ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Черкаси справа № 925/676/21

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Чевгуза О.В., з секретарем судового засідання Брус Л.П., за участю представників сторін:

від позивача: Портянко Г.А. - директор,

від відповідача: Шевченко В.Ф. - особисто,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Черкаської області у місті Черкаси справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства «Дніпро-Контакт»

до Фізичної особи-підприємця Шевченка Володимира Федоровича

про стягнення 367 837,91 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Дніпро-Контакт» (юридична адреса: вул. Північна, 4 б, м. Новомосковськ, Дніпропетровська область, 51200, фактична адреса: пр. Д.Яворницького, 1а, м. Дніпро, Черкаська область, 49005, ) звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Шевченка Володимира Федоровича (юридична адреса: АДРЕСА_1 , фактична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за договором поставки товару № 415 від 14.01.2019 у розмірі 367 837,91 грн, з яких: 312 523,28 грн - сума основного боргу, 17 564,64 грн - пеня, 15 626,16 грн - штраф, 17 890,47 грн - інфляційні втрати, 4 233,36 грн - 3 % річних та понесених судових витрат - сплаченого судового збору.

В обґрунтування позову Позивач вказав на неналежне виконання Відповідачем грошових зобов`язань за укладеним між сторонами договором постачання № 415 від 14.01.2019.

Ухвалою від 31.05.2021 Господарський суд Черкаської області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; справу вирішив розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; сторонам надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Ухвала про відкриття провадження у справі була надіслана на адреси сторін рекомендованим листом.

23 червня 2021 року від Відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, у якій він просить суд визнати причини пропуску процесуального строку на подання заяви про розгляд справи в порядку загального позовного провадження поважними та поновити Відповідачу пропущений процесуальний строк для подання вказаної заяви, розглядати справу в порядку загального позовного провадження.

24 червня 2021 року від Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому Відповідач позовні вимоги визнає частково, в зв`язку зі сплатою, а саме 282 523,28 грн основного боргу, в решті позовних вимог просить відмовити.

Ухвалою від 12.07.2021 Господарський суд Черкаської області повідомив учасників справи про дату розгляду справи по суті у судовому засіданні, яке відбудеться о 09 год. 30 хв. 16 вересня 2021 року

У судовому засіданні, що відбулося 16.09.2021, за участю представників обох сторін, представник позивача пояснив, що мирного врегулювання спору не відбулось, основний борг частково сплачено, решту позовних вимог підтримав; Відповідач пояснив, що основний борг, враховуючи, що частину було сплачено, в розмірі 282 523,28 грн визнає, в решті позовних вимог просить відмовити; суд оголошував перерву до 22.09.2021.

У судовому засіданні, що відбулося 22.09.2021, суд видалявся у нарадчу кімнату.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України (також по тексту - ГПК України) в судовому засіданні 23 вересня 2021 року було підписано вступну та резолютивну частини рішення без його проголошення.

Відомості про вказані процесуальні дії занесені до протоколів судового засідання.

Відповідно до частин 1, 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 3 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив таке.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Дніпро-Контакт» (Позивач, Постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Шевченком Володимиром Федоровичем (Відповідач, Покупець) було укладено договір постачання № 415 від 14.01.2019 (також по тексту - Договір).

Відповідно до умов договору сторони взяли на себе такі зобов`язання:

- Позивач зобов`язався передати продукцію (далі - Товар), а Відповідач - прийняти та оплатити за поставлений Товар грошову суму, передбачену Договором (п. 1.1 Договору);

- асортимент товару, його кількість та ціна наведені у видаткових накладних, підписаних уповноваженими представниками сторін, що додаються до Договору та є його невід`ємною частиною (п. 1.2 Договору);

- постачання товару буде здійснюватись відповідно заявок Покупця (п. 3.1 Договору);

- після подачі заявки сторони письмово узгоджують асортимент, вартість та строк постачання товару (п. 3.2 Договору);

- постачання та транспортування товару за даним Договором виконується по узгодженому замовленню. По взаємній згоді сторін термін постачання, асортимент та засоби транспортування можуть бути скориговані (п. 3.3 Договору);

