ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2021 справа № 914/1618/21

За позовом: Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, м. Харків,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондор Логістик», м. Львів,

про: стягнення коштів в сумі 499635,05 грн, з яких: 356 749,08 грн основного боргу, 24590,72 грн пені, 90257,51 грн штрафу, 22761,84 грн інфляційні витрати, 5365,90 грн 3 % річних

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання А.П. Полянський

За участю представників сторін:

від позивача: Мамедов Беюккиши Джаваншир представник;

від відповідача: не з`явився.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондор Логістик» про стягнення коштів в сумі 499635,05 грн, з яких: 356749,08 грн основного боргу, 24590,72 грн пені, 90257,51 грн штрафу, 22761,84 грн інфляційні витрати, 5365,90 грн 3 % річних.

Ухвалою суду від 15.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 02.08.2021. Ухвалою суду від 02.08.2021 заяву Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 23.07.2021 №10.0-597НС-21 про збільшення позовних вимог прийнято до спільного розгляду з позовними вимогами, розгляд справи №914/1618/21 відкладено на 16.08.2021. Ухвалою суду від 16.08.2021 закрито підготовче провадження у справі № 914/1618/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.09.2021. Ухвалою суду від 13.09.2021 розгляд справи відкладено на 20.09.2021.

В судових засіданнях представник позивача надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки щодо поставки товару: паливо за скретч - картками бензину марки А-95.

В жодне із судових засідань представник відповідача не з`явився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, 16.08.2021 (вх. №19000/21) подав заяву про проведення судового засідання без участі відповідача. На виконання вимог ухвали суду від 15.06.2021, через відділ документообігу суду, представник відповідача надіслав відзив на позовну заяву від 16.08.2021 б/н (вх. №16.08.2021 від 16.08.2021) з доказами надіслання вказаного відзиву на адресу позивача та клопотання від 16.08.2021 б/н (вх. №18999/21 від 17.08.2021) про поновлення строку на подання відзиву.

Розглянувши подане представником відповідача клопотання про поновлення строку для подання відзиву, дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Клопотання мотивоване тим, що згідно штатного розпису у ТзОВ «Кондор Логістик» відсутній юрист, відповідної кваліфікації, який має досвід на ведення справ та представництва інтересів в судах. Враховуючи зазначене, ТзОВ «Кондор Логістик» було укладено договір про надання правових послуг з адвокатом Богославець Олегом Мирославовичем.

У відповідності до частин 1, 4 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Суд визнає поважними причини неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, беручи до уваги те, що представником відповідача подано клопотання про поновлення пропущеного строку на подання відзиву, з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, суд дійшов висновку про задоволення останнього та поновлення пропущеного процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву. Поданий відповідачем відзив на позовну заяву долучено до матеріалів справи.

Відтак, в поданому відзиві на позовну заяву відповідач проти позовних вимог заперечує повністю, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

На думку відповідача, позивачем не додано достовірного доказу, який би підтверджував непоставку товару з 14 січня 2021 року, що є важливим, оскільки є днем з якого позивачем розпочато нарахування санкцій. Саме по собі твердження позивача про дату відмови у відпуску пального не може бути доказом, |що обґрунтовує вимоги позивача.

Також у відзиві відповідач зазначає про те, що позивачем не надано жодного достовірного доказу, який би безпосередньо вказував на відмову в реалізації талонів/паливних карток на АЗС, на приналежність талонів ТзОВ «Кондор Логістик» чи будь-яких інших фактичних обставин, за допомогою яких можна було встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги позивача, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На думку відповідача, надані позивачем копії службових документів про відмову, не містять інформації, яка б дала можливість ідентифікації даних документів, як таких які були видані за наслідком використання паливних карток ТзОВ «Кондор Логістик». Долучені позивачем докази не можуть підтверджувати наявність заявлених позивачем обставин, оскільки в цих розрахункових документах не міститься номеру паливної картки, найменування відповідача чи будь-якого іншого ідентифікуючого елемента, на підставі якого можна зробити висновок, що товар не було отримано за довірчими документами наданими ТзОВ «Кондор Логістик» позивачу.

