ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2021 р. Справа№ 927/824/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Станіка С.Р.

Шаптали Є.Ю.

секретар судового засідання Макуха О.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Новгород-Сіверське лісове господарство»

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 29.12.2020 (повний текст складено 11.01.2021)

у справі № 927/824/20 (суддя Шморгун В.В.)

за позовом Державного підприємства «Новгород-Сіверське лісове

господарство»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Переробне

підприємство Біомас»

про розірвання договорів купівлі-продажу товару з розстрочкою

платежу та стягнення 315 000,00 грн.

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Новгород-Сіверське лісове господарство» (далі - ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство», позивач) звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Переробне підприємство Біомас» (далі - ТОВ «Переробне підприємство Біомас», відповідач) про розірвання Договорів купівлі-продажу з розстрочкою платежу № 15 та № 16 від 20.03.2019 та стягнення суми попередньої оплати у розмірі 315 000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про порушення відповідачем умов цих Договорів, відповідно до яких відповідач повинен був передати позивачу спеціалізований вантажний лісововоз MAN TGS 33.483 та причіп-лісовоз, відтак просило розірвати Договір № 15 в зв`язку з не переданням відповідачем позивачу лісовоза, який є предметом цього Договору, а також розірвати Договір № 16, оскільки за відсутності лісовоза позивач не може використовувати й причіп-лісовоз, який є предметом Договору №16.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому стверджував, що позивач частково виконав умови Договору №15 від 20.03.2019 та перерахував відповідачу кошти в розмірі 155 000,00 грн. 27.12.2019 між сторонами підписано Додаткову угоду №1, згідно якої сторони дійшли згоди щодо зміни графіку сплати вартості товару з граничним строком оплати - до 06.06.2020 та відповідно передачею частини товару (лісовозу MAN TGS 33.483) відповідачу, а іншої частини (маніпулятора до лісовоза) - протягом 30 днів з моменту повної вартості оплати за товар. За твердженнями відповідача, 27.12.2019 лісовоз був переданий позивачу, що підтверджується актом приймання-передачі вантажного лісовоза MAN TGS 33.483 й свідчить про належне виконання ним Договорів на відміну від позивача, який не сплатив коштів в повному обсязі. Як вказав відповідач, позивач не надав доказів істотного порушення відповідачем умов згаданих Договорів, а тому немає підстав для їх розірвання та стягнення сплачених позивачем за товар коштів.

В наданій суду першої інстанції відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідач у відзиві вказав про підписання сторонами 27.12.2019 акту приймання-передачі вантажного лісовозу MAN TGS 33.483, при цьому не заперечив того факту, що лісовоз фактично позивачу не передавався. За твердженнями позивача, 27.12.2019, тобто в день укладення Додаткової угоди №1 до Договору №15 та підписання акту приймання-передачі лісовоза, позивачем прийнято наказ №304 про створення комісії по прийому-передачі лісовоза, відповідно до якого створено комісію у складі: головного інженера Кавурка О.М., головного механіка Бабака І.Г., механіка автотранспортної дільниці Чмир М.В. та водія автотранспортної дільниці Мигди І.І., які повинні були перевірити, прийняти та підписати разом з директором позивача ОСОБА_2. акт приймання-передачі лісовоза. Відповідно до нотаріально посвідчених письмових пояснень головного інженера Кавурка О.М. та головного механіка Бабака І.Г. від 05.10.2020 в день підписання акту приймання-передачі спеціалізований лісовоз MAN TGS 33.483 не був доставлений, але членам комісії було запропоновано підписати цей акт, а фактично прийняти предмет Договору №15 пізніше, на що Кавурко О.М. та Бабак І.Г. відповіли відмовою. Позивач стверджував, що про акт приймання-передачі від 27.12.2019 йому взагалі не було відомо, про що свідчить відсутність його в бухгалтерії позивача, його не відображено ані в бухгалтерському, ані в податковому обліку. Крім цього, позивач вказував, що відповідач не виконав вимог Податкового кодексу України, не склав податкової накладної на акт приймання-передачі спеціалізованого лісовозу MAN TGS 33.483 та не зареєстрував її в Єдиному реєстрі податкових накладних. Зазначене також відображено у нотаріально посвідчених письмових поясненнях головного бухгалтера позивача Бойчук І.М. Відтак, позивач вважав, що предмет Договору №15 від 20.03.2019 позивачу не передавався, жодного доказу на спростування цього відповідачем не надано. Крім цього, позивач повідомив, що 02.10.2020 ним подано заяву до начальника Новгород-Сіверського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про вчинення злочину, передбаченого ст. 366 КК України, щодо незаконного підписання попереднім директором позивача акту приймання-передачі лісовоза без його фактичного отримання. 03.10.2020 зазначену заяву було зареєстровано та внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000257.

