ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24.09.2021 Справа № 905/1362/21

Господарський суд Донецької області у складі судді Фурсової С.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовною заявою: Державного підприємства «Укрпромзовнішекспертиза» (юридична адреса: 04050, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 60; ; адреса для листування: 04053, Київ-53, а/с 38)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науково-дослідний інститут скла» (85104, Донецька область, місто Костянтинівка, вулиця Шмідта, будинок 20 А; )

про стягнення 86 944,45 гривень, -

без виклику представників сторін

С У Т Ь С П О Р У

Державне підприємство «Укрпромзовнішекспертиза» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науково-дослідний інститут скла» про стягнення заборгованості за оплату маркетингових досліджень у загальній сумі 86 944,45 гривень, з яких: 67 200,00 гривень - основна заборгованість, 5 528,65 - інфляційне збільшення, 2 283,00 гривень - 3% річних, 11 932,80 гривень - пеня.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 04.03.2020 між позивачем та відповідачем укладено договір на надання інформаційно-маркетингових послуг №2020-14 та Додаткова угода №1 до договору, відповідно до яких позивач зобов`язався виконати і передати відповідачу маркетингове дослідження у відповідності до технічного завдання, наведеного у Додатку №1, яке є невід`ємною частиною цього договору, а відповідач зобов`язався прийняти роботу і оплатити позивачу виконані роботи відповідно до розділів 2 та 3 цього договору та Додаткової угоди №1.

Як стверджує позивач, відповідач свого обов`язку щодо оплати наданих послуг у повному обсязі не виконав, чим порушив умови господарського зобов`язання та зумовив звернення позивача до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою суду від 26.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1362/21, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; визначено сторонам строк для надання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та доказів в обґрунтування своєї позиції. Встановлено позивачу строк протягом 5 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду: докази на підтвердження часткового виконання відповідачем зобов`язання за спірним договором; пояснення щодо надання додатку №4 на одному аркуші, замість вказаних двох.

На адресу суду від позивача надійшов лист №1537 від 05.08.2021 з додатками, в якому останній надав докази на підтвердження часткової оплати відповідачем послуг за договором, а саме: платіжні доручення №5 від 05.03.2020, №19 від 01.08.2020; виписки по рахунку від 05.03.2020, від 01.09.2020; роздруківки податкової накладної з Єдиного реєстру податкових накладних від 05.03.2020, від 01.09.2020.

На адресу суду 09.08.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд справу №905/1362/21 залишити без задоволення з огляду на наступне. Дійсно між позивачем та відповідачем укладено договір на надання інформаційно-маркетингових послуг №2020-14, відповідно до якого відповідачем сплачено 70% передоплати 05.03.20 на суму 89 600,00 гривень та 01.09.2020 на суму 67 200,00 гривень за актом наданих послуг. Однак, вимоги позивача не визнається оскільки відповідачем не усунуті численні зауваження по отриманим у електронному вигляді «Маркетингових досліджень за темою «Український ринок скла із дзеркальним покриттям у 2015-І півріччя 2020р.». Дані зауваження були виявлені у ході розгляду Міністерством економіки України матеріалів скарги по порушенню антидемпінгового розслідування щодо імпорту скла із дзеркальним покриттям.

Від відповідача на адресу суду 17.08.2021 надійшла заява, в якій вважає, що розгляд справи потрібно проводити за правилами загального позовного провадження з наступних підстав: значення даної справи та результат є для ТОВ «Український науково-дослідний інститут скла» є надзвичайно великим оскільки до цього часу позивач не усунув численні зауваження відповідача по отриманим у електронному вигляді «Маркетингових досліджень за темою «Український ринок скла із дзеркальним покриттям у 2015-І півріччя 2020р.»; претензія від позивача відповідачем не отримана; акт звірки взаєморозрахунків відсутній. На підстави викладеного, вважає, що справу необхідно розглядати за участю всіх сторін в загальному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.

Розглянувши вказану заяву, суд не вбачає підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частини 4 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про:

1) залишення заяви відповідача без задоволення;

2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

У частині 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до підпункту 2 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України малозначними є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи те, що предметом позову є стягнення 86 944,45 гривень, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та відповідачем не надано суду належних доказів в обґрунтування своїх тверджень щодо необхідності переходу від порядку спрощеного розгляду справи до розгляду справи за правилами загального позовного провадження тому суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до частині 2 статті 252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно з частинною 3 статті 252 ГПК України, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених статтями 42, 46 ГПК України, зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 202 ГПК України.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд

В С Т А Н О В И В

04.03.2020 між Державним підприємством «Укрпромзовнішекспертиза» (виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український науково-дослідний інститут скла» (замовник, відповідач) укладено договір на надання інформаційно-маркетингових послуг №2020-14.

