РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.09.2021Справа № 910/12206/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора"

до Приватного підприємства "Сінта-Сервіс"

про стягнення 151 237,20 грн.,

Без виклику (повідомлення) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Сінта-Сервіс" (далі - відповідач) про стягнення 151 237,20 грн., з яких: 116 454,10 грн. - основний борг, 5 669,57 грн. - пеня, 29 113,53 грн. - штраф.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами 04.01.2021 року договору поставки № 33542869 в частині повної та своєчасної оплати поставленої йому продукції, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість та виникли підстави для стягнення штрафних санкцій. З урахуванням наведеного, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.08.2021 року відкрито провадження у справі № 910/12206/21 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) представників сторін.

27.08.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача на позовну заяву від 26.08.2021 року, в якому останній заперечив проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що позивачем 18, 20 та 22 лютого 2021 року фактично було відвантажено Приватному підприємству "Сінта-Сервіс" не погоджений сторонами у договорі товар - річковий пісок, а ґрунт під підсипку з різними видами некондиційних ґрунтів з високим вмістом глини, супіску, суглинку, будівельного сміття та домішок рудникових порід, що було зафіксовано відповідачем у акті про невідповідність від 24.02.2021 року, направленому на адресу позивача. Крім того, Приватне підприємство "Сінта-Сервіс" вказало, що в порушення вимог укладеного між сторонами правочину та Міжнародних Правил позивач не надав відповідачу ні документів про якість та фізико-механічні властивості товару, що поставлявся 18.02.2021 року, 20.02.2021 року та 22.02.2021 року, ні товарно-транспортних накладних на відвантажений товар. Оскільки на час розгляду даного спору Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" не усунуло вищенаведені недоліки товару, а між сторонами не підписано відповідні товарно-транспортні накладні, відповідач зазначив про відсутність правових підстав для стягнення з нього вартості означеного товару в розмірі 116 454,10 грн., а також нарахування спірних штрафних санкцій.

02.09.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла відповідь позивача від 01.09.2021 року на відзив на позовну заяву, в якій останній вказав на відсутність у матеріалах справи доказів направлення відповідачем на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" акту про невідповідність від 24.02.2021 року та претензії про усунення недоліків некондиційного товару, тоді як спірна в даній справі сума основного боргу покупця додатково підтверджується підписаним Приватним підприємством "Сінта-Сервіс" актом звірки взаєморозрахунків між сторонами станом на 28.02.2021 року. У наведеній відповіді на відзив позивач також просив суд стягнути з відповідача 15 600,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу в даній справі.

14.09.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли заперечення Приватного підприємства "Сінта-Сервіс" на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог з огляду на необґрунтованість розміру заявленої позивачем до стягнення суми основного боргу, що становить 116 454,10 грн., оскільки відповідачем на підставі наявних у матеріалах справи платіжних доручень, зокрема, від 29.07.2021 року № 10124 на суму 19 466,70 грн., сплачено на користь позивача грошові кошти за поставлений товар у загальній сумі 147 631,80 грн. (а не 128 165,10 грн., як безпідставно стверджує позивач). Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора", на думку відповідача, не аргументовано заперечує застосування до спірних правовідносин умов Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року. Також Приватне підприємство "Сінта-Сервіс" заперечило проти стягнення з нього заявленої позивачем суми вартості послуг професійної правничої допомоги в розмірі 15 600,00 грн., посилаючись на те, що така сума є значно завищеною, а перелік послуг, наданих адвокатом Кобилецьким В.В., не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи.

14.09.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" від 09.09.2021 року про долучення до матеріалів справи додаткової угоди від 01.09.2021 року до укладеного між позивачем та адвокатом Кобилецьким Вячеславом Вікторовичем договору про надання правової допомоги від 20.07.2021 року.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.01.2021 року між Приватним підприємством "Сінта-Сервіс" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" (постачальник) було укладено договір поставки № 33542869 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язався передавати (поставляти), а покупець - приймати замовлений товар (щебінь, керамзит, відсів, пісок та інші будівельні матеріали) та здійснювати його оплату, загальна кількість, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю вимірювання, загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена сторонами у рахунках, що є невід`ємною частиною даного Договору.