Відповідач не погоджується із вказаними розмірами штрафних санкцій, вважає їх завищеними порівняно із ціною позову. Крім того зазначає, що зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

В судовому засіданні 20.09.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, між Головним управлінням Держпродспоживслужби в Харківській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОНДОР ЛОГІСТИК» укладено Договір №173 від 28.09.2020 про закупівлю товарів за державні кошти, щодо поставки товару - палива (Палива скретч - картки компанії ВОГ бензину марки А-95).

Відповідно до умов п. 1.1. Договору про закупівлю товарів за державні кошти від 28.09.2020 № 173, продавець зобов`язується до 31.12.2020 передати (поставити) покупцю: ДК 021:2015 код 09100000-0 паливо (Паливо скретч - картки бензину марки А-95 - 25000л) для заправки службового автотранспорту у кількості та асортименті визначеними у специфікації (додаток № 1 до Договору) на загальну суму 486000 грн.

Відповідно до п. 5.1. Договору продавець здійснює поставку (передачу) у власність Покупця Товар на підставі плавикових карток на паливо, паперових, бланків дозволів або паливних скреч карток (далі талони). Товар поставляється частинами (партіями). Перша частина (партія) товару постачається Покупцю в обсязі не менше 90 % від загального об`єму закупівлі.

Згідно п.5.3. Договору термін дії Талонів повинен бути не менше одного року з моменту їх отримання, з гарантованим продовженням терміну їх дії на один рік.

Талони, до видачі їх Покупцю є власністю Продавця, а Талони, видані Покупцеві разом із видатковою накладеною на Товар є власністю Покупця. Прийнятий в даному випадку Товар знаходиться на відповідальному зберіганні у Продавця до фактичного обміну його на Талони протягом строку та на умовах, передбачених даним Договором. Вартість відповідального зберігання протягом строку дії Талонів включено до ціни Товару (п. 5.6. Договору).

Також, 05.10.2020 між Головним управлінням та ТОВ «КОНДОР ЛОГІСТИК» було укладено Додаткову угоду №1 до Договору про закупівлю товарів за державні кошти №173 від 28.09.2020.

На виконання умов договору, Головним управлінням здійснено оплати згідно видаткових накладних, а саме:

-видаткова накладна від 08.10.2020 №81020/3 на суму 76 399 гривень 20 копійок у кількості 3 930 літрів по ціні 19 гривень 44 копійки. Сплачено платіжним дорученням від 15.10.2020 №821;

-видаткова накладна від 23.10.2020 №231020/3 на суму 113 918 гривень 40 копійок у кількості 5 860 літрів по ціні 19 гривень 44 копійки. Сплачено платіжним дорученням від 28.10.2020 №877;

-видаткова накладна від 24.11.2020 №201120/2 на суму 172 821 гривень 60 копійок у кількості 8 890 літрів по ціні 19 гривень 44 копійки. Сплачено платіжним дорученням від 28.12.2020 №1164 на суму 5 838 гривень 45 копійок та від 30.12.2020 №1039 на суму 166 983 гривень 15 копійок;

-видаткова накладна від 22.12.2020 №2212220/3 на суму 122 860 гривень 80 копійок у кількості 6 320 літрів по ціні 19 гривень 44 копійки. Сплачено платіжним дорученням від 29.12.2020 №1222;

Усього за 25 000 літрів пального на загальну суму 486 000,00 грн.

Як стверджує позивач, за період з жовтня по грудень 2020 року ним використано 6648,71л на загальну суму 129250,92 грн.

За даними бухгалтерського обліку в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Харківській області наявні паливні картки на бензин А-95, отриманий від ТОВ «КОНДОР ЛОГІСТИК» в кількості 18 351,29л на загальну суму 356 749,08 грн, з яких: паливні картки, які не активовані та за якими неможливо заправитися на 7 321,29л на суму 142325,88 грн та паливні картки, відправлені на обмін до ТОВ «КОНДОР ЛОГІСТИК» на 11030,0л на суму 214423,20 грн, які не повернуті позивачу.

Докази надсилання вказаних карток для обміну долучені до матеріалів справи, а саме: лист від 24.12.2020 № 10.0-057/2/16552-20 та квитанція № 8329 від 18.01.2021.