Відповідно до п.1.1 договору виконавець зобов`язується виконати і передати замовнику маркетингове дослідження за темою «Український ринок скла із дзеркальним покриттям в 2015-2019рр.» у відповідності до технічного завдання, наведеного у Додатку №1, яке є невід`ємною частиною цього договору.

Замовник зобов`язується прийняти роботу і оплатити виконавцю виконані роботи відповідно до розділу 2 та 3 цього договору (п.1.2 договору).

Розділом 2 сторонами передбачена загальна сума договору. Так, відповідно до п.2.1 договору загальна сума договору складає 128 000,00 гривень, в т.ч. ПДВ 21 333,33 гривень.

Згідно п.п.3.1-3.2 договору замовник здійснює 70 % передплату у розмірі 89 600,00 гривень, у т.ч. ПДВ 14 933,33 гривень, згідно виставленого виконавцем рахунку-фактури, протягом 3-х банківських днів, з моменту його отримання.

Замовник здійснює 30% оплату в розмірі 38 400,00 гривень, у т.ч. ПДВ 6 400,00 гривень, протягом 3-х банківських днів з моменту підписання Акту прийому-передачі виконаних робіт.

Результати виконаної роботи оформлюється у вигляді кінцевого Звіту (в електронному та/або друкованому вигляді). Замовник протягом 5днів після отримання Звіту, розглядає його, і в разі відсутності претензій, зобов`язується підписати Акт прийому-здачі виконаних робіт, або надати виконавцеві мотивовану відмову про приймання робіт (п.4.1, п.4.5 договору).

Відповідно п.5.2 договору строк виконання умов договору 1 (один) місяць з моменту здійснення замовником передплати згідно п.3.1 договору.

За несвоєчасну оплату послуг виконавця замовник сплачує пеню у розмірі 0,1 % від розміру несвоєчасно сплаченого платежу за кожний прострочений день (п.7.3 договору).

Договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами, а дія договору припиняється виконанням зобов`язань, проведених належним чином. За згодою обох сторін чинність договору може бути продовжено на взаємно погоджених умовах (п.5.1, 5.3 договору).

У Додатку №1 до договору сторонами передбачено технічне завдання на маркетингове дослідження за темою «Український ринок скла із дзеркальним покриттям в 2015-2019рр.», досліджувана продукція є скло із дзеркальним покриттям яке, класифікується згідно коду УКТ ЗЕД 7009 90 «Дзеркала скляні, у рамках або без рам»; період дослідження 2015-2019 рр.

Сторонами до договору №2020-14 від 04.03.2020 укладено Додаткову угоду №1 від 31.08.2020 за умовами якої, та відповідно до п.5.3. та 5.5 договору замовник доручає виконавцеві, а виконавець зобов`язується підготувати і передати замовнику оновлене маркетингове дослідження за темою «Український ринок скла із дзеркальним покриттям в 2015- 1 півріччя 2020 р.» у відповідності до технічного завдання, наведеного у Додатку №1, яке є невід`ємною частиною цієї Додаткової угоди.

Відповідно до п.2.1 Додаткової угоди вартість за цією Угодою складає 96 000,00 гривень, у т.ч. ПДВ 16 000,00 гривень.

Замовник здійснює 70 % передплату у розмірі 67 200,00 гривень, у т.ч. ПДВ 11 200,00 гривень, згідно виставленого виконавцем рахунку-фактури, протягом 3-х банківських днів, з моменту його отримання (п.2.2 Додаткової угоди).

Замовник здійснює 30 % оплату в розмірі 28 800,00 гривень, у т.ч.ПДВ 4 800,00 гривень протягом 3-х банківських днів з моменту підписання Акту прийому-передачі виконаних робіт (п.2.3 Додаткової угоди).

Угода є невід`ємною частиною Договору, набирає чинності з моменту її підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків по цій Угоді (п.4.2 Додаткової угоди).