За змістом наданих місцевому господарському суду заперечень відповідач зазначив, що додані до відповіді на відзив письмові пояснення працівників позивача за своїм змістом є заявою свідка в розумінні ст. 88 ГПК України, проте у тексті цих пояснень відсутні відомості про обізнаність особи про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та готовність прибути до суду для підтвердження своїх свідчень, що є порушенням вимог ч. 2 ст. 88 ГПК України. Відтак, відповідач вважав, що пояснення працівників позивача не є допустимими доказами в силу ст. 77 ГПК України. За твердженнями відповідача, на підставі акту приймання-передачі вантажного лісовоза MAN TGS 33.483 від 27.12.2019 позивач прийняв від відповідача в користування цей лісовоз, що підтверджується підписами сторін, жодних доказів щодо наявності у ОСОБА_2. , який перебував на посаді директора на дату підписання акту, обмежень на підписання цього документа позивач суду не надав. Таким чином, відповідач рахував, що акт приймання-передачі від 27.12.2019 є належним та допустимим доказом фактичного передання вантажного лісовоза. На переконання відповідача, обставини невідображення або відображення вказаної операції в податковому або бухгалтерському обліках не є предметом доказування у цій справі, оскільки не стосуються предмету спору. Крім цього, відповідач вказував, що позивач не надав доказів вчинення відповідачем порушень умов Договору та завдання таким порушенням шкоди, який значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні Договору; позивач не виконав належним чином умов Договорів №15, 16 від 20.03.2019, внаслідок чого у відповідача відсутній обов`язок щодо передачі товару за ними в повному обсязі.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 29.12.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта зводяться до невиконання відповідачем як на момент звернення з даним позовом до суду, так й на момент ухвалення оскаржуваного рішення умов Додаткової угоди до Договору між сторонами, відповідно до якої для відповідача було встановлено додатковий обов`язок здійснити передачу позивачу лісовозу до повної його оплати за Договором. На переконання апелянта, невиконання відповідачем свого обов`язку з передачі лісовозу, який виник згідно п. 4.1.1 Договору №15 (в редакції Додаткової угоди №1 від 27.12.2019), є тим самим істотним порушенням Договору, оскільки невчинення відповідачем відповідних дій з передачі даного товару фактично призвело як до завдання збитків позивачу, так і позбавило позивача можливості користуватися товаром, вартість якого становить 2 541 548, 11 грн., а також використовувати його споживчі властивості. В свою чергу, наявність відповідних обставин є підставою для розірвання Договору в порядку ч. 2 ст. 651 ЦК України та повернення сплачених коштів на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України. Крім цього, апелянт стверджував, що в акті-приймання передачі відсутнє будь-яке посилання як на вчинення дій відповідачем з передачі лісовоза, так і вчинення позивачем дій щодо його прийняття, відтак вказаний акт, на переконання апелянта, жодним чином не може підтверджувати обставин, які в ньому не зазначені. Також апелянт зазначав, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції проявлено надмірний формалізм в застосуванні положень ст. ст. 87-88 ГПК України, що призвело до того, що обставини справи, на які посилався позивач, не було повно та всебічно з`ясовано.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив про наявність в матеріалах справи копії належним чином оформленого акту приймання-передачі лісовоза, який згідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є документом первинного обліку, що підтверджує здійснення господарської операції та є належним та допустимим доказом у даній справі. Крім цього, відповідач стверджував, що директор позивача в підготовчому судовому засіданні в ході уточнення позовних вимог та їх обґрунтування визнав, що знає, де знаходиться лісовоз, проте не бажає його забирати, оскільки вважає його вартість завищеною, а якість такою, що не відповідає вартості. За твердженнями відповідача, письмові пояснення працівників позивача за своїм змістом є заявою свідка в розумінні ст. 88 ГПК України, проте у тексті цих пояснень відсутні відомості про обізнаність особи про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та готовність прибути до суду для підтвердження своїх свідчень, що є порушенням вимог ч. 2 ст. 88 ГПК України. Відтак, відповідач вважав, що пояснення працівників позивача не є допустимими доказами в силу ст. 77 ГПК України, а позивач не виконав належним чином умов Договорів №15, 16 від 20.03.2019, внаслідок чого у відповідача відсутній обов`язок щодо передачі товару за цими Договорами в повному обсязі.

