нього добросовісності.

У цивільному праві добросовісність презюмується (ч.5 ст. 12 ЦК України). Ця добросовісність у визначених випадках підлягає спростуванню в ході вирішення спору судом.

Однак у даному спорі суд першої інстанції поклав на орендаря негативні наслідки порушень, вчинених органом влади та органом місцевого самоврядування (реєстратором та ХМР) без урахування того, що позивач не спростував і взагалі не спростовував (не наводив відповідних доказів та міркувань) добросовісності кінцевого набувача права.

В аспекті викладеного колегія суддів підкреслює, що суд не може перебирати на себе обов`язок вишукування доказів недобросовісності та доведення їх обґрунтованості. В разі, коли позивач не здійснював спростування добросовісності відповідача, суд повинен констатувати, що вона не вона не була спростована і є наявною в силу презумпції, закріпленої у ч.5 ст. 12 ЦК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що рішення про покладання на орендаря, чия добросовісність не спростована, наслідків порушень, вчинених органом влади та органом місцевого самоврядування (реєстратором та ХМР), прямо суперечить приписам ч.2 ст. 3 ЦК України.

Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати КЦС від 01.03.2021 у справі №180/1735/16, яка, серед іншого, стосується принципів у сфері виконання зобов`язання, зазначено, що згідно з п.6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 цієї статті, свідчить, що загальні засади цивільного права мають фундаментальний характер та інші джерела правового регулювання, передусім акти цивільного законодавства, повинні відповідати змісту загальних засад. Це проявляється, зокрема, в тому, що загальні засади є фактично нормами прямої дії.

Колегія суддів зазначає, що на даний час у цивільному обороті України склалася негативна тенденція, відповідно до якої порушення, вчинені органами влади та/або органами місцевого самоврядування, призводять до настання негативних наслідків виключно у приватних учасників обороту, добросовісність яких не спростована.

Ця тенденція чітко проявляється і в даному судовому спорі, де позивач не вимагає з органу влади та органу місцевого самоврядування стягнення шкоди (вартості земельної ділянки, юридичне існування якої було незаконно припинено), а перекладає усі негативні наслідки вчинених цими суб`єктами порушень на приватного учасника обороту.

На думку колегії суддів, такий підхід не тільки є непропорційним втручанням у майнові права орендаря, але й нерозумним і несправедливим рішенням, оскільки фактично забезпечує безкарність та тенденцію масового вчинення таких порушень органами влади та органами місцевого самоврядування.

Оцінюючи можливість задоволення віндикаційного позову, заявленого до Харківської міської ради, колегія суддів зауважує наступне.

Віндикаційний позов, тобто позов не володіючого власника про витребування майна у володіючого невласника, може бути заявлений тільки до особи, у володінні якої перебуває це майно, тобто до тієї особи, яка здійснює фактичне панування над витребовуваною річчю.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги про витребування земельних ділянок адресована Харківській міській раді. Разом з тим, фактичним володільцем речі є ФОП Дема В.І., оскільки зазначені земельні ділянки були передані міською радою йому у користування і саме він здійснює панування над земельними ділянками.

Тому неможливо витребувати майно у Харківської міської ради, скільки остання не володіє витребуваним майном.

Більше того, задоволення цієї віндикаційної вимоги, адресованої Харківській міській раді, з невідворотністю призведе до патологічного по суті стану, коли рішення винесено відносно Харківської міської ради, а володіння фактично припиниться у іншого учасника обороту, який не був відповідачем за цією вимогою.

Очевидно, що таке рішення теж не відповідатиме п.6 ст.3 ЦК України.

А тому позовні вимоги витребування земельних ділянок з незаконного володіння Харківської міської ради не може бути задоволена із зазначених вище підстав.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що позбавлення права оренди ФОП Деми В.І. є непомірним індивідуальним тягарем для орендаря фізичної особи, яка не може нести відповідальність за порушення, які були допущені органами державної влади та органами місцевого самоврядування, який тривалий час використовує спірну земельні ділянку та на якій знаходяться об`єкти нерухомого майна, що є власністю відповідача-2, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про витребування спірних земельних ділянок та про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки площею 1,795 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, кадастровий номер :13:001:0282 та земельної ділянки площею 3,2444 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, кадастровий номер :13:001:0283, що укладені 09.01.2019 між Харківською міською радою та Фізичною особою-підприємцем Демою Валерієм Івановичем.