Відповідно до Додатку №1 до Додаткової угоди №1 від 31.08.2020 до договору № 2020-14 від 04.03.2020 сторонами передбачено технічне завдання на маркетингове дослідження за темою «Український ринок скла із дзеркальним покриттям в 2015-1 півріччя 2020р.», досліджувана продукція є скло із дзеркальним покриттям яке, класифікується згідно коду УКТ ЗЕД 7009 90 «Дзеркала скляні, у рамках або без рам»; період дослідження 2015 р.- 1 півр.2020 р.

На виконання умов Договору № 2020-14 від 04.03.2020 позивач надав відповідачу маркетингове дослідження за темою «Український ринок скла із дзеркальним покриттям в 2015-2019 рр.», вартість яких становить 128 000,00 гривень. Наведене підтверджується наявним в матеріалах справи Актом надання послуг №952 від 29.04.2020.

Також, на виконання умов Договору № 2020-14 від 04.03.2020 позивач надав відповідачу оновлене маркетингове дослідження за темою «Український ринок скла із дзеркальним покриттям в 2015- 1 півріччя 2020р.», вартість якого становить 96 000,00 гривень. Наведене підтверджується наявним в матеріалах справи Актом надання послуг №2873 від 29.12.2020.

Факт прийняття таких послуг відповідачем підтверджується підписом його представника на зазначених актах надання послуг, також не спростовано відповідачем обсягу та змісту наданих послуг.

Керуючись положенням п. 4.5-4.6 Договору, враховуючи той факт, що відповідач не надав свою мотивовану відмову про прийняття робіт щодо Актів №952 від 29.04.2020, №2873 від 29.12.2020 надання послуг вважається виконаними у повній мірі.

З урахуванням зазначено, суд приймає Акти №952 від 29.04.2020, №2873 від 29.12.2020 надання послуг в якості належного доказу на підтвердження факту надання позивачем відповідачу маркетингове дослідження за темою «Український ринок скла із дзеркальним покриттям в 2015-2019 рр.» на суму 128 000,00 гривень та оновленого маркетингового дослідження за темою «Український ринок скла із дзеркальним покриттям в 2015- 1 півріччя 2020р.» на суму 96 000,00 гривень та в своїй сукупності підтверджують обставину виконання позивачем своїх зобов`язань перед відповідачем в розумінні ст. 526, 901 Цивільного кодексу України.

З матеріалів вбачається та підтверджується відповідачем у відзиві на позовну заяву про часткове виконання зобов`язань щодо оплати за послуги, а саме: платіжним дорученням №19 від 01.09.2020 відповідач здійснив оплату за оновлене маркетингове дослідження за темою «Український ринок скла із дзеркальним покриттям у 2015 -1 півріччя 2020 р.» у сумі 67 200,00 гривень; платіжним дорученням №5 від 05.03.2020 відповідач здійснив оплату за маркетингове дослідження за темою «Український ринок скла із дзеркальним покриттям у 2015-2019 рр.» у сумі 89 600,00 гривень; виписками по рахунку.

Позивач звертався до відповідача з претензією вих.№925 від 11.05.2021, в якій, зокрема, вимагав сплатити заборгованість за договором №2020-14 від 04.03.2020 та Додаткової угоди №1 від 31.082020 на загальну суму 67 200,00 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач відповіді на вказану вимогу не надав.

Належних та допустимих доказів того, що відповідачем було в повному обсязі та вчасно здійснено оплату вартості наданих послуг матеріали справи не містять та відповідачем зворотного суду не доведено.

Частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобов`язання сторін виникли в порядку статті 11 Цивільного кодексу України з дій юридичних осіб, які в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують зазначені права та обов`язки, а укладений між ними правочин за своєю правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм статей 712, 655-697 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених цим Кодексом, що передбачено приписами другого абзацу пункту першого статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем належними та доказами в розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України обставин, повідомлених позивачем, не спростовано, доказів погашення заборгованості в добровільному порядку не надано.