В судове засідання апеляційної інстанції 14.09.2021 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 14.09.2021 представник відповідача, явка якого в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явився не зважаючи на належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважав за можливе розглядати справу за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судових дебатах підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, Державне агентство лісових ресурсів України розглянуло лист Чернігівського обласного управління лісового та мисливського господарства №06/388 від 05.03.2019 та не заперечило щодо придбання згідно чинного законодавства ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» за рахунок власних коштів основних засобів виробництва: автомобіля-сортиментовоза MAN TGS 33.483) 2003 року випуску), обладнаного гідроманіпулятором, та причепа-сортиментовоза (2018 року випуску

20.03.2019 між ТОВ «Переробне підприємство Біомас» (відповідач, продавець за договором) та ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» (позивач, покупець за договором) укладено Договір купівлі-продажу товару з розстрочкою платежу №15 (далі - Договір №15), за умовами п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених Договором, продавець передає, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах розстрочення платежу товар згідно з Специфікацією (Додаток до Договору №1), з правом користування товаром з моменту оплати 40% його вартості.

Комплектація, стан та опис товару вказані в Додатку №1 до Договору, який є його невід`ємною частиною (п. 1.2 Договору №15).

Відповідно до п. 2.1, 2.2 Договору №15 ціна, кількість та асортимент вказані в специфікації (Додаток №1 до Договору). Загальна вартість Договору з ПДВ складає 2 541 548,11 грн.

За умовами п. 3.1, 3.2 Договору №15 розрахунок за товар згідно Договору відповідно до загальної вартості, зазначеної у Договорі та Специфікації, здійснюється покупцем в національній валюті України шляхом перерахування коштів у безготівковій формі оплати на поточний рахунок продавця, з розстрочкою платежу на тринадцять місяців з моменту укладення Договору. Оплата вартості товару здійснюється покупцем згідно графіку платежів, доданим до Договору (Додаток №2).

Відповідно до п. 4.1.1, 4.3 Договору №15 продавець зобов`язується надати товар у користування протягом п`яти робочих днів з моменту 40% оплати за Договором, а покупець - розглянути та підписати наданий продавцем акт прийому-передачі товару протягом трьох робочих днів з моменту його отримання. Якщо протягом цього строку покупець не підпише Акт або не надасть свої зауваження, товар буде вважатись прийнятим і таким, що відповідає умовам Договору й тягне за собою настання юридичних наслідків.

Положеннями п. 5.1 Договору №15 сторони погодили, що покупець здійснює прийом товару у користування в присутності представника продавця протягом одного дня після фактичного надходження його покупцю, що підтверджується складанням акту прийому-передачі товару.

Цей Договір № 15 згідно п. 10.1 набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків за Договором.

Як встановлено судом, Договір № 15 підписано від імені продавця - директором Вороніним І.С., від імені покупця - директором ОСОБА_2., їх підписи скріплені печатками сторін.

Сторонами Договору №15 також підписано Специфікацію (Додаток №1 до Договору №15) та Графік платежів (Додаток №2 до Договору №15).

Згідно Специфікації сторони дійшли згоди про поставку товару за Договором №15, а саме, спеціалізованого вантажного лісовозу MAN TGS 33.483 в кількості 1 шт. загальною вартістю 2 541 548,11 грн з ПДВ.

