ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"30" вересня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/2172/21
Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.

розглянувши справу №916/2172/21

За позовом: Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; )

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Управляюча компанія „Хазяїн (65023, м. Одеса, вул. Ніжинська, буд. 48, кв. 11; )

про стягнення 45300,79 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 8, ч. 2, 5 ст. 252 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Встановив: Акціонерне товариство „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю „Управляюча компанія „Хазяїн про стягнення пені у розмірі 27647,53 грн., 3% річних 9171,75 грн. та інфляційних втрат у розмірі 8481,51грн.

Позовні вимогу обґрунтовано неналежним виконанням з боку відповідача прийнятих на себе зобов`язань за умовами Договору №726403/18-ТЕ-23 від 20.11.2018р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 02.08.2021р. прийнято позовну заяву Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України до розгляду та відкрито провадження у справі №916/2172/21. Справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог ст. 166 ГПК України протягом 10 днів з дня отримання відзиву. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень із урахуванням вимог 167 ГПК України, протягом 10 днів з дня отримання відповіді на відзив.

27.08.2021р. до суду відповідачем було подано відзив на позовну заяву.

06.09.2021р. до суду позивачем було подано відповідь на відзив. Однак, подаючи до суду відповідь на відзив, позивачем не було забезпечено надання доказів щодо скерування заяви на адресу відповідача.

Відповідно ч. 3 ст. 166 ГПК України, до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - шостою статті 165 цього Кодексу.

Згідно до п. 2 ч. 6 ст. 165 ГПК України, до відзиву додаються: документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Поряд з цим, як встановлено судом, відповідь на відзив, що надана позивачем, не містить доказів скерування такої заяви на адресу відповідача, у зв`язку з чим відповідь на відзив від 06.09.2021р. вх. № ГСОО 23326/21 не приймається судом до уваги.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив.

20 листопада 2018 року між Акціонерним товариством „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Управляюча компанія „Хазяїн (споживач) було укладено Договір №726403/18-ТЕ-23 постачання природного газу (надалі Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити споживачі газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

За посиланням позивача, Акціонерним товариством „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України, на виконання вимог укладеного договору, було передано у власність відповідача природний газ на загальну суму 635954,68 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу.

Відповідно до п. 6.1. Договору визначено, зокрема, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця постачання природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

За ґрунтування позивача, оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 6.1. Договору.

Згідно до п. 8.1. Договору, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.

Відповідно до п.8.2. Договору, у разі прострочення споживач оплати згідно п. 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання відповідачем умов Договору складає 27647,53 грн.

Позивачем було зазначено суду, що оскільки відповідачем не виконані умови Договору щодо оплати отриманого природного газу, від зобов`язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми.

Сума, на яку збільшився борг, внаслідок інфляційних процесів складає 8481,51 грн. та загальний розмір нарахованих 3% річних складає 9171,75 грн.

Надаючи відзив на позовну заяву відповідачем було зазначено суду, що Товариство з обмеженою відповідальністю „Управляюча компанія „Хазяїн здійснює надання послуг з обслуговування будинків та прибудинкової території будинків у м. Одесі та з метою задоволення потреб власників приміщень було укладено ряд договорів з постачальниками послуг, в т.ч. між позивачем та відповідачем 20.11.2018 було укладено Договір №726403/18-ТЕ-23 на постачання природного газу. За твердженнями відповідача, на даний час договір не є чинний, та природний газ отриманий від постачальника сплачено у повному обсязі. У відповідності до цього договору Товариство з обмеженою відповідальністю „Управляюча компанія „Хазяїн було транзитною організацією щодо збору платежів з власників приміщень, за послуги теплопостачання.

Внаслідок несвоєчасної сплати рахунків мешканцями будинків за отримані послуги теплопостачання мало місце неналежне виконання умов договору з боку відповідача. Щойно грошові кошти надходили на рахунок підприємства за послуги теплопостачання від мешканців будинку, відповідач одразу перераховував їх позивачу, на виконання вимог договору.

За посиланням відповідача, штрафні санкції, яких вимагає стягнути позивач складають 45300,79грн., ця сума є вкрай надмірною за тим критичним рівнем, за яким діяльність відповідача стане неможливою, у зв`язку з постійним критичним рівнем сплати послуг населення.

Недосконалість законодавства у частині оплати комунальних послуг (теплопостачання), неспроможність населення їх своєчасно та у повному обсязі оплачувати, призвело сьогодні до їх заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю „Управляюча компанія „Хазяїн за 2019 рік у загальній сумі 134827,79грн., у 2020 році - 185146,54грн. Ці обставини і є основною причиною неналежниого виконання обов`язків стороною відповідача перед позивачем за договором постачання природного газу № 726403/18-ТЕ-23, укладеного сторонами 20.11.2018 року.