Як зазначає позивач, станом з 14.01.2021 по 26.05.2021 ТзОВ «КОНДОР ЛОГІСТИК» не виконано умови щодо поставки товару: паливо за скретч - картками бензину марки А-95.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, у зв`язку з невиконанням умов Договору звернувся із претензією від 01.02.2021 №10.0-057/2/1537-21 до ТзОВ «КОНДОР ЛОГІСТИК» про негайне забезпечення виконання умов Договору №173 від 28.09.2020 про закупівлю товарів за державні кошти. Також, Головне управління попередило відповідача, що в разі відсутності реагування та поновлення порушених умов Договору буде розглядатись питання щодо одностороннього розірвання Договору та завернення до суду для захисту та поновлення порушених прав та інтересів. Претензія від 01.02.2021 №10.0-057/2/1537-21 була надіслана засобами поштового зв`язку, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (Харків 166,874).

Листом Головного управління ДФС у Львівській області від 01.02.2021 №10.0-057/2/1536-21 повідомлено про факт невиконання Договору №173 від 28.09.2020 про закупівлю товарів за державні кошти .

Як зазначає позивач, ТзОВ «КОНДОР ЛОГІСТИК» укладено з ТзОВ «ВОГ КАРД» Договір поставки партіями з використанням паливних карток від 17.12.2018 №ПК075055.

Листом від 03.02.2021 №10.0-057/2/1725-21 Головне управління звернулось до ТОВ «ВОГ КАРД» щодо з`ясування умов Договору поставки партіями з використанням паливних карток від 17.12.2018 №ПК-075055, а також продовження на 2021 рік дію даного договору, та чи не має ТОВ «ВОГ КАРД» інших договірних відносин з відповідачем.

Згідно умов п.2.1. Договору поставки партіями з використанням паливних карток від 17.12.2018 № ПК-075055, який укладено ТзОВ «ВОГ КАРД» (Постачальник) та ТзОВ «КОНДОР ЛОГІСТИК» (Покупець), Постачальник зобов`язується передавати у власність Покупця товари (послуги) та оплачувати їх вартість на умовах, передбачених даним договором. Товари, зокрема, нафтопродукти в асортименті, поставка яких здійснюється з використанням паливних карток.

Вказаний договір закінчив свою дію 31.12.2020 відповідно до Додаткової угоди від 28.12.2019 до договору поставки партіями з використанням паливних карток № ПК-07055 від 17.12.2018.

У відповідь на претензію від 01.02.2021 №10.0-057/2/1537-21 ТзОВ «КОНДОР ЛОГІСТИК» листом від 11.02.2021 №1163 повідомило про причини невиконання умов договору, посилаючись на технічні неполадки системи комунікації та видачі пального. Проте, на теперішній час поставки пального не відновлено.

На адресу Головного управління надійшла відповідь ТзОВ «ВОГ КАРД» №Вх-057/01-05/3889-21 від 01.03.2021 в якій зазначалося, що паливні картки, отримані Головним управлінням знаходяться у володінні ТзОВ «КОНДОР ЛОГІСТИК» і керування параметрами (умовами) використання карток здійснюється ним самостійно, а ТзОВ «ВОГ КАРД» не може на це впливати.

Листом №Вх-057/01-05/7344-21 від 14.04.2021 ТзОВ «КОНДР ЛОГІСТИК» повідомило, що не відмовляється від виконання договірних зобов`язань хоча технічні проблеми в системі відпуску пального досі не усунено.

Відповідно п.8.1. Договору №173 від 28.09.2020 про закупівлю товарів за державні кошти у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством та даним Договором.