Відповідно до графіку платежів оплата за лісовоз здійснюється наступним чином: не пізніше 20.03.2019 - 10 000,00 грн, 29.03.2019 - 117 000,00 грн, 12.04.2019 - 140 000,00 грн, 26.04.2019 - 140 000,00 грн, 17.05.2019 - 169 106,46 грн, 31.05.2019 - 280 000,00 грн, 14.06.2019 - 280 000,00 грн, 28.06.2019 - 280 000,00 грн, 12.07.2019 - 280 000,00 грн, 26.07.2019 - 280 000,00 грн, 16.08.2019 - 280 000,00 грн, 30.08.2019 - 280 000,00 грн, 13.09.2019 - 5 441,65 грн., а всього 2 541 548,11 грн.

20.03.2019 між ТОВ «Переробне підприємство Біомас» (відповідач, продавець за договором) та ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» (позивач, покупець за договором) укладено Договір купівлі-продажу товару з розстрочкою платежу №16 (далі - Договір №16), за умовами п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених Договором, продавець передає, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах розстрочення платежу товар згідно з Специфікацією (Додаток до Договору №1) з правом користування товаром до моменту повної оплати його вартості.

Комплектація, стан та опис товару вказані в Додатку №1 до Договору, який є його невід`ємною частиною (п. 1.2 Договору №16).

Відповідно до п. 2.1, 2.2 Договору №16 ціна, кількість та асортимент вказані в специфікації (Додаток №1 до Договору). Загальна вартість Договору з ПДВ складає 512 893,54 грн.

За умовами п. 3.1, 3.2 Договору №16 розрахунок за товар згідно Договору відповідно до загальної вартості, зазначеної в Договорі та Специфікації, здійснюється покупцем в національній валюті України шляхом перерахування коштів у безготівковій формі оплати на поточний рахунок продавця, з розстрочкою платежу на п`ять місяців з моменту укладення Договору. Оплата вартості товару здійснюється покупцем згідно графіку платежів, доданим до Договору (Додаток №2).

Відповідно до п. 4.1.1, 4.3 Договору №16 продавець зобов`язується надати товар в користування протягом п`яти робочих днів з моменту 40% оплати за Договором, а покупець - розглянути та підписати наданий продавцем акт прийому-передачі товару протягом трьох робочих днів з моменту його отримання. Якщо протягом цього строку покупець не підпише Акт або не надасть свої зауваження, товар буде вважатись прийнятим і таким, що відповідає умовам Договору й тягне за собою настання юридичних наслідків.

Положеннями п. 5.1 Договору № 16 сторони погодили, що покупець здійснює прийом товару у користування в присутності представника продавця протягом одного дня після фактичного надходження його покупцю, що підтверджується складанням акту прийому-передачі товару.

Цей Договір № 16 згідно п. 10.1 набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків за Договором.

Договір № 16 підписано від імені продавця - директором Вороніним І.С., від імені покупця - директором ОСОБА_2., їх підписи скріплені печатками сторін.

Сторони Договору №16 також підписали Специфікацію (Додаток №1 до Договору №16) та Графік платежів (Додаток №2 до Договору №16).

Згідно Специфікації сторони дійшли згоди про поставку товару за Договором №16, а саме, причепа-лісовоза в кількості 1 шт. загальною вартістю 512 893,54 грн з ПДВ.

Відповідно до графіку платежів оплата за причіп-лісовоз здійснюється наступним чином: не пізніше 20.03.2019 - 5 000,00 грн, 29.03.2019 - 117 000,00 грн, 12.04.2019 - 140 000,00 грн, 29.04.2019 - 140 000,00 грн, 17.05.2019 - 110 893,54 грн.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання умов Договору №15 позивач перерахував відповідачу кошти у загальному розмірі 160 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №720 від 20.03.2019 на суму 10 000,00 грн, №1036 від 15.04.2019 на суму 25 000,00 грн, №1513 від 05.06.2019 на суму 25 000,00 грн, №2018 від 11.07.2019 на суму 25 000,00 грн, №2992 від 16.09.2019 на суму 25 000,00 грн, №3303 від 04.10.2019 на суму 15 000,00 грн, №3408 від 16.10.2019 на суму 10 000,00 грн, №3680 від 30.10.2019 на суму 25 000,00 грн.