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками цих юридичних осіб.

У пункті 1.2 Договору сторони погодили, що видаткові накладні підписуються сторонами із зазначенням в них кількості товару, одиниці виміру, ціни за одиницю виміру та загальної ціни товару, умов і строків поставки та оплати товару.

Якість товару повинна відповідати вимогам державних стандартів або технічних умов, що діють на території України (пункт 1.3 Договору).

Відповідно до пунктів 2.1, 2.4 цієї угоди ціна одиниці виміру товару та загальна вартість кожної партії товару, за необхідності вартість доставки, визначаються сторонами в рахунках, які формує постачальник на кожну конкретну поставку. Загальна вартість Договору не обмежена і визначається шляхом додавання загальної вартості кожної партії товару за всіма рахунками до даного Договору.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що розрахунки за кожну партію товару здійснюються покупцем шляхом 100 % оплати не пізніше ніж 3 (три) банківських дні з моменту отримання товару.

За умовами пункту 3.2 наведеного правочину оплата здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у цьому Договорі, або інший рахунок постачальника, про що він повинен заздалегідь письмово попередити покупця.

У разі виникнення заборгованості покупця перед постачальником, сторони погодили наступний порядок здійснення розрахунків по мірі надходження коштів: спочатку сплачується пеня, штрафи, збитки сторін, оплата додаткових послуг, передбачених цим Договором, платежі за послуги минулих періодів, вартість перевезення останньої партії (пункт 3.4 Договору).

У пунктах 4.1, 4.2 Договору сторони погодили, що поставка товару здійснюється на підставі усних чи письмових замовлень покупця. Поставка товару продавцем здійснюється за згодою сторін: на умовах EXW (франко-завод), на умовах FCA (франко-перевізник) (згідно Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року).

Пунктами 5.1, 5.2 наведеної угоди встановлено, що приймання товару за кількістю та якістю здійснюється покупцем в пункті призначення, визначеному постачальником. Передача товару здійснюється за товарно-транспортною накладною.

У пункту 5.3 Договору постачальник гарантував, що якість товару відповідає вимогам державних стандартів, що діють на території України.

Відповідно до пунктів 5.5, 5.6 Договору покупець зобов`язаний прийняти товар за кількістю та якістю у відповідності до розділу 2 цього Договору. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент приймання товару за кількістю та якістю та підписання відповідних документів. Фактом, що підтверджує приймання та передачу продукції є підпис на товарно-транспортній накладній особи, призначеної покупцем.

У пунктах 8.1, 8.2 Договору сторони погодили, що останній набуває чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та діє до 31.12.2021 року, але в будь-якому випадку до повного взаєморозрахунку. Якщо жодна зі сторін за 10 робочих днів до закінчення терміну дії Договору письмово (рекомендованим листом) не проінформувала іншу сторону про своє бажання припинити його дію, Договір вважається автоматично подовженим на кожний наступний календарний рік, при цьому кількість таких подовжень є необмеженою.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору позивач у період з 27.01.2021 року по 23.03.2021 року відповідно до наявних у матеріалах справи копій підписаних між сторонами без будь-яких заперечень чи зауважень видаткових накладних від 27.01.2021 року № 232 на суму 22 665,10 грн., від 18.02.2021 року № 431 на суму 26 118,80 грн., від 19.02.2021 року № 444 на суму 17 938,40 грн., від 20.02.2021 року № 452 на суму 31 120,20 грн., від 20.02.2021 року № 453 на суму 5 377,50 грн., від 22.02.2021 року № 460 на суму 34 566,10 грн., від 23.02.2021 року № 475 на суму 31 642,10 грн., від 24.02.2021 року № 494 на суму 27 715,10 грн., від 19.03.2021 року № 989 на суму 19 466,70 грн., від 22.03.2021 року № 1059 на суму 23 647,00 грн. та від 23.03.2021 року № 1105 на суму 4 362,20 грн. поставив у власність відповідача погоджений між контрагентами товар - пісок загальною вартістю 244 619,20 грн. Факт замовлення відповідачем у Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" товару на загальну суму 244 619,20 грн. був визнаний Приватним підприємством "Сінта-Сервіс" у відзиві на позовну заяву.