Відповідно п.8.2. Договору №173 від 28.09.2020 про закупівлю товарів за державні кошти у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань по поставці Товару, що є предметом даного Договору, Продавець виплачує Покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент нарахування, від ціни Договору за кожен день прострочення виконання зобов`язання за весь час невиконання зобов`язання.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків, щодо поставки оплаченого позивачем товару, неповернення сплачених позивачем коштів, що спричинило недоотриманням позивачем товару (бензину А95) в кількості 18351 л на загальну суму 356749,08грн, позивач звернувся з позовом до суду з матеріально - правовою вимогою стягнути з відповідача кошти у сумі (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 499 635, 05 грн, в тому числі: 356749,08 грн кошти за оплачений товар, пеня відповідно до п. 8.2. Договору №173 від 28.09.2020 про закупівлю товарів за державні кошти в розмірі 24590,72 грн, штраф відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України, в розмірі 90257,51 грн, інфляційні витрати за весь час прострочення в розмірі 22671,84 грн, 3% річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 5365, 90 грн.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають до задоволення частково.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір №№173 від 28.09.2020.

До спірних правовідносин застосовуються положення чинного законодавства про поставку та купівлю-продаж.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Як встановлено судом, умовами договору (п.1.1. договору) визначено, продавець зобов`язується до 31.12.2020 передати (поставити) покупцю: ДК 021:2015 код 09100000-0 паливо (Паливо скретч - картки бензину марки А-95 - 25000л) для заправки службового автотранспорту у кількості та асортименті визначеними у специфікації (додаток № 1 до Договору) на загальну суму 486000,00 грн.

Паливна картка (талон, бланк-дозвіл) - емітований постачальником та захищений від підробки документ внутрішнього обігу, який підтверджує право покупця на нафтопродукти і надає можливість її власнику/пред`явнику отримати від продавця нафтопродукти за умови її пред`явлення в мережі АЗС, яка наведена у додатку №2 до договору, який є невід`ємною частиною.

З системного аналізу умов договору та суті правовідносин між сторонами, вбачається, що під поставкою товару розуміється саме поставка палива, в свою чергу передача талонів не свідчить про повне виконання умов договору поставки, а лише є формою виконання умов договору, пов`язаною із заправленням ТЗ (транспортного засобу) позивача паливом.

Як вже зазначалось, позивачем здійснено оплату по Договору №173 від 28.09.2020 за паливо (Паливо скретч - картки бензину марки А-95 - 25000л) на загальну суму 486000,00 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи видатковими накладними.

Позивачем використано 6648,71 л на загальну суму 129250,92 грн.

Як стверджує позивач, за даними бухгалтерського обліку , паливних карток на відповідальному зберіганні в наявності позивача перебуває на 7321,29л на суму 142 325,88 грн., які не активовані та за якими неможливо заправитися. Крім того відправлено на обмін до ТОВ «КОНДОР ЛОГІСТИК» картки на паливо в кількості 11030,0л на суму 214423,20 грн. Докази обміну та повернення даних карток в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи встановлену умовами договору ціну пального за літр 19,44 грн (в тому числі ПДВ), кількість не переданого пального по паливним карткам складає 18 351,29 літрів на загальну вартість 356 749,08 грн.

При цьому матеріали справи не містять, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі оплаченого на підставі договору товару.

За твердженнями позивача, сума за не отоварені талони у розмірі 356 749,08 грн відповідачем повернута не була. Доказів протилежного матеріали справи не містять, а відповідач суду не надав.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву, існування факту порушенням умов договору відповідачем не заперечується, проте зазначає що кількість недоотриманого пального позивачем є меншою, ніж зазначено в позові і становить 18206 л на загальну суму 353 924,64 грн, що підтверджує довідкою про кількість палива №3653 від 13.08.2021, проте жодних доказів на підвердження своїх заперечень відповідач суду не надав.

Враховуючи правила доказування в господарському процесі, відповідач, заперечуючи щодо кількості недоотриманого пального, має довести дану позицію. Суд під час розгляду справи має відповідно до ст. 237 Господарського процесуального кодексу України встановити з достовірністю такі обставини.

Відповідно до визначення термінів, що містяться в ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Частинами 1 та 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпункт 2.1. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 (далі по тексту - Положення) визначає, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відтак, довідка, видана ТзОВ «Кондор Логістик», про кількість палива №3653 від 13.08.2021 не є зведеним обліковим документом, оскільки є лише технічним (фіксуючим) документом та має інформаційний характер. Сама по собі довідка №3653 від 13.08.2021 не доводить факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом, тобто довідка не є належним доказом здійснення суб`єктами господарювання господарських операцій за певним правочином.