На виконання умов Договору №16 позивач перерахував відповідачу кошти у загальному розмірі 155 000,00 грн, на підтвердження чого надав платіжні доручення №721 від 20.03.2019 на суму 5 000,00 грн, №1038 від 15.04.2019 на суму 25 000,00 грн, №1514 від 05.06.2019 на суму 25 000,00 грн, №2017 від 11.07.2019 на суму 25 000,00 грн, №2993 від 16.09.2019 на суму 25 000,00 грн, №3304 від 04.10.2019 на суму 15 000,00 грн, №3407 від 16.10.2019 на суму 10 000,00 грн, №3681 від 30.10.2019 на суму 25 000,00 грн.

Листом №1324 від 27.12.2019 позивач звернувся до відповідача, в якому в зв`язку із тяжким фінансовим становищем просив надати право користуватись спірним лісовозом за Договором №15 та надати можливість змістити графік платежів за ним на термін до 31.12.2020.

У відповідь відповідач листом №100 від 27.12.2019 повідомив позивача про готовність передати в користування спірний лісовоз без маніпулятора до моменту повної сплати його вартості, а маніпулятор встановити протягом 30 днів з моменту повної плати суми у розмірі 2 541 548,11 грн.

27.12.2019 між сторонами підписано Додаткову угоду до Договору №15 (далі - Додаткова угода №1), за умовами якої сторони дійшли згоди внести зміни до Договору та викласти п. 3.1, 4.1.1 в наступній редакції:

«п. 3.1. Розрахунок за товар згідно цього Договору, відповідно до загальної вартості, зазначеної у цьому Договорі та Специфікації, здійснюється покупцем в національній валюті України шляхом перерахування коштів у безготівковій формі оплати на поточний рахунок продавця, з розстрочкою платежу до 06.06.2020 року.

п. 4.1.1. Передати у користування спеціалізований вантажний лісовоз MAN TGS 33.483 без маніпулятора, до моменту повної оплати його вартості за Договором».

27.12.2019 сторони підписали графік платежів (Додаток №1 до Додаткової угоди №1), відповідно до якого оплата за лісовоз здійснюється наступним чином: не пізніше 06.01.2020 - 397 758,02 грн, 06.02.2020 - 397 758,02 грн, 06.03.2020 - 397 758,02 грн, 06.04.2020 - 397 758,02 грн, 06.05.2020 - 397 758,02 грн, 06.06.2020 - 397 758,01 грн.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

За змістом ч. 1 ст. 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Відповідно до ст. 662 ЦК продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Відповідно до ч. 3 ст. 694 ЦК України у разі невиконання продавцем обов`язку щодо передання товару, проданого в кредит, застосовуються положення статті 665 цього Кодексу.

У разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу (ст. 665 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин (ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України) повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що фактично спірний лісовоз переданий йому не був, з приводу чого надав нотаріально посвідчені пояснення головного інженера ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» Кавурка О. М., головного механіка Бабака І. Г. та головного бухгалтера Бойчук І. М. За твердженнями позивача, причіп-лісовоз загальною вартістю 512 893,54 грн. з ПДВ, який є предметом Договору №16, відповідачем позивачу також не передавався, в зв`язку з чим 04.03.2020 позивач надіслав відповідачу лист від 02.03.2020 №257, де посилаючись на неспроможність сплачувати кошти за Договорами №15, №6, просив вважати їх розірваними та повернути перераховані кошти в розмірі 315 000,00 грн. Відповідач відповіді на цей лист не надав, сплачених коштів за Договорами в розмірі 315 000,00 грн. не повернув, що й стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Крім цього, позивач зазначив, що 02.10.2020 ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» подало начальнику Новгород-Сіверського ГУ НП в Чернігівській області заяву про вчинення злочину, а саме, щодо незаконного підписання 27.12.2019 директором ОСОБА_2. акту прийому-передачі спеціалізованого вантажного лісовоза TGS 33.483 без його прийняття.

03.10.2020 відомості про вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, за вказаною заявою внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 1 ст. 366 КК України.