У позовній заяві Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" вказало про те, що в порушення вищевказаних положень Договору відповідач отриманий товар оплатив лише частково, перерахувавши позивачу в період з 18.02.2021 року по 19.03.2021 року грошові кошти у загальному розмірі 128 165,10 грн. (що підтверджується наявними у матеріалах справи виписками з банківського рахунку позивача за 18.02.2021 року та 19.03.2021 року) та заборгувавши таким чином останньому 116 454,10 грн.

Враховуючи наведені обставини, 26.07.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" звернулося до суду з даним позовом для захисту своїх прав.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як було зазначено вище, за умовами пункту 3.1 Договору розрахунки за кожну партію товару здійснюються покупцем шляхом 100 % оплати не пізніше ніж 3 (три) банківських дні з моменту отримання товару.

Заперечуючи проти вимог позивача, Приватне підприємство "Сінта-Сервіс" посилалося на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" 18, 20 та 22 лютого 2021 року фактично було відвантажено Приватному підприємству "Сінта-Сервіс" не погоджений сторонами у Договорі товар - річковий пісок, а ґрунт під підсипку з різними видами некондиційних ґрунтів з високим вмістом глини, супіску, суглинку, будівельного сміття та домішок рудникових порід, що було зафіксовано відповідачем у акті про невідповідність від 24.02.2021 року. З огляду на викладене, відповідач вказав на відсутність правових підстав для оплати такого товару, який не відповідає вимогам до його якості.

Проте наведені твердження Приватного підприємства "Сінта-Сервіс" не беруться судом до уваги з огляду на те, що видаткові накладні від 18.02.2021 року № 431 на суму 26 118,80 грн., від 20.02.2021 року № 452 на суму 31 120,20 грн., від 20.02.2021 року № 453 на суму 5 377,50 грн. та від 22.02.2021 року № 460 на суму 34 566,10 грн., в яких зазначено про поставку відповідачу саме піску, були підписані уповноваженими представниками позивача та відповідача, а також скріплені печатками означених контрагентів без будь-яких заперечень чи зауважень.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

Згідно з частиною 1 статті 675 Цивільного кодексу України товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу.

Частинами 1, 2 статті 678 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором:

1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару.

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач також посилався на те, що 24.02.2021 року Приватним підприємством "Сінта-Сервіс" було складено акт про невідповідність товару, поставленого позивачем 18, 20 та 22 лютого 2021 року, яким, у тому числі зафіксовано відсутність документів, що засвідчують якість цього товару. Також відповідач зазначав, що наведений акт було направлено кур`єрською службою на адресу позивача для ознайомлення та підписання разом із претензією Приватного підприємства "Сінта-Сервіс" від 24.02.2021 року, в якій покупець просив постачальника здійснити безоплатне усунення недоліків, виявлених у поставленому товарі, шляхом його заміни на аналогічний товар належної якості.

У той же час надана відповідачем копія накладної кур`єрської експрес-доставки від 24.02.2021 року № 00203596 не може бути взята судом до уваги в якості належного і допустимого доказу на підтвердження факту направлення відповідачем Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" претензії та акту про невідповідність від 24.02.2021 року, оскільки така експрес-накладна містить лише інформацію про відправлення відповідачем та отримання позивачем певних документів без уточнення у спеціально передбаченому в цій експрес-накладній полі їх переліку, назви чи будь-якої іншої ідентифікації, зокрема, за реквізитами.

Суд також звертає увагу на положення пункту 5.7 укладеного між сторонами Договору, за змістом якого після приймання товару покупець втрачає право пред`являти претензії постачальнику щодо кількості та/або якості товару.

