СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2021 р. Справа № 922/1181/21

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Істоміна О.А. , суддя Медуниця О.Є.

без виклику учасників справи,

розглянувши в порядку спрощеного (письмового) провадження без проведення судового засідання за наявними в справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача - ФОП Ляхової Л.М. (вх. № 2281Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 31 травня 2021 року (повний текст складено 31.05.2021) у справі № 922/1181/21

за позовом Фізичної особи-підприємця Кисіля Володимира Петрович а, м. Вишгород Київської області,

до Фізичної особи-підприємця Ляхової Лідії Миколаївни , м. Харків,

про стягнення 84683,72 грн,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ФОП Кисіль В.П. звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ФОП Ляхової Л.М. про повернення попередньої оплати, у зв`язку з тим, що відповідач не здійснив свої обов`язки по поставці товару в сумі 82142,50 грн. Також просив стягнути 3% річних у сумі 641,26 грн та 1899,96 грн інфляційних втрат, судові витрати щодо сплати судового збору в сумі 2270,00 грн та витрати на правову допомогу в сумі 14755,00 грн. просив покласти на відповідача.

Господарський суд Харківської області, розглянувши спір в порядку письмового провадження за правилами спрощеного провадження без виклику сторін, прийняв рішення від 31.05.2021 у справі № 922/1181/21 (суддя Добреля Н.С.), яким у задоволенні позову відмов частково. Стягнув з відповідача на користь позивача 82142,50 грн попередньої оплати, 2201,89 грн судового збору та 14312,23 грн витрат на послуги адвоката. В іншій частині позову відмовив.

Рішення мотивовано тим, що між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб, відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України, шляхом виставлення рахунку на оплату, відповідно до якого Фізична особа підприємець Ляхова Лідія Миколаївна , як постачальник, повинен був поставити Фізичній особі-підприємцю Кисіль Володимиру Петровичу , як покупцю, товар на суму 82142,50 грн, але зобов`язання щодо поставки товару не виконано. Позивач 09.03.2021 у відповідності до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України надіслав відповідачу письмову вимогу про повернення попередньої оплати.

ФОП Ляхова Л.М. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого господарського суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження рішення суду на підставі п. 1 ч. 2 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на досягнення між сторонами в усній формі домовленості на поставку товару на вимогу позивача. Зазначив про відсутність вимоги позивача про передання йому товару, а саме - пластик "АБС магнум 8391" у кількості 1,375 тони, у зв`язку з чим, у ФОП Ляхової Л.М. не виникло обов`язку з поставки зазначеного товару. На думку заявника, суд не прийняв до уваги, що претензія позивача від 09.03.2021 не містить вимоги на здійснення поставки товару відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України та ч. 1 ст. 663 ЦК України, а тому підстави для повернення грошових коштів відсутні.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 у справі № 922/1181/21 поновлено відповідачу строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за правилами розгляду справ у порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами; позивачу встановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) скаржнику копії відзиву з доданими до нього документами; встановити учасникам справи строк для подання заяв та клопотань по апеляційній скарзі; зупинено дію рішення Господарського суду Харківської області від 31.05.2021 у справі № 922/1181/21.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвали про відкриття провадження у справі згідно наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень № 021 та № 998 були отримані позивачем та його представником.

25.08.2021 представник позивача подав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№ 9713), в якому просить залишити рішення Господарського суду Харківської області від 31 травня 2021 року у справі № 922/1181/21 без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

В обгрунтування своїх заперечень вказує на безпідставність доводів апелянта, оскільки платіжним дорученням № 11 від 24.12.2020 позивач здійснив 100 % передоплату за товар та надав відповідні підтвердження. Відповідачу 04.01.2021 та 11.01.2021 через додаток Vibеr направлялися вимоги на постачання товару. Позивачем 09.03.2021 пред`явлена претензія відповідачу на повернення попередньої оплати в сумі 82142,50 грн, з обгрунтуванням строків поставки товару, згідно вимог про постачання товару, направлених через Vibеr від 04.01.2021 та 11.01.2021. Відповідач не вчинив жодних дій щодо поставки товару, що свідчить про відсутність намірів на реальне виконання договірних зобов`язань.

Ухвали суду про відкриття провадження у справі, направлені на адресу відповідача та його представника, повернуті до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».

За приписами ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

У відповідності до ч. 5 ст. 242 зазначеного Кодексу, копія судового рішення, яке було ухвалено поза межами судового засідання, надсилається учасникам справи протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

У відповідності до п.п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 зазначеного Кодексу, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

Частиною 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено обов`язок учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, враховуючи, що копії ухвали Східного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 у справі № 922/1181/21 про відкриття провадження у справі були направлено на юридичну адресу відповідача та адресу його адвоката, у відповідності до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, відповідач був належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 та ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, у разі здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами, досліджує докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, судове засідання не проводиться.

