ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/2610/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства "Жилкомсервіс" (61052, Харківська обл., м. Харків, вул. Конторська, буд. 35; )
до Фізичної особи-підприємця Штоліної Ірини Миколаївни ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 )
про стягнення заборгованості
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

30.06.2021 Комунальне підприємство "Жилкомсервіс" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Штоліної Ірини Миколаївни, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Штоліної Ірини Миколаївни заборгованість за договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій №2/19 від 02.04.2007 у розмірі 68 364,49 грн., з яких 12 816,79 грн. борг за період з 01.04.2007 по 31.05.2021 по договору №2/19 від 02.04.2007, 1 872,08 грн. - 3% річних, 53 627,12 грн. - індекс інфляції, 48,49 грн. - пеня, а також стягнути з відповідача сплачений судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій №2/19 від 02.04.2007 за період з 01.04.2007 по 31.05.2021.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02.07.2021 позовну заяву Комунального підприємства "Жилкомсервіс" (вх.№2610/21 від 30.06.2021) залишено без руху. Надано позивачу строк, який становить 5 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, для усунення недоліків.

19.07.2021 на виконання вимог ухвали господарського суду Харківської області від 02.07.2021 через канцелярію суду представник позивача разом із супровідним листом (вх.№16834 від 19.07.2021) надав позовну заяву з відомостями щодо ціни позову, оригінал опису вкладення у цінний лист з оригіналом розрахункового документа, виданого поштовим відділенням щодо отримання послуг зв`язку, на підтвердження надіслання учасникам справи копії позовної заяви та усіх доданих до неї документів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.07.2021 прийнято позовну заяву (вх.№2610/21 від 30.06.2021) Комунального підприємства "Жилкомсервіс" до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/2610/21. Визначено, розгляд справи №922/2610/21 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачу встановлено строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов (ст.251 ГПК України), строк 15 днів з дня отримання цієї ухвали для подання клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (ч.4 ст.250 ГПК України) та строк 5 днів на подання до суду заперечень на відповідь позивача на відзив з дня його отримання, оформлених відповідно до ст.167 ГПК України. Позивачу встановлено строк 5 днів на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання (ст. 251 ГПК України). Роз`яснено сторонам, що у випадку неподання відповідачем відзиву та/або клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, а також не подання позивачем відповіді на відзив у строки встановлені цією ухвалою розгляд справи буде відбуватися за наявними матеріалами після спливу строку встановленого для подання відповідачем клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та в межах строків встановлених статтею 248 ГПК України.

10.08.2021 через систему "Електронний суд" господарського суду Харківської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява щодо застосування строків позовної давності (вх.№18747 від 10.08.2021).

Вищезазначені відзив на позовну заяву та заяву щодо застосування строків позовної давності представником відповідача додатково надіслано на електронну скриньку суду (вх.№4896 від 10.08.2021).

Як стверджує представник відповідача, у КП "Жилкомсервіс" (виконавця) за спірним договором виникло право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання за договором згідно п.2.1 спірного договору 15 квітня 2009 року, де 1 квітня 2009 року розрахунковий період (місяць) (до 01 березня 2009 року умови договору виконані сторонами), а 15 квітня 2009 року період внесення платежу за розрахунковий період. Отже, право пред`явити вимогу до суду про виконання договірних зобов`язань виникло у виконавця за договором 01.04.2009 + 15 днів = 15.04.2009. Тобто позивач, на переконання представника відповідача, мав право звертатися до суду в межах позовної давності з 15.04.2009 по 15.04.2012, а позов був пред`явлений до суду 30.06.2021, з цим позовом до суду Позивач звернувся лише у червні 2021 року, тобто зі спливом передбаченого ст.257, 258 ЦК України трирічного загального, що стосується основної заборгованості, і річного спеціального, що стосується вимог про стягнення неустойки, строків позовної давності. Про що представник відповідача зробив висновок, що позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, що має наслідком відмову в задоволенні позову.