Отже, наданий відповідачем акт про невідповідність від 24.02.2021 року, підписаний покупцем в односторонньому порядку, не приймається судом в якості належного доказу на підтвердження порушення позивачем вимог до якості товару, поставленого Приватному підприємству "Сінта-Сервіс" 18.02.2021 року, 20.02.2021 року та 22.02.2021 року

Крім того, у матеріалах справи наявна копія підписаного уповноваженими представниками сторін та скріпленого печатками цих суб`єктів господарювання акту звірки взаємних розрахунків за лютий 2021 року, в якому відповідач визнав факт наявності у нього перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" заборгованості за товар, поставлений за видатковими накладними від 18.02.2021 року № 431 на суму 26 118,80 грн., від 20.02.2021 року № 452 на суму 31 120,20 грн., від 20.02.2021 року № 453 на суму 5 377,50 грн. та від 22.02.2021 року № 460 на суму 34 566,10 грн. Суд звертає увагу на те, що означений акт звірки був підписаний директором відповідача 28.02.2021 року, тобто після складення Приватним підприємством "Сінта-Сервіс" акту про невідповідність вищезазначеного товару.

Посилання відповідача на те, що в порушення вимог укладеного між сторонами правочину та Міжнародних Правил позивач не надав йому документів про якість та фізико-механічні властивості товару, що поставлявся 18.02.2021 року, 20.02.2021 року та 22.02.2021 року, а також товарно-транспортних накладних на відвантажений товар, також оцінюються судом критично з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 666 Цивільного кодексу України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Однак, матеріали справи не містять жодних доказів відмови відповідача від приймання товару, складення актів розбіжностей стосовно відмови від приймання поставленого позивачем товару тощо.

У той же час обов`язок покупця (відповідача) з оплати товару виникає безпосередньо з факту здійснення постачальником (позивачем) поставки товару та прийняття такого товару покупцем (відповідачем). При цьому, форма (вид) документу, яким сторони відобразили сам факт поставки товару (яким оформили факт здійснення поставки) - видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акт приймання-передачі продукції тощо, не впливає на наявність обов`язку покупця оплатити товар та не звільняє останнього від обов`язку з оплати товару у випадку оформлення поставки відповідного товару іншим документом, ніж той, що передбачений умовами договору.

Слід зазначити, що у пункті 1.2 Договору сторони прямо погодили, що видаткові накладні підписуються сторонами із зазначенням в них кількості товару, одиниці виміру, ціни за одиницю виміру та загальної ціни товару, умов і строків поставки та оплати товару.

Крім того, інші поставки товару відповідачу за Договором були здійснені, зокрема, саме за видатковими, а не товарно-транспортними накладними, від 27.01.2021 року № 232, від 19.02.2021 року № 444, від 23.02.2021 року № 475, від 24.02.2021 року № 494, від 19.03.2021 року № 989, від 22.03.2021 року № 1059, від 23.03.2021 року № 1105, тоді як належний порядок приймання-передачі цього товару і оформлення наведених господарських операцій видатковими накладними відповідачем не оспорювався та не заперечувався, про що додатково свідчить, зокрема, здійснення покупцем оплати такого товару.

З огляду на викладені обставини, вищевказані заперечення відповідача проти задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" про стягнення з покупця спірної суми основного боргу, викладені у відзиві на позовну заяву, є необґрунтованими та оцінюються судом критично.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

У той же час, як було зазначено вище, у відзиві на позовну заяву та запереченнях відповідач посилався на необґрунтованість розміру заявленої позивачем до стягнення суми основного боргу, яка становить 116 454,10 грн., оскільки відповідачем на підставі наявних у матеріалах справи копій платіжних доручень, зокрема, від 29.07.2021 року № 10124 на суму 19 466,70 грн., сплачено на користь позивача грошові кошти за поставлений товар у загальній сумі 147 631,80 грн. (а не 128 165,10 грн., як безпідставно стверджує позивач).

