РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.09.2021Справа № 910/16254/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Лаврова В.О., розглянувши матеріали справи

За позовом Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Державного підприємства «Управління капітального будівництва та інвестицій», Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Новатех»

третя особа Кабінет Міністрів України

про визнання недійсними договору

за участі представників:

від прокуратури - не з`явився;

від позивача - Бабко Ю.О. (уповноважений представник);

від відповідача 1 - не з`явився;

від відповідача 2 - Аракелян Р.Ф. (уповноважений представник);

третя особа - Костюк М.Д. (уповноважений представник).

ВСТАНОВИВ:

Заступник військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Управління капітального будівництва та інвестицій», Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Новатех» про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між відповідачем 1 та відповідачем 2 укладено Генеральний договір про пайову участь в будівництві №11/06 від 11.07.2006 та Додатковий договір №11/06/10 до Генерального Договору №11/06 від 25.05.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві від 10.07.2007. Земельна ділянка військового містечка №69, що є предметом цих угод, відноситься до земель оборони, її власником є держава в особі КМУ, а постійним користувачем - Міністерство оборони України. Водночас оскаржуваний правочин, за яким майнові права на вказану ділянку передано відповідачу 1 у спільну діяльність з відповідачем 2, суперечить імперативним законодавчим приписам, оскільки згідно з положеннями Земельного кодексу України та Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» вказане військове майно могло бути відчужено лише за рішенням КМУ за пропозицією Міністерства оборони України, погодженою з Мінекономіки уповноваженими підприємствами. Крім того, спірними угодами, на думку прокурора, відповідачами було протиправно змінено цільове призначення вищенаведеної земельної ділянки, яка відноситься до земель оборони. Також прокурор вказував, що відповідач 1 не мав повноважень розпоряджатися спірною земельною ділянкою державної форми власності, що свідчить про підписання оспорюваних правочинів неуповноваженою особою.

Враховуючи вищезазначене прокурор вважає, що відповідачі не мали права укладати додатковий договір №11/06/10 від 10.07.2007 у зв`язку з чим, просить суд визнати недійсним з моменту укладання Додатковий договір №11/06/10 до Генерального Договору №11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві.

Відповідачі проти позову заперечували, вказуючи, що спірний договір укладено у відповідності до вимог чинного на той час законодавства. Так, відповідачі зазначили, що відповідачу 1 за спірним правочином не перейшло право власності чи інші майнові права на дану земельну ділянку, і така земельна ділянка в натурі не передавалась, доказів передачі позивачем спірної ділянки у приватну власність (акту прийому-передачі), відмови або доказів зміни цільового призначення земельної ділянки, яка належить до земель оборони позивачем не надано. Окрім того, на момент укладення спірного правочину були відсутні законодавчо встановлені вимоги щодо погодження укладення спірних договорів та угод з Міністерством оборони України, також відповідачі наголошували, що Міністерство оборони України за укладеним з відповідачем 1 договором № 13383/з від 24.11.2008 передало відповідачу 1 спірну земельну ділянку для здійснення її забудови із залученням коштів третіх осіб, що свідчить про наявність у відповідача 1 повноважень на розпорядження правами на цю ділянку. Крім того, відповідачами було заявлено про пропуск прокурором позовної давності під час звернення із відповідним позовом.

Третя особа у своїх поясненнях по справі підтримала позовні вимоги прокурора, зазначивши, що відповідачі не мала права укладати додатковий договір №11/06/10 від 10.07.2007 до генерального договору, оскільки відчуження земель які є предметом вищезазначеного договору відбулось з порушенням вимог законодавства яке було чинним на момент укладення відповідної угоди, а тому є незаконним та порушує права та інтереси держави.

В судове засідання призначене на 16.09.2021 прокурор та представник відповідача 1 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про місце, дату та час судового засідання.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача 2 у судовому заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просив суд відмовити у задоволені позову.