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Зміна або розірвання договору допускається на підставі ч.ч 1, 2 ст. 651 ЦК України лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, які встановлені цією нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Оцінка істотного порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.08.2020 у справі 905/1353/19.

Звертаючись з даним позовом до суду в частині розірвання Договору №15, позивач вказував на непоставку відповідачем предмету цього договору - спеціалізованого вантажного лісовозу MAN TGS 33.483, отже порушення його права як позивача.

При цьому, за змістом позовної заяви вона не містить жодної норми матеріального права, якою врегульовано спірне питання, тобто норми права, на підставі якої спірний Договір підлягає розірванню.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної в постанові від 13.02.2020 у справі №904/349/19, у разі незазначення позивачем правового обґрунтування щодо спірних правовідносин, суд має застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин.

Як вище згадувалось, за умовами п. 4.1.1 Договору №15 (в редакції Додаткової угоди №1 від 27.12.2019) відповідач зобов`язався передати позивачу у користування спеціалізований вантажний лісовоз MAN TGS 33.483 без маніпулятора до моменту повної оплати його вартості за Договором.

Тобто, непоставка предмету Договору №15, на яку посилається позивач, є істотним порушенням умов Договору.

Проте, оцінюючи наявність істотного порушення відповідачем умов Договору, суд першої інстанції вірно встановив, що на підставі п. 4.3 Договору №15 покупець зобов`язується розглянути та підписати наданий продавцем акт прийому-передачі товару протягом трьох робочих днів з моменту його отримання. Якщо протягом цього строку покупець не підпише Акт або не надасть свої зауваження, товар буде вважатись прийнятими і таким, що відповідає умовам Договору, що тягне за собою настання юридичних наслідків.

За умовами п. 5.1 Договору №15 покупець здійснює прийом товару у користування в присутності представника продавця протягом одного дня після фактичного надходження його покупцю, що підтверджується складанням акту прийому-передачі товару.

Як встановлено матеріалами справи, 27.12.2019 директором ТОВ «Переробне підприємство Біомас» Вороніним І.С. (від імені продавця) та директором ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» ОСОБА_2. (від імені покупця) підписано Акт прийому-передачі спеціалізованого вантажного лісовозу MAN TGS 33.483 без маніпулятора загальною вартістю 2 241 548,11 грн. з ПДВ, належним чином завірена копія наявна в матеріалах справи. Доказів надання позивачем будь-яких зауважень щодо товару надано не було.

За змістом ч. 1, 3 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 ЦК України установчим документом товариства є затверджений учасниками статут або засновницький договір між учасниками, якщо інше не встановлено законом.

В статуті товариства вказуються найменування юридичної особи, органи управління товариством, їх компетенція, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до товариства та виходу з нього, якщо додаткові вимоги щодо змісту статуту не встановлені цим Кодексом або іншим законом (ч. 1 ст. 88 ЦК України).

Відповідно до п. 8.1, 8.4 Статуту ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство», затвердженого наказом Державного агентства лісових ресурсів України 12.04.2017 №121, органом управління підприємства є його директор. Директор підприємства укладає договори, видає довіреності, відкриває в установах банку розрахункові та інші рахунки.

Статут ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» не містить обмежень щодо повноважень директора у представництві інтересів підприємства, зокрема, в укладанні господарських договорів, підписанні актів приймання-передачі майна.

Інших доказів щодо відсутності у директора позивача ОСОБА_2. повноважень на підписання акту прийому-передачі спеціалізованого вантажного лісовозу MAN TGS 33.483 від 27.12.2019 позивачем (апелянтом) надано не було, а відтак його посилання на непідписання акту прийому-передачі членами комісії не несе жодних юридичних наслідків для продавця товару.

З приводу доводів позивача (апелянта) про те, що спірний лісовоз фактично не був переданий ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» та наданих доказів на підтвердження цього, а саме, нотаріально посвідчених пояснень головного інженера ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» Кавурка О. М., головного механіка Бабака І. Г. та головного бухгалтера Бойчук І. М., суд першої інстанції правомірно зазначив, що одним із видів доказів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність спірних обставин є показання свідка (ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України).