Так, з наявних у матеріалах справи копій платіжних доручень від 18.02.2021 року № 8508 на суму 50 000,00 грн., від 18.02.2021 року № 8509 на суму 4 500,00 грн., від 18.02.2021 року № 8510 на суму 22 665,10 грн., від 19.03.2021 року № 8276 на суму 51 000,00 грн. та від 29.07.2021 року № 10124 на суму 19 466,70 грн. вбачається, що відповідач фактично оплатив поставлений йому позивачем на загальну суму 244 619,20 грн. товар у розмірі 147 631,80 грн.

Суд також звертає увагу на те, що остання часткова оплата суми боргу за поставлений позивачем товар у розмірі 19 466,70 грн. була здійснена Приватним підприємством "Сінта-Сервіс" 29.07.2021 року відповідно до платіжного доручення № 10124.

З огляду на викладене, суд зазначає, що статтею 231 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави для закриття провадження у справі.

Пунктом 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року в справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19).

З матеріалів справи вбачається, що з означеним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" звернулося до господарського суду міста Києва 26.07.2021 року, що підтверджується датою календарного штемпеля, проставленого уповноваженим працівником відділення поштового зв`язку на конверті, в якому позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" надійшла до господарського суду міста Києва.

У той же час, як було зазначено вище, відповідно до платіжного доручення від 29.07.2021 року № 10124 (проведено банком 29.07.2021 року) відповідач сплатив на користь позивача частину суми основного боргу за Договором у розмірі 19 466,70 грн.

Отже, предмет спору в частині стягнення з відповідача суми основного боргу за Договором у розмірі 19 466,70 грн. існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи, у зв`язку з погашенням відповідачем цієї суми заборгованості відповідно до платіжного доручення від 29.07.2021 року № 10124 на суму 19 466,70 грн.

Отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу за Договором в сумі 19 466,70 грн. відповідно до пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічна правова позиція щодо наявності правових підстав для закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору, внаслідок сплати відповідачем суми основного боргу після звернення позивача до суду з позовною заявою (та до моменту прийняття судом такої позовної заяви до розгляду і відкриття провадження у справі) викладена у постанові Верховного Суду від 08.10.2020 року в справі № 904/5645/19.

Докази, які свідчать про здійснення відповідачем на момент вирішення даного спору будь-яких інших погашень сум спірної заборгованості за Договором, у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача за Договором, яка складає 96 987,40 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе за Договором грошових зобов`язань, позивач просив суд стягнути з Приватного підприємства "Сінта-Сервіс" 5 669,57 грн. пені, нарахованої на суму основного боргу в розмірі 116 454,10 грн. у період з 26.03.2021 року по 26.07.2021 року, згідно з наданим позивачем розрахунком.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (стаття 230 Господарського кодексу України).

Визначення поняття "пеня" міститься у частині 3 статті 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

У пункті 6.2 Договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату покупцем товару за Договором, він сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожний день порушення оплати.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в сумі 5 669,57 грн., а також враховуючи, що вказаний розмір цієї штрафної санкції не перевищує обрахованого судом розміру пені, нарахованої протягом дійсного періоду прострочення оплати покупцем товару по кожній спірній видатковій накладній окремо (беручи також до уваги приписи частини 6 статті 232 Господарського кодексу України), суд вважає його таким, що відповідає положенням чинного законодавства та умовам Договору, у зв`язку із чим вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" про стягнення з відповідача 5 669,57 грн. пені підлягає задоволенню.

При цьому, судом враховано, що кінцевою датою нарахування позивачем пені згідно з наданим останнім розрахунком є 26.07.2021 року, тоді як останнє погашення відповідачем наявної у нього перед постачальником заборгованості у розмірі 19 466,70 грн. відбулося 29.07.2021 року, що спростовує заперечення Приватного підприємства "Сінта-Сервіс" про необґрунтованість застосованої позивачем бази такого нарахування у розмірі 116 454,10 грн.

Також у поданій позовній заяві Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" просило суд стягнути з відповідача 29 113,53 грн. штрафу, нарахованого у зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунків.

Положеннями частини 2 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до пункту 6.2 Договору, у випадку затримки оплати на строк більше 10 (десяти) календарних днів, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 25 % від вартості неоплаченого товару.