Відповідач просив господарський суд з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтувався. А також, вирішити питання про розмір пені, який підлягає стягненню із Товариства з обмеженою відповідальністю „Управляюча компанія „Хазяїн в межах даної справи.

Товариством з обмеженою відповідальністю „Управляюча компанія „Хазяїн було сплачено вартість поставленого позивачем природного газу, при цьому, розмір заявленої позивачем до стягнення пені, відповідач вважає, непомірним. Задоволення вимог позивача в частині стягнення штрафних санкції може призвести до тяжких наслідків на підприємстві: погіршення стану погашення заборгованості по іншим договорам, закриття підприємства, залишення без роботи працівників та інше. Відповідач вказує, що у свою чергу керівництво докладає усі зусилля для поліпшення фінансового стану підприємства, погашення заборгованості по обов`язковим платежам та намагається уникнути повної зупинки підприємства.

Відповідач просить суд врахувати, що позивачем не надано докази на підтвердження завдання йому збитків від прострочення сплати рахунків.

Суд, розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є, зокрема, забезпечення гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів кожного.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України).

Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, правовідносини між Акціонерним товариством „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України Товариством з обмеженою відповідальністю „Управляюча компанія „Хазяїн виникли на підставі укладеного між ними 20 листопада 2018 Договору №726403/18-ТЕ-23 постачання природного газу.

Отже, уклавши Договір сторони за цим Договором прийняли та набули певних зобов`язань, які мали виконувати виходячи з положень законодавства та умов Договору.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем порушувались строки оплати за придбаний газ.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до п.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Дослідивши обставини спору, судом було встановлено факт неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю „Управляюча компанія „Хазяїн прийнятих на себе зобов`язань за умовами Договору №726403/18-ТЕ-23 постачання природного газу від 20 листопада 2018 щодо своєчасної оплати вартості отриманого природного газу.

Відповідно до ст. 230 Господарського Кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 Цивільного Кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд, переривши розрахунок позивача щодо сплати відповідачем пені у розмірі 27647,53грн., вважає такий розрахунок вірним, а вимоги про стягнення пені - правомірними.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, переривши розрахунок позивача щодо сплати відповідачем 3%річних у розмірі 9171,75 грн. та інфляційних втрат у розмірі 8481,51 грн., вважає такий розрахунок вірним, а вимоги про стягнення правомірними.

Щодо заперечень відповідача та його вимог про зменшення розміру пені, суд зазначає, що сторони визначили вид забезпечення виконання зобов`язання неустойкою, що передбачений умовами договору, та вже заздалегідь визначили розмір пені за неналежне виконання зобов`язання при укладенні правочину.

Відповідно до умов укладеного між сторонами спору Договору, стягнення за яким є предметом розгляду у даній справі, постачальник зобов`язується передати покупцеві природний газ, а покупець зобов`язувався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору. В зв`язку з тим, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, чим порушив умови Договору, позивачем було правомірно нараховано пеню.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 229 Господарського Кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ст. 617 Цивільного Кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що наразі у суду відсутні підстави для звільнення відповідача від відповідальності або зменшення розміру пені.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Підсумовуючи вищевикладене, надавши відповіді на доводи учасників справи, суд приходить до висновку, що вимоги відповідача щодо зменшення розміру пені не підтверджені належними та допустимими доказами, а вимоги позивача у даній справі обґрунтовані та підтверджені документально, тому підлягають задоволенню судом у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи усе вищевикладене, позовні вимоги Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України підлягають задоволенню зі стягненням з відповідача пені 27647,53 грн., 3% річних 9171,75 грн. та інфляційних втрат 8481,51 грн.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 2270,00 грн. покладаються на відповідача, у зв`язку з задоволенням позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України

ВИРІШИВ:

1.Позовну заяву Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України задовольнити повістю.

2.Стягнути з Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ) на користь Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ) борг у загальній сумі 45300 (сорок п`ять тисяч триста) грн. 79 коп., у тому числі пеня у розмірі 27647 (двадцять сім тисяч шістсот сорок сім) грн. 53 коп., 3% річних у розмірі 9171 (дев`ять тисяч сто сімдесят одна) грн. 75 коп., інфляційні втрати у розмірі 8481 (вісім тисяч чотириста вісімдесят одна ) грн. 51 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено у встановленому законом порядку.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Т.Г. Д`яченко