Встановлені ст. 88 ГПК України, зокрема, ч. 2 цієї статті, вимоги щодо заяви свідка передбачають зазначення у заяві свідка прізвища, імені, та по батькові, місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.

Проте письмове пояснення не є тотожним заяві свідка. Такі пояснення не містять підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що подані позивачем пояснення головного інженера ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» Кавурка О. М., головного механіка Бабака І. Г. та головного бухгалтера Бойчук І. М. не можуть вважатись допустимими доказами, а відтак правомірно не прийняв їх до уваги.

Разом з цим, з приводу наданих позивачем (апелянтом) суду апеляційної інстанції постанови прокурора від 28.05.2021 про надання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування, копії висновку судової автотоварознавчої експертизи №782/783/21-24 від 20.04.2021, копій пояснень ОСОБА_2. від 04.12.2020 та від 03.02.2021, засвідчених слідчим, який проводить досудове розслідування кримінального провадження, слід зазначити, що в силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких встановлено в статтях 13, 14, 74 ГПК України, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями ст. 80 цього Кодексу чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи, зокрема, відповідно до ч. 2 цієї статті позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

За змістом ч. 4 згаданої статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, за яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 5 цієї статті у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк, суд може встановити додатковий строк для подання цих доказів.

Отже, за змістом наведених положень всі докази, які підтверджують заявлені вимоги мають бути подані позивачем одночасно з такою заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.

За спливом встановленого процесуального строку відповідач втрачає право на вчинення відповідної процесуальної дії (ч. 1 ст. 118 цього Кодексу).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарг (ст. 269 ГПК Украіни). Суд апеляційної інстанції досліджує докази,які стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, системний аналіз положень ст.ст. 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує вимоги позовної заяви повинні існувати на момент звернення до суду з відповідною заявою, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою.

Відсутність доказів як на момент подання позову, а тим більше на момент ухвалення судом оскаржуваного рішення, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів в порядку ст.269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/10002/19.

Відтак, оскільки вищезгадані докази, які подані позивачем до апеляційного суду, не були подані ним суду першої інстанції і цей суд не давав їм оцінки, більше того постанова прокурора від 28.05.2021 про надання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування, висновок судової автотоварознавчої експертизи №782/783/21-24 від 20.04.2021 та пояснення ОСОБА_2. від 03.02.2021 не існували на момент розгляду справи судом першої інстанції та на момент ухвалення оскаржуваного рішення (29.12.2020), адже датовані після вказаної дати, апеляційний суд не приймає їх, а відповідне клопотання позивача (апелянта) залишає без задоволення.

За приписами ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Відповідно до п. 2.2 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, господарські операції визначено як факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні ж документи повинні бути складені в момент проведення кожної господарської операції або, якщо це не можливо, безпосередньо після її завершення.

Первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо (п. 2.4 вищезгаданого Положення).

Таким чином, підписаний сторонами акт приймання-передачі товару, в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку та ЦК України, є первинним документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення й засвідчує факт передачі товару, а наявна в матеріалах справи належним чином засвідчена копія цього акту є належним та допустимим доказом в розумінні приписів чинного ГПК України на підтвердження цих обставин, відтак апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача (апелянта) про витребування у відповідача оригіналу вищезгаданого акту. Крім цього, слід зазначити, що позивачем не доведено, що у нього як у сторони, яка підписувала вказаний акт, відсутній цей документ.

З огляду на наведене, апеляційний суд визначає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що відповідач фактично виконав взяті на себе зобов`язання за Договором №15 та передав позивачу спеціалізований вантажний лісовоз MAN TGS 33.483 без маніпулятора у день підписання Додаткової угоди №1 відповідно до умов п. 4.1.1, 4.3, 5.1 Договору №15.

У відповідності до ч. 3 ст. 694 ЦК України, ч. 1 ст. 665 ЦК України невиконання продавцем обов`язку щодо передання товару, проданого в кредит, дає продавцю право розірвати договір купівлі-продажу шляхом односторонньої заяви про відмову від договору.