Оскільки заявлений позивачем до стягнення розмір штрафу відповідає вимогам чинного законодавства та положенням Договору, позовна вимога про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 29 113,53 грн. також підлягає задоволенню.

У той же час суд звертає увагу на те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.04.2019 року в справі № 917/194/18, від 19.09.2019 року в справі № 904/5770/18 та інших, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 року в справі № 910/12876/19.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження сплати спірної суми заборгованості у розмірі 96 987,40 грн.

При цьому, суд зазначає, що інші доводи учасників справи не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе грошові обов`язки за Договором, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з урахуванням наведеного.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Також, позивач просив суд покласти на відповідача понесені ним витрати на оплату послуг професійної правничої допомоги в розмірі 15 600,00 грн.

Щодо розподілу вказаних судових витрат, суд виходить з наступного.

Положеннями статті 16 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація вказаного принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що 20.07.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" (далі - клієнт) та адвокатом Кобилецьким Вячеславом Вікторовичем (далі - адвокат) було укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат зобов`язався надати правову допомогу, в тому числі за окремими дорученнями клієнта, які узгоджуються сторонами у письмовій формі.

Пунктом 2.3 наведеного правочину передбачено, що адвокат приймає на себе обов`язки представляти права та інтереси клієнта в господарському суді, інших органах державної влади та місцевого самоврядування, у тому числі правоохоронних органах з приводу вирішення справ про стягнення боргу з ПП "Сінта-Сервіс" в сумі 116 454,10 грн.

У пунктах 3-5 означеного договору його сторони погодили повноваження адвоката, а також права та обов`язки клієнта.

За умовами пункту 7 цього договору гонорар адвоката визначається додатковою угодою з розрахунку 1 300,00 грн. за годину роботи.

За приписами статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії додаткової угоди від 01.09.2021 року № 1 до договору про надання правової допомоги від 20.07.2021 року, на виконання пункту 7 договору про надання правової допомоги від 20.07.2021 року сторони визначили гонорар адвоката за виконання доручень у господарському суді міста Києва відповідно до звіту про виконання доручення за договором про надання правової допомоги від 01.09.2021 року в розмірі 15 600,00 грн. Надані адвокатом послуги прийняті клієнтом без зауважень згідно зі звітом про виконання доручення за договором про надання правової допомоги від 01.09.2021 року та підлягають оплаті.

Зі змісту звіту від 01.09.2021 року про виконання доручення за договором про надання правової допомоги, складеного адвокатом Кобилецьким Вячеславом Вікторовичем, вбачається, що адвокат за період ведення справи № 910/12206/21 виконав наступні роботи: аналіз документів, що регулюють взаємовідносини сторін, збирання та систематизація доказів (тривалістю 2 години), аналіз перспектив справи, майнового стану та платоспроможності відповідача (тривалістю 1 година), підготовка позовної заяви та систематизація позовних матеріалів (тривалістю 3 години), надсилання позовних матеріалів відповідачу та подання позову до суду, відслідковування стану розгляду справи, подання інших процесуальних документів (тривалістю 1 година), аналіз відзиву на позовну заяву, збирання додаткових доказів (тривалістю 2 години), підготовка відповіді на відзив на позовну заяву, надсилання її відповідачу та в суд (тривалістю 3 години), всього: 12 годин.

Також у наведеному звіті вказано, що загальна вартість наданої правової допомоги склала 15 600,00 грн.

У матеріалах справи також наявна копія видаткового касового ордеру від 01.09.2021 року про виплату адвокату Кобилецькому Вячеславу Вікторовичу грошових коштів за договором про надання правової допомоги від 20.07.2021 року в сумі 15 600,00 грн.

Крім того, позивачем подано видану Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" на ім`я адвоката Кобилецького Вячеслава Вікторовича довіреність від 20.01.2021 року, тоді як наявність в останнього статусу адвоката та права на заняття адвокатською діяльністю підтверджуються, зокрема, актуальними відомостями Єдиного реєстру адвокатів України, що містяться у вільному доступі.