Разом з цим, на переконання представника відповідача, спірний договір має конечний термін а саме: 03 березня 2010 року + 3 роки = 03 березня 2013 року. Повторне, по-третє, по-четверте продовження терміну дії договору у спірному договорі не визначено та не зазначено і є хибним твердженням позивача з метою ввести суд в оману стосовно умов договору. Також представник відповідача зазначив, що згідно п.2.2 оскаржуваного договору щомісячна оплата послуг складає 28 грн.67 коп. під час дії договору. Згідно п.3.3 п.п.5 оскаржуваного договору, виконавець має право вносити за погодженням з споживачем зміни у договір, що впливають на розмір плати за послуги. Позивачем неподано ні одного доказу, що такі погодження існують. Але позивач проводить розрахунок на своїх невідомо звідки взятих калькуляцій. На переконання представника відповідача, розрахунок заборгованості позивачем спотворений. Відповідач належним чином виконувала всі договірні зобов`язання до 01 березня 2009 року до моменту коли позивач по справі в порушення вимог п.3.2 п.п.5 самочинно змінив п.2.2 щомісячна оплата послуг позивача з 28 грн. 67коп. на 43 грн. 47 коп. та фактично розірвав попередній договір укладений 02.04.2007. Згідно п.2.2 договору щомісячна оплата послуг позивача складає 28 грн. 67 коп. Таким чином імовірна заборгованість Фізичної особи-підприємця Штоліної Ірини Миколаївни згідно договору №2/19 від 02.04.2007 перед Комунальним підприємством "Жилкомсервіс" на дату закінчення договору, а саме 03 березня 2013 року при його існуванні складала би 1376,16 грн., з 01 березня 2009 року по 03 березня 2013 року позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, що має наслідком відмову в задоволенні позову відповідно до ст.262 ЦКУ, про що відповідач заявляє і просить суд застосувати позовну давнину до позовних вимог позивача по справі.

Також представник відповідача зазначив, що позивач вже звертався з цих підстав 21.08.2018 до Господарського суду Харківської області із заявою (вх.№2722/19) про видачу судового наказу про стягнення з боржника - Фізичної особи-підприємця Штоліної Ірини Миколаївни боргу у сумі 4 000,55 грн. за період з 01.09.2016 по 31.07.2019, який виник на підставі письмового договору №2/19 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 02.04.2007 та суми судового збору у розмірі 192,10 грн. та отримував судовий наказ, який був скасований 18.09.2019 ухвалою господарського суду Харківської області по справі №922/2722/19.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

При цьому суд зазначає, що відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Так, процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідного документу.

Таким чином, всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Враховуючи наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про її розгляд за наявними матеріалами.

Згідно з ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

Рішенням Харківської міської ради №69/06 від 26.07.2006 "Про створення комунального підприємства "Жилкомсервіс" та рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №1186 від 20.12.2006 "Про визначення виконавців послуг в житловому фонді м. Харкова" КП "Жилкомсервіс" створено та визначено виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова з управління будинками, спорудами або групами будинків.

Підприємство є юридичною особою, створеною за законодавством України у формі комунального унітарного підприємства, що надає послуги з метою отримання прибутку.

Відповідно до положень статуту Комунального підприємства "Жилкомсервіс" підприємство створено з метою: здійснення функцій утримання на балансі переданих йому власником житлових будинків, споруд та іншого майна; забезпечення належного рівня житлово-комунального обслуговування населення, створення відповідних умов для проживання; забезпечення схоронності і підвищення рівня благоустрою житлового фонду, який знаходиться на балансі підприємства; забезпечення підготовки житлового фонду до експлуатації в весняно-літній та осінньо-зимовий періоди та інше. Предметом діяльності підприємства, зокрема, є виконання функцій замовника та виконавця житлово-комунальних послуг, укладення договорів на обслуговування житлово-комунальними послугами споживачів з виконавцями послуг, контроль за якістю послуг і виконанням умов договорів, забезпечення експлуатації житлових будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами, здійснення технічного контролю за станом житлового фонду та інженерного забезпечення, забезпеченням безперебійної роботи інженерного обладнання житлових будинків шляхом проведення профілактичного обслуговування, виконання планово-попереджувальних поточних ремонтів, своєчасного усунення наслідків аварійних ситуацій.

Одним з основних обов`язків Комунального підприємства "Жилкомсервіс", відповідно до його Статуту, є утримання на балансі житлового фонду та іншого майна, що є комунальною власністю територіальної громади м. Харкова.

Положеннями ст.67 Господарського кодексу України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємство вільне у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Крім того, ч.1 ст.19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (Закон №1875-IV, який діяв до 10.06.2018) визначена обов`язковість відносин між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг виключно на договірних засадах.