Зважаючи на наведене, відповідачем не надано жодного достовірного доказу, який би підтверджував, що залишок не отриманого пального становить саме 18206 л.

Частиною 2 ст.693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Як зазначалось вище, листом ТОВ «КОНДР ЛОГІСТИК» №Вх-057/01-05/7344-21 від 14.04.2021 звернулось до Головного управління, в якому повідомило, що не відмовляється від виконання договірних зобов`язання, однак, матеріали справи не містять доказів виконання договірних зобов`язань відповідачем та/або повернення відповідачем коштів в термін вказаний в претензії.

При цьому за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо фактичного передання товару на АЗС постачальника, надає позивачу право на «законне очікування», що йому будуть повернуті кошти попередньо сплачені останнім. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Оскільки відповідачем не було виконано своїх зобов`язань за договором про закупівлю товарів за державні кошти №173 від 28.09.2020 стосовно поставки позивачеві оплаченого товару в повному обсязі, так як і не було повернуто грошові кошти за не отоварені талони на вимогу покупця, то вимоги позивача про стягнення з відповідача 356 749,08 грн коштів є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється належним чином проведеним виконанням.

Відповідно до ст.251, 252 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначений актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Щодо вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, то суд встановив наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевіривши розрахунок позивача 3 % річних в розмірі 5365,90 грн та інфляційних втрат в розмірі 22671,84 грн, зазначає, що такий здійснено арифметично правильно, а відтак, вимога про стягнення зазначених сум підлягає до задоволення.

В силу статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

За визначенням статей 549 та 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Тобто, одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка у формі пені та штрафу, такий вид забезпечення як пеня та її розмір встановлений частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», у той же час право встановити в договорі такий вид забезпечення як штраф передбачено частиною 2 статті 549 ЦК України, частиною 4 статті 231 ГК України.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, так як відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає в себе і пеню, і штраф як форми її сплати.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду в постановах: від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно п.8.2. Договору №173 від 28.09.2020 про закупівлю товарів за державні кошти у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань по поставці Товару, що є предметом даного Договору, Продавець виплачує Покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент нарахування, від ціни Договору за кожен день прострочення виконання зобов`язання за весь час невиконання зобов`язання.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, позивачем нараховано відповідачу пеню, відповідно до п. 8.2. Договору в розмірі 24590,72 грн. Суд, перевіривши запропонований позивачем розрахунок пені, вважає його арифметично невірним. Згідно проведеного судом розрахунку, розмір пені, відповідно до п. 8.2. Договору , яка підлягає до стягнення з відповідача складає 24 542,38 грн.

Щодо нарахування позивачем пені в розмірі 65 285,08 грн та штрафу в розмірі 24972,43 грн, відповідно до ч. 2 ст. 231 ГПК України, суд встановив наступне.

Суд, перевіривши запропонований позивачем розрахунок штрафу у розмірі 24972,43 грн, нарахований відповідно до ст. 231 ГПК України у розмірі семи відсотків вказаної вартості, зазначає, що такий здійснено арифметично правильно, а відтак, вимога про стягнення штрафу підлягає до задоволення.

Частиною 1 ст. 61 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Заявлені позивачем вимоги про одночасне стягнення з відповідача пені, відповідно до п. 8.2. Договору, та пені, відповідно до ст. 231 ГК України, свідчать про безпідставне намагання кредитора застосувати до боржника (відповідача) подвійну цивільно-правову відповідальність одного і того ж виду за одне і те ж порушення договірного зобов`язання, що суперечить вимогам ч.1 ст.61 Конституції України та ч.3 ст.509 ЦК України, згідно яких ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відтак, вимога позивача в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 65 285,08 грн, відповідно до ст. 231 ГК України, є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Щодо зазначення відповідачем у відзиві про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

Види забезпечення виконання зобов`язань є спеціальними мірами майнового характеру, які стимулюють належне виконання зобов`язання боржником шляхом встановлення додаткових гарантій задоволення вимог кредитора, а тому забезпечення виконання зобов`язань будь-яким з видів передбачених статтею 546 ЦК України, також створює зобов`язальні правовідносини між кредитором та боржником.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 ст. 551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Стаття 83 ГПК України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідно до ст. ст. 74,76 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, всупереч вказаним статтям відповідач, звернувшись до суду із проханням зменшити розмір штрафних санкцій, не надав доказів, які спростовують позовні вимоги чи звільняють його від цивільної відповідальності; не надав доказів винятковості обставин, які призвели до порушення ним договірного зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення та інших обставин, з якими законодавець пов`язує право суду на зменшення штрафних санкцій.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем його вимоги щодо зменшення розміру штрафних санкцій та відсутність правових підстав для його зменшення.