Частиною 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як було зазначено вище, у запереченнях Приватного підприємства "Сінта-Сервіс" на відповідь на відзив на позовну заяву відповідач заперечив проти стягнення з нього заявленої позивачем суми вартості послуг професійної правничої допомоги в розмірі 15 600,00 грн., посилаючись на те, що така сума є значно завищеною, а перелік послуг, наданих адвокатом Кобилецьким В.В., не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи. Крім того, відповідач вказав на не подання позивачем попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судового збору та невиконання останнім вимог процесуального законодавства щодо подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Також Приватне підприємство "Сінта-Сервіс" наголосило на невідповідності заявленої суми витрат на оплату послуг адвоката критеріям реальності, доцільності, неминучості та співмірності з огляду на малозначність спору в даній справі, його невелику складність та типовість.

У той же час суд звертає увагу на положення частина 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (пункт 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23.06.1993 року).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією із засад здійснення господарського судочинства відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 33 Рішення від 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів").

Оцінивши доводи, викладені у запереченнях Приватного підприємства "Сінта-Сервіс", суд дійшов висновку про їх необґрунтованість, оскільки висловлені відповідачем заперечення не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Слід зазначити, що відповідачем не доведено й того, що вказані у звіті від 01.09.2021 року про виконання доручення за договором про надання правової допомоги роботи є взаємовиключними чи такими, що охоплюються одна одною.

Крім того, посилання відповідача на відсутність доказів доцільності та неминучості витрат позивача в сумі 15 600,00 грн., а також на те, що дана справа відноситься до категорії малозначних, є типовою та не потребує значного обсягу юридичної та технічної роботи, не беруться судом до уваги, оскільки віднесення законом вказаного судового спору до малозначних не свідчить про необґрунтованість дій позивача, які полягають у залученні для захисту його інтересів у такому спорі адвоката, а також не підтверджує необґрунтованість та неспівмірність понесених Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" витрат на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 15 600,00 грн.

Твердження відповідача, які зводяться до не подання позивачем попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судового збору та невиконання останнім вимог процесуального законодавства щодо подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, визнаються судом необґрунтованими та такими, що суперечать наявним у матеріалах справи документам.

З огляду на те, що Приватним підприємством "Сінта-Сервіс" не доведено суду належними та допустимим доказами тих обставин, які свідчать про наявність підстав для зменшення розміру адвокатських витрат, та які безпосередньо вказані у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (складність справи та виконані адвокатом роботи (надані послуги); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони або публічний інтерес до справи), суд дійшов висновку про відмову в задоволенні відповідного клопотання відповідача, що зводиться до відсутності підстав для стягнення з нього понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката.

Як зазначено у частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, зважаючи на те, що понесені Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 600,00 грн. є підтвердженими, беручи до уваги відсутність правових підстав для зменшення заявлених позивачем витрат на оплату професійної правничої допомоги, а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог у даній справі, суд дійшов висновку про те, що обов`язок з відшкодування таких витрат у розмірі 13 592,02 грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог) покладається на відповідача.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" до Приватного підприємства "Сінта-Сервіс" про стягнення 151 237,20 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Сінта-Сервіс" (02105, місто Київ, вулиця Будівельників, будинок 9, квартира 4; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" (01011, місто Київ, вулиця Панаса Мирного, будинок 11, офіс 2/9; ) 96 987 (дев`яносто шість тисяч дев`ятсот вісімдесят сім) грн. 40 коп. основного боргу, 5 669 (п`ять тисяч шістсот шістдесят дев`ять) грн. 57 коп. пені, 29 113 (двадцять дев`ять тисяч сто тринадцять) грн. 53 коп. штрафу, 1 977 (одну тисячу дев`ятсот сімдесят сім) грн. 81 коп. витрат по сплаті судового збору, а також 13 592 (тринадцять тисяч п`ятсот дев`яносто дві) грн. 02 коп. витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. Провадження у справі в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Лекора" до Приватного підприємства "Сінта-Сервіс" про стягнення 19 466 (дев`ятнадцять тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 70 коп. закрити, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. В силу приписів частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 30.09.2021 року.

Суддя В.С. Ломака