Дослідивши матеріали справи та викладені в апеляційній скарзі відповідача та відзиві на апеляційну скаргу позивача доводи в порядку спрощеного (письмового) провадження без проведення судового засідання та без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 23.12.2020 позивач - ФОП Кисіль В.П. здійснив замовлення товару через контактні номери телефонів, які розміщені на веб-порталі https/globalpolymer.com.ua/ua.

В подальшому позивач надіслав повідомлення через додаток Viber на номер телефону НОМЕР_1 про намір придбати товар - пластик для екструзії АВS Маgnum 8391.

Постачальником товару є ФОП Ляхова Лідія Миколаївна (відповідач), з якою через додаток Viber погоджено кількість, марку, ціну та умови поставки товару. Від ФОП Ляхової Лідії Миколаївни 24.12.2020 надійшов рахунок-фактури № СФ-241220 на загальну суму 82 142,50 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі вищезазначеного рахунку платіжним дорученням № 11 від 24.12.2020 позивачем було перераховано відповідачу 100 % передоплату за товар у сумі 82142,50 грн. та направлено відповідне підтвердження через додаток Viber (а.с. 33). З роздруківки додатку Viber вбачається, що 04 та 11 січня 2021 через додаток Viber відповідачу направлялися вимоги про постачання товару. Відповідач не здійснив поставку товару. Посилався на призупинення роботи підприємства у зв`язку з локдауном, згодом повідомив позивача, що товар буде відвантажено 28.01.2021, а пізніше про неможливість поставки.

Як свідчать матеріали справи, 09.03.202 позивачем направлено на адресу відповідача претензію № 055 з вимогою про повернення коштів у сумі 82142,50 грн, сплачених платіжним дорученням № 11 від 24.12.2020 в якості попередньої оплати за поставку товару (а.с. 36).

Як вбачається із роздруківки з офіційного сайту "Укрпошта", відповідачем не було отримано вищезазначену претензію, та остання повернулась на адресу позивача.

Відповідач не виконав зобов`язань щодо поставки позивачу товару та не повернув, сплачені кошти у розмірі 82142,50 грн., що стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За приписами ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з ч. 1, ч.6 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.І ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Верховний Суд України у висновках, викладених в п. 7.12-7.13 постанови від 08.02.2019 по справі № 909/524/18 зазначив, що припис ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

Як свідчать матеріали справи між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, шляхом виставлення рахунку на оплату, відповідно до якого Фізична особа підприємець Ляхова Лідія Миколаївна , як постачальник повинен був поставити Фізичній особі-підприємцю Кисіль Володимиру Петровичу , як покупцю товару у сумі 82142,50 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі виставленого ФОП Ляховою Л.М. рахунку-фактури № СФ-241220 від 24.12.2020 позивач платіжним дорученням № 11 від 24.12.2020 перерахував відповідачу 100 % передоплати за товар у сумі 82142,50 грн (а.с. 33).

З наданої до матеріалів справи роздруківки з додатку Viber вбачається, що 04 та 11 січня 2021 через додаток Viber відповідачу направлялися вимоги про постачання товару позивачу.

Враховуючи, що відповідач не виконав зобов`язання щодо поставки товару, позивач відповідно приписів ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України надіслав відповідачу 09.03.2021 письмову вимогу про повернення сплаченої передоплати.

Станом на час розгляду справи доказів повернення суми попередньої оплати у розмірі 82142,50 грн відповідачем суду не надано, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до умов ч. 2 ст. 693 ЦК України позивач правомірно вимагає повернення суми попередньої оплати.

У апеляційній скарзі представник відповідача стверджує, що позивач не звертався до ФОП Ляхової Л.М. з вимогою про поставку пластику "АБС магнум 8391" у кількості 1,375, а тому, на думку заявника, у ФОП Ляхової Л.М. не виникло обов`язку поставки товару та зобов`язання щодо повернення попередньої оплати у сумі 82142,50 грн.

Колегія суддів вважає твердження відповідача безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивач неодноразово, зокрема 04.01.2021 та 11.01.2021, через додаток Viber звертався до відповідача з вимогою про постачання товару. При цьому позивач зауважував, що у разі неможливості здійснити отправку товару, відповідач повинен повернути отриману передоплату. Крім того, в претензії від 09.03.2021 позивач також зазначав, що 04.01.2021 та 11.01.2021 відповідачу направлялися вимоги про постачання товару покупцю.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Закон не встановлює спеціальної форми для вимоги про постачання товару, у зв`язку з чим переписка у Viber в сукупності з іншими доказами, є належним та допустимим доказом у справі.