З огляду на наведене, у відповідача виникла заборгованість з оплати вартості наданих позивачем послуг в сумі 67 200,00 гривень, строк оплати яких, відповідно до умов Договору на надання інформаційно-маркетингових послуг №2020-14 від 04.03.2020 та Додаткової угоди №1 до договору, настав, а отже зважаючи на встановлені обставини справи суд дійшов висновку, що відповідачем допущено порушення своїх договірних зобов`язань в частині оплати вартості наданих послуг в сумі 67 200,00 гривень, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в цій частині є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні витрати у розмірі 5 528,65 гривень, 3% річних у розмірі 2 283,00 гривень та пеню у розмірі 11 932,80 гривень.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 Цивільного кодексу України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За несвоєчасну оплату послуг виконавця замовник сплачує пеню у розмірі 0,1 % від розміру несвоєчасно сплаченого платежу за кожний прострочений день (п.7.3 договору).

Оскільки факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання встановлений судом та по суті відповідачем не спростований, відповідальність у вигляді пені за прострочення виконання зобов`язання передбачена Договором, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені є правомірними.

Як вбачається з розрахунку пені наведеного у позовній заяві, позивачем здійснено нарахування пені (у розмірі 0,1 % від розміру несвоєчасно сплаченого платежу за кожний прострочений день) за актом надання послуг №952 від 29.04.2020 на заборгованість у сумі 38 400,00 гривень за період з 05.05.2020 по 04.11.2021 (за 184 днів) на суму 7 065,60 гривень та за актом надання послуг №28723 від 29.09.2020 на заборгованість у сумі 28 800,00 гривень за період з 05.01.2021 по 22.06.2021 (за 169 днів) на суму 4 867,20 гривень

У постанові Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №914/1126/14 викладений наступний правовий висновок:

"Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", статтею 3 якого передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Зазначена правова позиція щодо розміру обчислення пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України є сталою та зокрема викладена в постановах Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі № 25/187 та від 07.11.2011 у справі № 5002-2/5109-2010."

Аналогічна правова позиція щодо розміру обчислення пені на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України також викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №910/10224/14, від 23.05.2018 у справі №910/15492/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15.

Перевіривши, здійснений позивачем розрахунок пені з урахуванням висновку, викладеному у постанові Верховного суду від 27.05.2019 у справі №910/20107/17, суд визнає його невірним у зв`язку з неправильним визначенням настання у відповідача строку платежу за актом надання послуг №952 від 29.04.2020, оскільки прострочення за вказаним актом виникло 06.05.2020 (п.3.2 договору). Крім того, судом встановлено, що позивачем за вказаним актом нарахувано пеню за 184 днів прострочення платежу за період з 05.05.2020 по 04.11.2021 (фактичне кінцевою датою нарахування є 04.11.2020).

За здійсненим судом перерахунком розмір пені за допомогою програми «Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛІГА:ЗАКОН», що підлягає стягненню з відповідача, становить 4 253,56 гривень, нарахована за:

- Актом надання послуг №952 від 29.04.2020 на заборгованість у розмірі 38 400,00 гривень за період з 06.05.2020 по 04.11.2020 у сумі 2 459,28 гривень,

- Актом надання послуг №2873 від 29.12.2020 на заборгованість у розмірі 28 800,00 гривень за період з 05.01.2021 по 22.06.2021 у сумі 1 794,28 гривень.

В частині вимоги позивача про стягнення пені у сумі 7 679,24 гривень задоволенню не підлягають, у зв`язку їх з безпідставністю.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Відповідно до наданого розрахунку, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення 3% річних у загальній сумі 2 283,00 гривень за зобов`язаннями:

- Актом надання послуг №952 від 29.04.2020 на заборгованість у розмірі 38 400,00 гривень за період з 05.05.2020 по 22.06.2021 у сумі 1 304,57 гривень,

- Актом надання послуг №2873 від 29.12.2020 на заборгованість у розмірі 28 800,00 гривень за період з 05.05.2020 по 22.06.2021 у сумі 978,43 гривень.

За здійсненим судом перерахунком розмір 3% річних за допомогою програми «Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛІГА:ЗАКОН», що підлягає стягненню з відповідача, становить 1 701,47 гривень, нарахована за:

- Актом надання послуг №952 від 29.04.2020 на заборгованість у розмірі 38 400,00 гривень за період з 06.05.2020 по 22.06.2021 у сумі 1 301,43 гривень,

- Актом надання послуг №2873 від 29.12.2020 на заборгованість у розмірі 28 800,00 гривень за період з 05.01.2021 по 22.06.2021 у сумі 400,04 гривень.

В частині вимоги позивача про стягнення 3% річних у сумі 581,53 гривень задоволенню не підлягають, у зв`язку їх з безпідставністю.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення 3% річних у сумі 1 701,47 гривень.