Щодо доводів скаржника, що вимоги Міністерства оборони про зобов`язання ФОП Деми В,І за власний рахунок знести самочинно збудоване нерухоме майно, розташоване за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Таборова, 2-б, що належить Демі В.І. повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на нежитлові будівлі, які знаходяться за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Таборова, 2-б, зареєстровані на праві приватної власності за Демою В.І. на підставі судових рішень від 12.12.2011 у справі №2024/2-2705/11 та від 07.12.2012 у справі №2024/9266/2012.

За статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За положеннями статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Фізична особа, яка є власником, зокрема, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно відомостей з ЄДРПОУ Дема В.І. зареєстрований як фізична особа підприємець, зареєстрованими видами діяльності ФОП Демою В.І. є зокрема 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний); 93.11 Функціювання спортивних споруд.

Як вбачається з договорів оренди землі від 09.01.2019 орендарем спірних земельних ділянок площею 3,2444 га та площею 1,7950 га, на яких розміщене нерухоме майно, яке вимагає знести позивач, є саме фізична особа-підприємець Дема В.І., земельні ділянки надані для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель стрілецько-стендового комплексу.

Отже, об`єкти нерухомого майна, що є власністю ОСОБА_1 , та знаходяться на спірних земельних ділянках є стрілецько-стендовим комплексом та використовуються власником у господарській діяльності.

Враховуючи зазначене, судова колегія приходить до висновку, що позовна вимога Міністерства оборони України про зобов`язання ФОП Деми В,І за власний рахунок знести самочинно збудоване нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 та використовується ним у власній господарській діяльності, повинна розглядатися за правилами господарського судочинства.

Щодо суті позовних вимог про зобов`язання ФОП Деми В.І. за власний рахунок знести самочинно збудоване майно, а саме нерухоме майно літ. Р-1, загальною площею 276,5 кв.м., яка складається з №1 ангару, площею 241,6 кв.м та №2 комори, площею 34,9 кв.м., та самовільно побудовані будівлі та споруди нежитлові будівлі літ. АА-1, літ. АБ-1, літ. АВ-1, літ. АГ1, літ. АД-1, літ. АЄ-1, літ. АЖ-1, літ. АЗ-1, літ АК-1, літ. АЛ-1, літ. АМ-1, літ. С-1, літ. Т-1, літ. У-1, літ. Ф-1, літ. Х-1, літ. Ц-1, літ 4-1, літ. ІИ-1, літ. Щ-1, літ. Ю-1, літ. Я-1 за адресою: АДРЕСА_2 , судова колегія зазначає наступне.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 12.12.2011 у справі №2024/2-2705/11 визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудовану нежитлову будівлю літ. "Р-1", яка складається з №1 ангару, площею 251,6 кв.м та №2 комори, площею 34,9 кв.м., загальною площею 276,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішеннями Ленінського районного суду м. Харкова від 12.12.2011 у справі №2024/2-0705/11 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради та Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю про визнання права власності та від 07.12.2012 у справі № 2/2024/2091/2012 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради та Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю про визнання права власності, визнано право власності за ОСОБА_1 на самочинно побудовану нежитлову будівлю літ. Р-1, загальною площею 276,5 кв.м., яка складається з №1 ангару, площею 241,6 кв.м та №2 комори, площею 34,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 та на 22 самовільно побудовані будівлі та споруди - нежитлові будівлі літ АА-1, літ. АБ-1, літ. АВ-1, літ. АГ1, літ. АД-1, літ. АЄ-1, літ. АЖ-1, літ. АЗ-1, літ АК-1, літ. АЛ-1, літ. АМ-1, літ. С-1, літ. Т-1, літ. У-1, літ. Ф-1, літ. Х-1, літ. Ц-1, літ 4-1, літ. ІИ-1, літ. Щ-1, літ. Ю-1, літ. Я-1.