Слід зазначити, що за період з 24.12.2020 відповідач не вчинив жодних дій з метою належного виконання взятих на себе зобов`язань щодо поставки товару.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги те, що факт перерахування коштів позивачем підтверджується належними доказами, а відповідач не виконав свої зобов`язання щодо поставки товару та не повернув сплачені позивачем кошти, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача передплати в сумі 82142,50 грн обґрунтована та підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача 1899,96 грн інфляційних втрат та 641,26 грн 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У ч. 2 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (Висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч.2 ст. 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що нараховані 3% річних за період з 25.12.2020 по 29.03.2021 у розмірі 641,26 грн та інфляційні втрати за період з січня 2021 по лютий 2021 у розмірі 1899,96 грн є помилковими, оскільки грошові зобов`язання в цей період часу були відсутні.

Позивачем направлено відповідачу на повернення попередньої оплати претензію 09.03.2021, яка не була отримана останнім та 31.03.2021 року претензію було повернуто на адресу відправника.

Відповідно до п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань, в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Враховуючи, що днем пред`явлення претензії відповідачу вважається 31.03.2021 (дата повернення претензії відправнику), з урахуванням положень ч. 2 ст. 530 ГПК України, прострочення грошового зобов`язання у боржника починається з 08.04.2021 (семиденний строку на виконання обов`язку з повернення коштів з дня пред`явлення вимоги).

З цих підстав , колегія суддів дійшла висновку про те, що у відповідача не виникло грошове зобов`язання по сплаті 1899,96 грн інфляційних втрат та 641,26 грн 3% річних за заявлені позивачем періоди і господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позову в цій частині, а апелянтом всупереч приписів ст.ст. 73, 74, 76-79, 86 ГПК України не доведено фактів, а також не надано належних, допустимих і доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.

До апеляційної інстанції позивач подав заяву про стягнення з відповідача 14755,00 грн витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Розглядаючи заяви позивача про розподіл судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективного захисту своїх прав в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Згідно зі ст. 15 Господарського процесуального кодексу України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

При визначенні суми відшкодування адвокатських витрат, суд має виходити з критерію їх реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до Адвокатського об`єднання «Форум Лекс», в особі старшего партнера Приліпка О.Д. з метою надання останнім правової допомоги, пов`язаної із захистом прав та інтересів позивача у даній справі.

З матеріалів справи вбачається, що 09.03.2021 між Адвокатським об`єднанням «Форум Лекс» та ФОП Кисіль В.П. було укладено Договір № 09/03 про надання правничої допомоги.

У п. 4.1 Договору сторони домовилися, що за надання правничої допомоги у даній справі Клієнт сплачує Адвокату гонорар (винагороду) у розмірі із розрахунку 50% встановленого станом на 01.01.2021 прожиткового мінімуму на працездатну особу, а саме 1135,00 грн за годину роботи адвоката.

На підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги у суді апеляційної інстанції позивачем надано суду наступні документи:

- договір про надання правової допомоги № 09/03 від 09.03.2021 року, укладений між Адвокатським об`єднанням "Форум Лекс" та ФОП Кисіль В.П. ;

- звіт про правову допомогу у суді апеляційної інстанції на суму 14755,00 грн.;

- акт виконаних робіт на суму 14755,00 від 17.08.2021 року;

- квитанцію до прибуткового касового ордеру № 17/08/21-1 суму 14755,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Як вже зазначалось, у п. 4.1 Договору сторони домовилися, що за надання правничої допомоги у даній справі Клієнт сплачує Адвокату гонорар (винагороду) у розмірі 1135,00 грн за годину роботи адвоката.

Водночас, для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у ст.126 Господарського процесуального кодексу України та у ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

З огляду на приписи ст. 15 Господарського процесуального кодексу України при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає підтвердженими витрати позивача на професійну правничу допомогу, пов`язані зі усним консультуванням, узгодження правової позиції, вивчення та аналізу апеляційної скарги відповідача у розмірі 5675,00 грн та написанням і відправкою відзиву на апеляційну скаргу у справі у сумі 9080,00 грн.

Враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, наявність доказів фактичного перерахування йому коштів на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, відповідачем не заявлено клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку, що у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача на правничу професійну допомогу у суді апеляційної інстанції в сумі 14755,00 грн покладаються на відповідача.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір, сплачений заявником апеляційної скарги у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягає в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 66, 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ст.ст. 129, 244, 247, 248, 252, ч. 1 ст. 254, ст.ст. 269, чч. 1, 10 ст. 270, ч. 1 ст. 273, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 4 ч. 1 ст. 277, ст.ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача - ФОП Ляхової Л.М. на рішення Господарського суду Харківської області від 31 травня 2021 року у справі № 922/1181/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 31 травня 2021 року у справі № 922/1181/21 залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ляхової Лідії Миколаївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Кисіль Володимира Петровича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) 14755,00 грн. витрат на послуги адвоката у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з ч. 1 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 28.09.2021.

Головуючий суддя Н.М. Пелипенко

Суддя О.А. Істоміна

Суддя О.Є. Медуниця