Крім того, позивач просить зазначити в рішенні суду про проведення нарахування органом (особою), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду 3 % річних, пені, відповідно до п. 8.2. Договору, штрафу відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України та інфляційні втрати від суми основної заборгованості у розмірі 356 749,08 грн за період від 15.07.2021 до моменту виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Вказана норма убезпечує особу, на користь якої ухвалено рішення, від повторних звернень до суду з вимогами про стягнення нарахування після ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 11, 12 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Позивач просить здійснювати нарахування 3% річних, пені, відповідно до п. 8.2. Договору, штрафу відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України та інфляційні втрати на суму основного боргу.

Суд зазначає, що інфляційні є способом захисту майнових прав і інтересів кредитора, що полягає у відшкодуванні йому матеріальних втрат від знецінення коштів у результаті інфляційних процесів, і гарантують отримання компенсації від боржника за використання утримуваних ним грошових коштів за весь час прострочення в їх сплаті. Суму боргу з урахуванням індексу інфляції слід розраховувати виходячи з індексу інфляції. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Індекс інфляції встановлюється у відсотках. Отже, індекс інфляції є відсотком індексом споживчих цін який визначається відповідною Державною службою на підставі даних о цінових характеристиках товарів та послуг у відповідному місяці.

Таким чином, суд вважає, що інфляційні витрати належать до нарахувань, які можуть здійснюватися в контексті ч.10 ст. 238 ГПК України з моменту прийняття рішення у справі до моменту його виконання та сплати боргу.

Зважаючи на ту обставину, що відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, тобто це максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції, то нарахування органом (особою), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду штрафних санкцій до моменту виконання рішення суду є необґрунтованим.

Щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат необхідно здійснювати, починаючи з 16.07.2021 на суму боргу у розмірі 356 749, 08 грн, а не з 15.07.2021, оскільки нарахування 3 % річних та інфляційних було здійснено позивачем і задоволено судом в період до 15.07.2021 включно. При здійсненні часткової сплати заборгованості, нарахування 3% річних та інфляційних втрат має відбуватись на розмір основного боргу за договором, що залишається несплаченим.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У зв`язку з викладеним, враховуючи вищенаведені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими що підлягаю до задоволення частково.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, судовий збір покладається на відповідача в розмірі 6514,53 грн.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондор Логістік» (79044, Львівська область, місто Львів, вул. Єфремова, будинок 84/1Б; ідентифікаційний код юридичної особи - 39046990) на користь Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області (61166, м. Харків, пр-т Науки, 40; ідентифікаційний код юридичної особи - 40324829) заборгованість у розмірі 434 301,94 грн, з яких: 356 749,08 грн основного боргу, 22 671,84 грн - інфляційних втрат, 5365,90 грн - 3% річних, 24 972,74 грн 7 % штрафу, 24 542,38 грн пені та 6514,53 грн відшкодування витрат судового збору.

3. Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення нараховувати до моменту виконання рішення на фактичну (не сплачену) суму основного боргу 3% річних, за формулою: сума залишку боргу х 3% : 365 х кількість днів прострочення, починаючи з 16.07.2021.

4. Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення нараховувати до моменту виконання рішення на фактичну (не сплачену) суму основного боргу інфляційних втрат, за формулою: сума залишку боргу х індекси інфляції (дефляції) за кожний місяць (за весь період) - сума залишку боргу, на який нараховуються інфляційні, з 16.07.2021.

При зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).

5. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Західного апеляційного

господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 28.09.2021.

Суддя Н.Є. Березяк