Вказані рішення є чинними та не скасованими.

При цьому, вказаними рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 на земельній ділянці, що належить ТОВ Хантер на підставі рішення Харківської міської ради, від 24.02.2010 №20/10 за власні кошти збудовано нежитлові будівлі літ. Р-1, загальною площею 276,5 кв.м., яка складається з №1 ангару, площею 241,6 кв.м та №2 комори, площею 34,9 кв.м., та споруди - нежитлові будівлі літ АА-1, літ. АБ-1, літ. АВ-1, літ. АГ1, літ. АД-1, літ. АЄ-1, літ. АЖ-1, літ. АЗ-1, літ АК-1, літ. АЛ-1, літ. АМ-1, літ. С-1, літ. Т-1, літ. У-1, літ. Ф-1, літ. Х-1, літ. Ц-1, літ 4-1, літ. ІИ-1, літ. Щ-1, літ. Ю-1, літ. Я-1, які згідно технічного висновку КП Харківський регіональний інженерно-консультативний центр (ліцензія №АВ №587246) відповідають вимогам будівельно-технічним, санітарним, протипожежним нормам та правилам, і є придатними для подальшої експлуатації.

Отже, право власності відповідача-2 на спірні об`єкти нерухомого майна виникло на підставі судових рішень від 12.12.2011 у справі №2024/2-2705/11 та від 12.12.2011 у справі № 2024/2-0705/11.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

За приписами ст. 129 Основного Закону України обов`язковість рішення суду визначено однією із основних засад судочинства.

За приписом ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Як вбачається з матеріалів справи, Міністерство оборони України, будучи обізнаним про існування зазначених судових рішень, не оспорювало останні у апеляційному порядку.

Оскільки рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 12.12.2011 у справі №2024/2-2705/11 та від 12.12.2011 у справі № 2024/2-0705/11 є чинними, повинні виконуватись, є обов`язковими до виконання на всій території України, право власності за ФОП Демою В.І. є чинним та не скасованим, колегія суддів не вбачає правових підстав для зобов`язання ФОП Деми В.І. знести самочинно збудоване нерухоме майно.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на положення ч. 5 ст. 75 ГПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені, оскільки судовими рішеннями від 12.12.2011 у справі №2024/2-2705/11 та від 12.12.2011 у справі № 2024/2-0705/11 не встановлювалися обставини належності ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно(оскільки до ухвалення цих рішення право власності взагалі не існувало). Зазначеними рішення саме визнано за відповідачем-2 право власності на новостворене майно, тобто ці рішення за своєю суттю є правовстановлюючими документами на спірні нежитлові будівлі.

Незгода Міністерства оборони України з судовим рішенням, висловлена поза законними процедурами його оскарження, не може бути підставою для його незастосування або припинення/скасування права власності особи на майно.

Невиконання рішення суду, нехтування визнаними ним правами суперечить принципу правової визначеності та порушує принцип верховенства права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Враховуючи зазначене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, за висновком апеляційного господарського суду вимоги скарги законні та обґрунтовані, тому вона підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, витрати відповідача-2 по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача відповідно до статті 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Деми Валерія Івановича задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2021 у справі №922/2219/19 скасувати.

Ухвалити у справі №922/2219/19 нове рішення.

У задоволенні позову Міністерства оборони України до відповідачів: Харківської міської ради, Фізичної особи-підприємця Деми Валерія Івановича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: 1.Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків, 2.Всеукраїнська громадська організація Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, 3. Фонд державного майна України, 4. Товариство з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА" про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними та зобов`язання знести самочинно збудоване нерухоме майно відмовити.

Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, буд. 6, ) на користь Фізичної особи-підприємця Деми Валерія Івановича ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 210336,42 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

У судовому засіданні 16.09.2021 було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови складено та підписано 27.09.2021.

Головуючий суддя І.А. Шутенко

Суддя В.В. Россолов

Суддя М.М. Слободін