02.04.2007 між Комунальним підприємством "Жилкомсервіс" (виконавець) та Фізичною особою-підприємцем Штоліною Іриною Миколаївною, як власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, б.260, загальною площею 55,8 кв.м. (споживач) було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій №2/19 (надалі - Договір) (а.с.23-24 т.1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру праві власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером інформаційної довідки 250508763 від 30.03.2021, нежитлове приміщення підвалу №1,2,4,5 загальною площею 55,8 кв.м. в житловому будинку літ."А-16" за адресою м. Харків, Салтівське шосе, б.260 належить Фізичній особі-підприємцю Штоліній Ірині Миколаївні на праві приватної власності (а.с.25 т.1).

Відповідно до п.1.1. Договору, предметом договору є забезпечення Виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та при будинкових територій у будинку, який знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова (перелік послуг, відображених у додатку №1 додається), а Споживачем своєчасної оплати цих послуг за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених договором.

Невідкладною частиною даного договору є додаток №1 до договору розробленого на підставі рішення Харківської міської ради від 06.10.2006 №139/06 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та при будинкових територій (квартирну плату) для житлово-експлутаційних підприємств комунальної власності територіальної громади м. Харкова" (п.1.2.Договору).

Виконавець надає послуги відповідно до затвердженого органом місцевого самоврядування рішення про структуру тарифів (п.1.3.Договору).

Розмір щомісячної плати за надані послуги на момент укладення цього договору становить для кожного споживача, окремо, залежно від кількісних показників фактичного надання послуг з урахуванням забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного технічного стану будинку (споруди) та при будинкової території, на підставі додатку №4 до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 04.10.2006 р. №806 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та при будинкових територій (квартирну плату) для житлово-експлуатаційних підприємств комунальної власності територіальної громади м. Харкова" (п.1.4.Договору) (а.с.29 т.1).

На виконавця можуть бути покладені функції виконавця послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення відповідно до рішень уповноважених органів (п.1.5.Договору).

Відповідно до п.2.1. Договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється (платежі вносяться) не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Щомісячна оплата на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій складає 28 грн. 67 коп., згідно калькуляції (п.2.2.Договору).

Плата вноситься на розрахункові рахунки виконавця, відкриті в установленому порядку (п.2.3.Договору).

За несвоєчасне внесення плати із споживача стягується пеня у розмірі 0,1 % від суми заборгованості за кожен день прострочки платежу (п.2.5.Договору).

Споживач зобов`язаний, зокрема, у разі несвоєчасного внесення платежів за послуги сплачувати пеню у розмірі, встановленому законом і договором (п.3.2.Договору).

Відповідно до п.3.3. Договору, виконавець має право, зокрема, вносити за погодженням із споживачем зміни у договір, що впливають на розмір плати за послуги.

Згідно п.3.4. Договору виконавець зобов`язаний, зокрема, надавати споживачу в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік складових послуг, структуру тарифу, загальну суму місячного платежу, норми споживання, режим надання послуг, їх споживчі властивості тощо.

Пунктом 4.1. Договору сторони погодили, що споживач несе відповідальність згідно із законодавством і цим договором, зокрема, за несвоєчасне внесення платежів за послуги шляхом сплати пені в розмірі 0,1 відсотка місячної плати за послуги за кожен день прострочення платежу.

Згідно п.4.2. Договору, виконавець несе відповідальність, зокрема, за порушення зобов`язань, встановлених договором і законодавством.

У разі порушення виконавцем умов договору споживачем та представником виконавця складається акт-претензія із зазначенням у ньому строків, виду порушення, кількісних і якісних показників послуг тощо.

Представник виконавця повинен з`явитися на виклик споживача для підписання акта-претензії не пізніше ніж протягом двох робочих днів після отримання повідомлення споживача.

У разі неприбуття представника виконавця у визначений договором строк або необґрунтованої відмови, від підписання акта-претензії, останній вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживача (п.5.1. Договору).

Акт-претензія подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає споживачеві обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій (п.5.2.Договору).

Відповідно до п.5.3. Договору, спори між сторонами розв`язуються шляхом переговорів або у судовому порядку.

Відповідно до п.7.1. Договору, цей договір набирає чинності з 02 квітня 2007 року, строком на три роки, та діє до 31 березня 2010 року, якщо про інше не було заявлено споживачем в письмовій формі.

Договір вважається продовженим на той же самий термін, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання договору або необхідність його перегляду (п.7.2.Договору).