- датою постачання товару є день відправлення товару із складу Постачальника на склад Покупця, що супроводжується накладною, підписаною уповноваженими представниками сторін. Приймання товару по кількості та якості здійснюється Покупцем відповідно до вимог інструкцій (зі змінами та доповненнями) № П-6 від 15.06.1965р. та № П-7 від 25.04.1966р. (п. 3.5 Договору);

- розрахунки за товар проводяться між Постачальником і Покупцем у безготівковій формі, шляхом перерахування 100 % вартості товару на поточний рахунок Постачальника протягом 3-х календарних днів з дати отримання товару (п. 5.4 Договору);

- датою розрахунку вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника (п. 5.5 Договору);

- у випадку порушення Покупцем п. 5.4. Договору, він сплачує Постачальникові пеню у розмірі 0,5 % від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені проводиться до виконання зобов`язань по оплаті (п. 6.2 Договору);

- у разі постійного порушення Покупцем п. 5.4. Договору Постачальник має право відмовитися від виконання зобов`язань (п. 6.3 Договору);

- в разі невиконання п. 5.4. Договору, Покупець сплачує Постачальнику штраф 5 % від вартості товару (п. 6.4 Договору);

- Договір набирає сили з моменту підписання і діє до 31.12.2019 (п. 8.1 Договору);

- у випадку, якщо у сторін на момент закінчення терміну дії даного Договору залишаються невиконані чи не задоволені законні вимоги, дія даного Договору у відношенні таких зобов`язань продовжується до повного виконання всіх зобов`язань і задоволення всіх законних вимог (п. 8.2 Договору);

- якщо за 14 (чотирнадцять) днів до строку закінчення договору від жодної із сторін не поступило письмового повідомлення по розірвання Договору, Договір вважається автоматично пролонгованим на наступний строк (п. 8.3 Договору);

Вказаний Договір підписаний представниками обох сторін.

Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за Договором. Товар був поставлений на склад Відповідача та прийнятий за видатковими накладними, підписаними відповідачем та склепленими печатками: № 3106 та № 3107 від 26.08.2020, № 3347 та № 3348 від 16.09.2020, № 3558, № 3559 та № 3560 від 05.10.2020, № 3676 від 19.10.2020, № 3746, № 3747, № 3748, № 3749, № 3750 та № 3751 від 27.10.2020, № 4056 від 27.11.2020, № 4223 від 17.12.2020, № 4314 від 29.12.2020, № 4 від 11.01.2021, № 21 від 13.01.2021, № 65 та № 66 від 21.01.2021, № 75 від 26.01.2021, № 4392, № 4393, № 4394, № 4410 від 08.02.2021, № 4452 від 16.02.2021.

Вимоги від Відповідача протягом строку прийняття по кількості та якості Товару (14 днів) не поступало.

З дати підписання акту звірки розрахунків 31.03.2021, яким сторонами зафіксовано суму боргу в розмірі 332 523,28 грн, Відповідач сплатив 20 000,00 грн.

Отже, Позивач зазначає, що заборгованість Відповідача станом на 13.05.2021 (день складання позовної заяви) за Договором становила 312 523,28 гривень.

Позивач зазначає, що виконав свої зобов`язання повністю - Товар поставив належної якості, у встановлені строки та порядку.

Претензій від відповідача щодо якості, кількості, асортименту або строків передачі (поставки / доставки) Товару не надходило.

Невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором стало підставою для звернення позивача до суду для захисту порушеного права та примусового стягнення оплати за Товар, а також 17 564,64 грн - пені, 15 626,16 грн - штрафу, 17 890,47 грн - інфляційних втрат, 4 233,36 грн - 3 % річних.

Оцінюючи докази у справі в їх сукупності, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позовні вимоги потрібно задовольнити частково з таких підстав.

Предметом спору є вимога позивача про стягнення заборгованості за поставлений товар за договором поставки, пені, відсотків річних, штрафу, інфляційних втрат.