Представник третьої особи підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1 Закону України «Про використання земель оборони» передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ військово-навчальних закладів підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України (військові частини). Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Землями оборони є землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності (ч. 1,2 ст. 77 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оборону України» Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.

Згідно з Указом Президента України від 15 грудня 1999 року № 1572/99 «Про систему центральних органів виконавчої влади», до системи центральних органів виконавчої влади України входять міністерства, державні комітети (державні служби) та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом. Міністерство є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади в забезпеченні впровадження державної політики у визначеній сфері діяльності.

Судом встановлено, що 11.07.2006 між ДП «Управління капітального будівництва та інвестицій» (сторона 1, відповідач 1) та ТОВ «НВП «Новатех» (сторона 2, відповідач 2) було підписано генеральний договір про пайову (дольову) участь у будівництві № 11/06, предметом якого є дольова (пайова) участь відповідача 1 та відповідача 2 у будівництві житлових комплексів із соціальною та інженерно-транспортною інфраструктурою на земельних ділянках військових містечок м. Києва, надалі по тексту - об`єкти, з введенням їх в експлуатацію згідно додаткових договорів.

У пункті 2.2 договору сторони домовились, що за дорученням відповідача 2 відповідач 1 виступає в якості замовника - забудовника будівництва об`єктів.

Згідно з п. 2.3., 2.3.1., 2.3.2. договору з метою реалізації будівництва об`єктів, відповідачі 1,2 приймають дольову (пайову) участь у будівництві об`єктів шляхом внесення наступних паїв: відповідач 2 вносить пай у вигляді грошових коштів на фінансування робіт (послуг, витрат) по відведенню земельних ділянок, проектуванню та будівництву шляхом здійснення оплати за власний рахунок всіх робіт з будівництва об`єктів в порядку, передбаченому договором. Відповідач 1 вносить пай у вигляді майнового права на будівлі та споруди, які знаходяться на земельній ділянці, та/або немайнового права відмови Міністерства оборони України у використанні земельної ділянки, як земель оборони з передачею її для будівництва об`єктів в порядку, передбаченому договором шляхом надання листа Міністерства оборони України на Київську міську державну адміністрацію.

Відповідно до п. 3.2 договору частки сторін та порядок розподілу загальної площі об`єктів узгоджуються сторонами у такому розмірі: стороні 1 - 25 % загальної житлової площі та 25 % загальної площі автостоянок завершеного будівництвом об`єкту; стороні 2 - 75 % загальної житлової площі, 75 % загальної площі автостоянок та 100 % всіх інших площ завершеного будівництвом об`єкту.

10.07.2007 між ДП «Управління капітального будівництва та інвестицій» (сторона 1, відповідач 1) та ТОВ «НВП «Новатех» (сторона 2, відповідач 2) було підписано додатковий договір № 11/06/10 до вищенаведеного генерального договору про пайову (дольову) участь у будівництві від 11.07.2006 року № 11/06, предметом цього договору є дольова (пайова) участь сторін у будівництві житлового комплексу на 465 квартир із соціальною та інженерно-транспортною інфраструктурою на земельній ділянці військового містечка №69 у м. Києві по вул. Відпочинку, 9А з введенням його в експлуатацію згідно умов цього договору (п. 2.1. додаткового договору).

Згідно з п. 2.3., 2.3.1., 2.3.2. додаткового договору з метою реалізації будівництва об`єкту, сторони 1, 2 приймають дольову (пайову) участь в будівництві об`єкту шляхом внесення наступних паїв: сторона 2 вносить пай у вигляді грошових коштів на фінансування робіт (послуг, витрат) по відведенню земельних ділянок, проектуванню та будівництву шляхом здійснення оплати на власний рахунок усіх робіт з будівництва об`єкту в порядку, передбаченому договором. Сторона 1 вносить пай у вигляді немайнового права використання земельної ділянки для будівництва об`єкту.