При цьому, підписання акту прийому-передачі майна від 27.12.2019 з боку ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство», скріплення його печаткою цього підприємства, свідчить про участь позивача у такій господарській операції, а відтак й отримання товару за Договором №15. Жодних інших доказів допущення істотного порушення відповідачем умов Договору №15, яке полягає у непоставці спірного лісовозу, позивачем (апелянтом) не надано.

Стосовно доводів про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення директором ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, за заявою позивача щодо незаконного підписання 27.12.2019 акту прийому-передачі спеціалізованого вантажного лісовоза TGS 33.483 без його прийняття, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.

Отже, підтвердженням вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення є обвинувальний вирок, ухвалений судом.

Наявність кримінального провадження відносно колишнього директора позивача ОСОБА_2. щодо незаконного підписання акту прийому-передачі майна не може свідчити про вчинення ним такого кримінального правопорушення.

З огляду на наведене та встановлені судом обставини щодо передачі відповідачем позивачу товару у визначений Договором №15 строк, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для розірвання Договору №15 з підстав істотного порушення його умов.

З приводу заявлених позивачем вимог про розірвання Договору купівлі-продажу №16 від 20.03.2019, слід зазначити, що вказані позовні вимоги також не містять вимог матеріального права, на підставі яких позивач просив розірвати Договір №16.

За змістом позовної заяви підставою позовних вимог, тобто обставинами, якими позивач обґрунтовував свої вимоги про розірвання Договору №16, зазначено використання предмету Договору №16, що прямо залежить від наявності предмету Договору №15, оскільки позивач мав намір придбати причеп-лісовоз саме з метою його подальшого використання зі спеціалізованим вантажним лісовозом MAN TGS 33.483.

Тобто, у цьому випадку позивач зазначав про істотну зміну обставин, відтак при вирішенні питання про розірвання Договору підлягають застосуванню приписи ст. 652 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути змінений з підстав визначених частиною четвертою цієї статті за одночасної наявності таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Відтак, закон пов`язує можливість внесення змін до договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

При цьому згідно ч. 4 зазначеної статті зміна договору в зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

У вирішенні питання про наявність підстав для внесення змін до договору на підставі наведеної статті в межі дослідження у справі входить з`ясування усіх обставин, якими сторони керувались, укладаючи цей договір, а також надання їм правової оцінки щодо обставин, які істотно змінились, та наслідком чого може бути зміна умов договору. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 904/9906/17.

Таким чином, за змістом наведених законодавчих положень зміна договору в зв`язку з істотною зміною обставин в судовому порядку, як і розірвання договору з цих підстав, виходячи з принципу свободи договору, є винятковими заходами, що застосовуються за наявності підтвердження дійсної істотної зміни обставин, з яких виходили сторони, укладаючи цей правочин.

Оскільки судом встановлено здійснення відповідачем поставки позивачу предмету Договору №15, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про не доведення позивачем належними та допустимими доказами неможливість використання предмету Договору №16, а отже і не довів істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, позовні вимоги про розірвання Договору №16 також не підлягають задоволенню.

Крім цього, позивачем заявлено вимоги про стягнення суми попередньої оплати в розмірі 315 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За змістом згаданої норми прав умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Законом не визначено формиу пред`явлення такої вимоги покупця, а тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Крім цього, згідно ч. 3 ст. 652 ЦК України у разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними в зв`язку з виконанням цього договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Приписи цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Проте, оскільки суд встановив, що відповідач не порушив взятих на себе зобов`язань за Договорами №15, №16 та про відсутність підстав для розірвання цих договорів на підставі ст. 651, 652 ЦК України, позовні вимоги про стягнення з відповідача перерахованих за цими договорами коштів в розмірі 315 000,00 грн. не підлягають задоволенню як безпідставні та необґрунтовані.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оскільки в судовому засіданні 14.09.2021 було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, а суддя Шаптала Є.Ю. перебував у відпустці з 20.09.2021 по 03.10.2021 включно, повний текст постанови підлягає підписанню після виходу цього судді з відпустки.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Новгород-Сіверське лісове господарство» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.12.2020 у справі № 927/824/20 - без змін.

Матеріали справи № 927/824/20 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.10.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.Р. Станік

Є.Ю. Шаптала