Договір може бути розірваний достроково у разі переходу права власності (користування) на нежитлове приміщення до іншої особи (п.7.3.Договору).

В той же день, сторонами було підписано Додаток №1 "Тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для житлово-експлуатаційних підприємств комунальної власності територіальної громади м. Харкова, які визначені виконавцями послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" до Договору, яким погоджено вартість послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у загальному розмірі 28,67 грн. на місяць (а.с.24 т.1).

Матеріали справи містять також витяг з технічного паспорта на громадський будинок, розташований за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, б.260, та, зокрема план нежитлового приміщення підвалу №1,2,4,5 в літ. "А-16" (а.с.26-28 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 22.02.2009 №72 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова" визначено перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, мінімально необхідних для забезпечення санітарно- гігієнічних вимог проживання та перебування в приміщеннях, забезпечення технічних вимог до експлуатації будинку, підтримання несучої спроможності конструкцій та експлуатаційних характеристик внутрішньобудинкових мереж і систем (додаток №1).

Встановлено тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для будинків комунальної власності територіальної громади м. Харкова, що знаходяться в господарському віданні комунального підприємства "Жклкомсервіс", по кожному будинку окремо, залежно від кількісних показників фактичного надання послуг з урахуванням забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій (додаток №2).

Визнано таким, що втратило чинність, рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 04.10.2006 №806 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (квартирну плату) для житлово-експлуатаційних підприємств комунальної власності територіальної громади Харкова" (а.с.30 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 №893 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова" визначено перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, мінімально необхідних для забезпечення санітарно- гігієнічних вимог проживання та перебування в приміщеннях, забезпечення технічних вимог до експлуатації будинку, підтримання несучої спроможності конструкцій та експлуатаційних характеристик внутрішньобудинкових мереж і систем (додаток №1).

Встановлено тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для будників комунальної власності територіальної громади м. Харкова, що знаходяться в господарському віданні комунального підприємств "Жилкомсервіс", по кожному будинку окремо, залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій (додаток № 2).

Визначено, вважати таким, що тратило чинність, рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.02.2009 №72 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова" (а.с.31 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.01.2012 №39 "Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 р. №893 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова" внесено зміни до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 №893 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будників і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова", виклавши додаток №2 до нього у новій редакції.

Доручено КП "Жилкомсервіс" виконати перерахунки нарахованих з 1 січня 2012 року сум оплати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; проінформувати мешканців м. Харкова щодо виконаних перерахунків сум оплати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Дане рішення набрало чинності з 1 січня 2012 року (а.с.32 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 16.09.2015 №569 "Про внесення змін та доповнень до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 №893 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова" внесено зміни до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 №893 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова" (із змінами), доповнивши додаток 2 до рішення пунктами 8050-8061 згідно з додатком.

Рішення набрало чинності з 01 жовтня 2015 року (а.с.33 т.1)

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.05.2017 №283 "Про коригування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова" внесено зміни до Переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, мінімально необхідних для забезпечення санітарно-гігієнічних вимог проживання та перебування в приміщеннях, забезпечення технічних вимог до експлуатації будинку, підтримання несучої спроможності конструкцій та експлуатаційних характеристик внутрішньобудинкових мереж і систем, визначеного рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 №893 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова" (в редакції рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.01.2012 № 39), виклавши додаток 1 до нього у новій редакції.

Скориговано тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова, встановлені рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 №893 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова" (в редакції рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.01.2012 №39), виклавши додаток 2 до нього у новій редакції.

Рішення набрало чинності з 01 червня 2017 року (а.с.34 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.05.2018 №318 "Про коригування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова" скориговано тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова, встановлені рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 №893 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова" (в редакції рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.0551017 №283), виклавши додаток 2 до нього у новій редакції.

Рішення набрало чинності з 01 червня 2018 року (а.с.35 т.1)

Проте, жодного додатку до вищезазначених рішень матеріали справи не містять.

Відповідно до довідки Комунального підприємства "Жилкомсервіс" ФОП Штоміна Ірина Миколаївна, договір №2/19 від 02.04.2007, за період з 01.07.2017 по 31.05.2021 у КП "Жилкомсервіс" з актами-претензіями, оформленими у порядку згідно ст.18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", на надання неякісних послуг або ненадання послуг у повному обсязі не зверталась (а.с.36 т.1).