Згідно з п. 2.7. додаткового договору орієнтовна вартість об`єкту (ціна договору) визначена у додатку №2 до цього договору. Вартість об`єкту підлягає уточненню шляхом укладання додаткового договору після розробки проектно-кошторисної документації, узгодження її сторонами та затвердження стороною розробленої проектно-кошторисної документації на стадії «Проект».

У п. 3.2. додаткового договору частки сторін та порядок розподілу загальної площі об`єкту узгоджуються сторонами в такому розмірі: стороні 1 - 25% загальної площі об`єкту, стороні - 75% загальної площі об`єкту.

У додатку № 4 до цієї угоди відповідачами 1, 2 було погоджено схему земельної ділянки, на якій здійснюватиметься будівництво, орієнтовною площею 3,1 га за адресою: вул. Відпочинку, 9а у Святошинському районі міста Києва.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка орієнтовною площею 3,1 га, на якій оскаржуваним договором передбачалося здійснення будівництва житлового комплексу на 465 квартир із соціальною та інженерно-транспортною інфраструктурою, знаходиться на території військового містечка №69 у місті Києві по вулиці Відпочинку, 9а.

У матеріалах справи наявний лист Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України №303/6/27/925 від 24.05.2019, відповідно до якого цільове призначення земельної ділянки військового містечка №69 по вул. Відпочинку, 9А у місті Києві - оборони, експлуатація та обслуговування адміністративно-господарських будівель і споруд військового містечка №194.

Відповідно до ст.ст. 1130, 1131 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення спірного правочину) за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

Аналогічні за змістом положення містила ст. 176 Господарського кодексу України у редакції, що була чинною на час укладення спірного договору, за якими суб`єкти господарювання мають право разом здійснювати господарську діяльність для досягнення спільної мети, без утворення єдиного суб`єкта господарювання, на умовах, визначених договором про спільну діяльність.

Як було зазначено вище, за умовами п. 2.3 оскаржуваного договору з метою реалізації будівництва об`єкту, відповідач 1 приймає дольову (пайову) участь в будівництві об`єкту шляхом внесення паю у вигляді немайнового права використання земельної ділянки для будівництва об`єкту.

Під ділянкою згідно з пунктом 1.1 цього договору розуміється земельна ділянка орієнтовною площею 3,1 га, яка розташована по вул. Відпочинку, 9-А у м. Києві, схема якої наведена у додатку № 4 до цього договору, і яка підлягає відведенню для будівництва стороні рішенням Київської міської ради.

Суд звертає увагу, що правом користування є юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості, яка є однією з трьох класичних правомочностей власника.

Зважаючи на викладене, використання земельної ділянки не може вважатися немайновим правом, як це зазначено в оскаржуваному договорі, оскільки користування такою ділянкою є речовим правом та повинно здійснюватися на певній правовій підставі.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач 2 у відзиві на позовну заяву від зазначив на те, що Міністерство за укладеним з відповідачем договором від 24.11.2008 року № 13383/з передало останньому спірну земельну ділянку для здійснення її забудови із залученням коштів третіх осіб.

Проте зазначені доводи визнаються судом необґрунтованими з огляду на таке.

Зі змісту п. 3.1 договору про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей від 24.11.2008 року № 13383/з, з урахуванням додаткової угоди до нього від 06.08.2009 року №1 з відповідним додатком, вбачається, що Міністерство у визначеному законом порядку зобов`язалося відмовитись від права користування земельними ділянками, визначеними у додатку №1 до даного договору (у тому числі від права користування спірною земельною ділянкою), та сприяти в оформленні відповідачем 1 документації, необхідної для зміни цільового призначення кожної земельної ділянки, прийнятті Київською міською радою рішень щодо надання відповідачу 1 земельних ділянок під будівництво житла та укладенні відповідачем 1 з Київською міською радою договорів оренди земельних ділянок.