Позивачем також заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 5 528,65 гривень. Так, за розрахунком позивача сума інфляційних втрат нарахована та пред`явлена до стягнення за:

- Актом надання послуг №952 від 29.04.2020 на заборгованість у розмірі 38 400,00 гривень за період з травня 2020 року по травень 2021 року у сумі 3 759,51 гривень,

- Актом надання послуг №2873 від 29.12.2020 на заборгованість у розмірі 28 800,00 гривень за період з січня 2021 року по травень 2021 року у сумі 1 769,14 гривень

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням інфляційних та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому, інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, відповідно, нарахування інфляційних втрат за наступний період необхідно здійснювати позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця.

Питання розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання також було предметом розгляду об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19, за наслідками розгляду якого об`єднана палата в постанові від 26.06.2020 виклала правовий висновок про те, що при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).

Перевіривши розрахунок даних позовних вимог, суд погоджується з визначеним позивачем періодом прострочення за встановлених вище обставин та дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 5 528,65 гривень.

Надаючи правову оцінку наданому позивачем акту звіряння взаємних розрахунків за період 2020 рік між ДП «Укрпромзовнішекспертиза» та ТОВ «Український науково-дослідний інститут скла», підписаний з боку позивача бухгалтером підприємства Бобруйко В.Ф., та з боку відповідача директором підприємства Марічевим О.В., в яких сторони погодили, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 67 200,00 гривень, судом враховано правову позицію, викладену в постанові Верховного суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.19. у справі № 910/1389/18, яка полягає в наступному.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.

Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Судом встановлено, що позивачем не надано доказів на підтвердження повноваження особи (Бобруйко В.Ф) яка його підписала від імені відповідача на підставі чого суд не приймає означений акт до уваги.

Обґрунтовуючи свої заперечення на позовні вимоги відповідач вказує на те, що вимоги позивача не визнає оскільки відповідачем не усунуті численні зауваження по отриманим у електронному вигляді «Маркетингових досліджень за темою «Український ринок скла із дзеркальним покриттям у 2015-І півріччя 2020р.». Дані зауваження були виявлені у ході розгляду Міністерством економіки України матеріалів скарги по порушенню антидемпінгового розслідування щодо імпорту скла із дзеркальним покриттям.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст .ст. 76, 77, 86 ГПК України).

Суд також зазначає, що у пункті 54 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", заява №4241/03 від 28.10.2010, вказано, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див.рішення у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії", заява N 30544/96, п. 26, ECHR 1999-I).

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів сторін суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують вищевикладених висновків суду.

Оцінюючи подані сторонами докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи вищенаведені обставини справи, позовні вимоги Державного підприємства «Укрпромзовнішекспертиза» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науково-дослідний інститут скла» про стягнення пені у сумі 7 679,24 гривень та 3% річних у сумі 581,53 гривень є безпідставними, а відтак не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 165, 236-238, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р І Ш И В

Позовні вимоги Державного підприємства «Укрпромзовнішекспертиза» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науково-дослідний інститут скла» про стягнення заборгованості за оплату маркетингових досліджень у сумі загальній сумі 86 944,45 гривень, з яких: 67 200,00 гривень основна заборгованість, 5 528,65 інфляційне збільшення, 2 283,00 гривень 3% річних, 11 932,80 гривень пеня - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науково-дослідний інститут скла» (85104, Донецька область, місто Костянтинівка, вулиця Шмідта, будинок 20 А; ) на користь Державного підприємства «Укрпромзовнішекспертиза» (юридична адреса: 04050, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 60; ; адреса для листування: 04053, Київ-53, а/с 38) 67 200,00 гривень основну заборгованість, 5 528,65 інфляційне збільшення, 1 701,47 гривень 3% річних, 4 253,56 гривень пеню, а також відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 2 054,32 гривень.

В частині позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 7 679,24 гривень та 3% річних у сумі 581,53 гривень - відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ в установленому порядку.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 24.09.2021.

Позивач: Державне підприємство «Укрпромзовнішекспертиза» (юридична адреса: 04050, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 60; ; адреса для листування: 04053, Київ-53, а/с 38)

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Український науково-дослідний інститут скла» (85104, Донецька область, місто Костянтинівка, вулиця Шмідта, будинок 20 А; )

Суддя С.М. Фурсова