Як встановлено судом та підтверджується зібраними у справі доказами Договір, укладений сторонами, за своєю правовою природою є договором поставки та відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлене договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відносини купівлі-продажу врегульовані Главою 54 ЦК України, відповідно до положень якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 202 ГК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до відзиву на позов та наданих в судовому засіданні пояснень Відповідача, сторони домовились, враховуючи сезонну специфіку господарської діяльності Відповідача та відповідно попит на продукцію, що Відповідач замовляючи певний обсяг товару має відстрочку на його оплату до початку фактичної реалізації.

На підставі такої домовленості сторони співпрацювали протягом двох років, Відповідач отримував від Позивача товар та сплачував кошти за нього з відстрочкою до моменту реалізації більшої частини поставленого товару.

Будь-яких претензій від Позивача щодо вказаного порядку співпраці між сторонами не надходило, у зв`язку з чим Позивач продовжував поставляти Відповідачу товар, а Відповідач оплачувати поставки відповідно до вказаної вище усної домовленості сторін.

Відповідач визнав, що отримав від Позивача товар відповідно до зазначених ним у позові видаткових накладних, що сума боргу Відповідача на день звернення до суду становила 312 523,28 грн, надав докази сплати частини боргу: платіжне доручення № 8532 від 21.05.2021 - 5 000,00 грн, платіжне доручення № 8537 від 24.05.2021 - 5 000,00 грн, платіжне доручення № 8584 від 01.06.2021 - 5 000,00 грн, платіжне доручення № 8550 від 07.06.2021 - 5 000,00 грн, платіжне доручення № 8566 від 09.06.2021 - 5 000,00 грн, платіжне доручення № 8585 від 10.06.2021 - 5 000,00 грн.

Таким чином, станом на 22.06.2021 сума боргу Відповідача відповідно вказаного вище договору поставки № 415 становить 282 523,28 гривень, яку Відповідач визнає в повному обсязі.

Відповідач заперечує проти наданого Позивачем розрахунку суми штрафних санкцій, оскільки сума боргу на час розгляду справи є меншою, ніж взято за основу Позивачем; між сторонами існувала усна домовленість за умовами якої сторони співпрацювали протягом тривалого часу, а різка зміна умов Позивачем ставить у скрутне становища Відповідача, що має суттєвий вплив на здійснювану Відповідачем підприємницьку діяльність та може призвести до негативних наслідків. У Відповідача відсутні докази існування усної домовленості між сторонами, які можуть бути надані до суду в підтвердження вказаних вище доводів, при цьому сам факт здійснення Позивачем постачання товару протягом серпня 2020 - лютого 2021 року без отримання оплати за поставлений товар протягом 3-х днів з моменту поставки, за твердженнями Відповідача є підтвердженням того, що вказана домовленість між сторонами існувала.

Беручи до уваги обставини спору та поведінку Позивача, який займає взаємовиключні позиції, Відповідач посилається на правову позицію, що міститься в постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 915/411/19, про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Відповідач вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з нього суми штрафних санкцій суперечать його попереднім діям щодо постачання товару відповідачу та суперечать добросовісності і чесній діловій практиці, просить стягнути основний борг - 282 523,28 грн, в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 № 13/51-04.

Приймаючи до уваги вищевказане, оскільки предмет позову в частині стягнення 10 000,00 грн боргу на момент відкриття провадження у справі був відсутній, то в такому випадку суд відмовляє у задоволенні цих позовних вимог.

Оскільки предмет спору в частині стягнення 20 000,00 грн боргу припинив своє існування після звернення позивача з позовом до суду та відкриття провадження у справі, то суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача основної суми заборгованості в розмірі 20 000,00 грн.

Отже, Позивач в порядку захисту своїх порушених прав на своєчасне одержання боргу в сумі 282 523,28 грн вправі вимагати від Відповідача примусового виконання своїх зобов`язань шляхом стягнення з нього на свою користь вказаної суми коштів.