Зі змісту наведених положень договору про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей від 24.11.2008 року № 13383/з вбачається, що Міністерство не відчужувало на користь відповідача 1 спірну земельну ділянку (яка належить до земель оборони) чи будь-які права на неї, а лише зобов`язалося сприяти наведеному відповідачу в оформленні документації, необхідної для зміни цільового призначення земельної ділянки, та прийнятті Київською міською радою рішення щодо надання її відповідачу 1 під будівництво житла.

У той же час у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про зміну цільового призначення цієї земельної ділянки у встановленому законом порядку та прийняття Київською міською радою відповідного рішення щодо надання її відповідачу 1 під будівництво житла.

Посилання відповідача 1 та відповідача 2 на наявність у відповідача 1 повноважень на укладення спірного договору та передачу в спільну діяльність земельної ділянки, що підтверджується погодженням Міністерства на укладення спірного договору, наданим резолюцією від 25.06.2006, не беруться судом до уваги, оскільки зазначене погодження (копія якого наявна у матеріалах справи) не містить будь-яких вказівок про надання відповідачу 1 на певному речовому праві спірної земельної ділянки, а також містить застереження про можливість укладення спірного договору лише згідно з вимогами чинного на той час законодавства.

Інші докази, які свідчать про наявність у відповідача 1 повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою (у тому числі шляхом внесення прав на неї як вкладу в спільну діяльність) на момент підписання додаткового договору №11/06/10 від 10.07.2007, у матеріалах справи відсутні.

Згідно зі ст. 77 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Порядок використання земель оборони в господарських цілях визначено ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони».

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

У разі відсутності доказів зміни цільового призначення земельної ділянки, яка належить до земель оборони, в порядку, визначеному ст. 20 Земельного кодексу України, така ділянка не може використовуватися у господарських цілях, у тому числі для житлової забудови, у зв`язку з чим укладені договори, об`єктами яких є землі оборони, підлягають визнанню недійсними.

На момент укладення між відповідачами спірного договору чинною була редакція ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони», якою було визначено вичерпний перелік використання земель оборони в господарських цілях. Передача земель оборони в якості пайового внеску в житловій забудові законодавством, чинним на момент укладення оскаржуваного правочину, передбачено не було.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом України при розгляді аналогічних спорів, що виникали у спірний період, та викладена у постановах від 23.12.2008 в справі № 3-5534к08, від 23.12.2008 в справі № 3-5546к08. Крім того, вказана правова позиція висвітлена у п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17 травня 2011 року № 6.

У той же час у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про відведення вищенаведеної земельної ділянки для будівництва як до укладення спірного договору, так і після його підписання, що свідчить про відсутність у відповідача 1 повноважень на передачу прав на таку земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з вимогами ч. 2 вищезазначеної статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що відповідач 1 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для передачі в спільну діяльність прав на спірну земельну ділянку, і така передача суперечить нормативним законодавчим приписам, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог прокурора щодо визнання недійсним додаткового договору від 10.07.2007 року № 11/06/10 до укладеного між відповідачами генерального договору про пайову (дольову) участь у будівництві №11/06 від 11.07.2006.

За ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У свою чергу відповідачами були заявлені клопотання про застосування строків позовної давності.

Судом встановлено, що Міністерство оборони України було обізнано про укладення спірного Додаткового договору, що підтверджується, зокрема, змістом підписаного між Міністерством оборони України та Державним підприємством «Управління капітального будівництва та інвестицій» Договору про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей №13383/з від 24.11.2008, а також Додаткової угоди до нього №1 від 06.08.2009 відповідним додатком, належним чином засвідчені копії яких наявні в матеріалах даної справи.

Зазначені обставини були підтверджені представником Міністерства оборони України у судовому засіданні.

Таким чином, трирічний строк позовної давності сплинув 06.08.2012 року.

За загальним правилом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом ст. 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Прокурором та Міністерством оборони України не наведено суду обставин, що вказували б на поважність причин пропущення позовної давності.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити з підстав спливу позовної давності.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на прокуратуру.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено: 27.09.2021

Суддя Я.В. Маринченко