Щодо обґрунтованості позову в частині стягнення 17 890 грн 47 коп. інфляційних та 4 233 грн 36 коп. 3 % річних за весь час прострочення.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є обставиною, за наявності якої суб`єкт господарювання не несе відповідальності за порушення господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати і 3 % річних за своєю правовою природою не мають характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Наведена правова викладена у постановах Верховного Суду від 05.07.2018 у справі № 905/978/17, від 11.05.2018 у справі № 922/3087/17, від 26.04.2018 у справі № 910/11857/17.

В даних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, отже враховуючи факт не виконання відповідачем належним чином обов`язку з оплати товару, отриманого на підставі Договору, суд прийшов до висновку, що позивач має право на стягнення 3 % річних.

Беручи до уваги визначені Договором строки виникнення у Відповідача зобов`язання по оплаті за отриманий товар, вказані в розрахунку Позивача суми зобов`язання, період нарахування, здійснивши розрахунок 3 % річних за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга», суд прийшов до висновку про можливість їх стягнення у заявленій сумі 4 233,36 грн.

При цьому суд, зазначає, що розрахунки Позивачем здійснені арифметично не вірно (в меншому розмірі), а також Позивачем було помилково визначено початок деяких періодів прострочення виконання грошового зобов`язання (30.08.2020, 20.09.2020, 01.11.2020, 02.01.2021, 17.01.2021 - вихідні дні), оскільки відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: - час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; -час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Такий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 № 910/13071/19.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга», суд встановив, що нарахування здійснено позивачем не вірно: в меншому розмірі, однак позов в цій частині належить задовольнити в заявленому розмірі - 17 890,47 грн.

Позивач заявив до стягнення 17 564,64 грн пені та 15 626,16 грн штрафу.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 зі справи № 910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 зі справи № 916/804/17.

У випадку порушення Покупцем п. 5.4. Договору, він сплачує Постачальникові пеню у розмірі 0,5 % від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені проводиться до виконання зобов`язань по оплаті (п. 6.2 Договору).

Відтак сторонами у договорі погоджено збільшення строку, визначеного ч. 6 ст. 232 ЦК України.

Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» № 543/96-ВР від 22.11.1996 (з наступними змінами), регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Статтею 1 даного Закону передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. А згідно статті 3 вказаного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 статті 343 ГК України визначено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Здійснивши розрахунок пені за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга», з урахуванням умов Договору та норм наведеного законодавства, прострочення відповідачем сплати грошового зобов`язання, суд прийшов до висновку про її обґрунтованість у сумі 17 564,64 грн.

Відповідно до положень ст. 230, 231 Господарського кодексу України, ст. 549 ЦК України у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських зобов`язань зобов`язаний сплатити господарські санкції - штрафні санкції. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

При цьому, частиною другою статті 231 ГК України передбачена можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення зобов`язання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17.

Сторони погодили, що в разі невиконання п. 5.4. Договору, Покупець сплачує Постачальнику штраф 5 % від вартості товару (п. 6.4 Договору).

Враховуючи обставини справи, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 15 626,16 грн штрафу.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

На підставі ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачений судовий збір за подання позовної заяви - 5 517 грн 57 коп.

Разом з тим, згідно з частиною дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Зважаючи на недобросовісність відповідача щодо виконання договірних зобов`язань, судовий збір у сумі 5 517 грн 57 коп. покладається на відповідача повністю.

Керуючись статтями 129, 236-241, 256 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Черкаської області

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Провадження у справі в частині стягнення 20 000,00 грн основного боргу закрити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Шевченка Володимира Федоровича (юридична адреса: АДРЕСА_1 , фактична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Дніпро-Контакт» (юридична адреса: вул. Північна, 4 б, м. Новомосковськ, Дніпропетровська область, 51200, фактична адреса: пр. Д.Яворницького, 1а, м. Дніпро, Черкаська область, 49005, ):

282 523,28 грн основного боргу,

17 564,64 грн пені,

17 890,47 грн інфляційних втрат,

4 233,36 грн 3 % річних,

15 626,16 грн штрафу,

5 517,57 грн витрат по сплаті судового збору,

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги на рішення, рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене та підписане 01 жовтня 2021 року.

Суддя О.В. Чевгуз