22.04.2021 позивач звернувся до відповідача з претензією №468/21/07-05 від 16.04.2021 про сплату заборгованості у розмірі 12 235,40 грн. (а.с.21 т.1).

Як стверджує позивач, станом на 01.06.2021 у відповідача, за укладеним Договором №2/19 від 02.04.2007 перед позивачем утворилась заборгованість за період з 01.04.2007 по 31.05.2021 на загальну суму 12 816,79 грн., у зв`язку із чим позивачем було нараховано відповідачу 3% річних у розмірі 1 872,08 грн., індекс інфляції у розмірі 53 627,12 грн. та пеню у розмірі 48,49 грн.

На підтвердження зазначеного позивач надав розрахунок суми заборгованості.

Доказів здійснення відповідачем платежів за Договором №2/19 від 02.04.2007 за період з 01.04.2007 по 31.05.2021 на загальну суму 12 816,79 грн. матеріали справи не містять.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів.

Пунктом 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України вcтановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача, виникла з 01.04.2007, тобто під час дії Закону України "Про житлово-комунальні послуги" №1875-IV від 24.06.2004 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яким регулювалися основні засади організаційних, господарських відносин, що виникали у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

За приписами ч.1 ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" №1875-IV від 24.06.2004 (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" №1875-IV від 24.06.2004 (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором про надання послуг.

Частиною 1 ст.901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач взяті на себе зобов`язання за Договором виконав належним чином та в повному обсязі. Даний факт відповідачем не спростований. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Крім того, обов`язок відповідача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом визначений і у п.5 ч.3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" №1875-IV від 24.06.2004 (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин).

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону відповідач зобов`язаний оплатити отримані ним послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Проте, в порушення зазначених вище правових норм та умов Договору, відповідач взяті на себе зобов`язання з оплати за надані позивачем послуги в повному обсязі не здійснив, за отримані послуги розрахувався частково, у зв`язку з чим у нього перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 12 816,79 грн. за період з 01.04.2007 по 31.05.2021, яка до теперішнього часу є несплаченою.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки вважає, що позивач мав право звернутися до суду в межах позовної давності з 15.04.2009 по 15.04.2012, дія Договору закінчилася 03.03.2013, а розрахунки заборгованості позивачем було спотворено з метою отримання неправомірної вигоди.

Розглянувши заяву відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

За приписами ст.ст.256 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Статтею 268 Цивільного кодексу України визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється.

Відповідно до ч.2 ст.268 Цивільного кодексу України, Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Глава 63 Цивільного кодексу України, яка передбачає загальні положення надання послуг, не вказує на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаної глави, та не передбачає, що вимога про стягнення заборгованості за надані послуги належить до вимог, на які позовна давність не поширюється.

Законом України "Про житлово-комунальні послуги" №1875-IV від 24.06.2004 (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) також не передбачено, що вимога про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій належить до вимог, на які позовна давність не поширюється.

Таким чином, сутність вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій не виключає застосування до неї позовної давності, а тому перебіг позовної давності для позивача почався від дня, коли він довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Умовами Договору, зокрема п.2.1, чітко визначений обов`язок відповідача здійснити розрахунки за отримані послуги не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим, а тому, своєчасно не отримавши оплату, позивач був обізнаний, що відповідач з 16-го числа наступного місяця допустив прострочення платежу, та саме з цього часу для позивача почався перебіг строку позовної давності в межах якого він мав право звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина 1 статті 259 ЦК України).

Частиною 1 та 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В частині 2 статті 267 ЦК України зазначено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, суд зазначає, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов`язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81-1 ГПК); господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Разом з тим, пунктом 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" передбачено, що якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи та період заборгованості з 02.04.2007 по 31.03.2010 судом встановлено, що позивачем дійсно пропущено строк позовної давності за зазначений період. При цьому, умовами спірного Договору не було збільшено строк позовної давності.

Враховуючи встановлений факт порушення відповідачем умов Договору в частині здійснення своєчасної оплати за надані позивачем послуги в період з 02.04.2007 по 31.03.2010, а також те, що позивач пропустив строк позовної давності, в межах якого він мав право звернутися до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за період з 02.04.2007 по 31.03.2010 у розмірі 565,09 грн., суд дійшов висновку, що заява відповідача про застосування строку позовної давності в цій частині підлягає задоволенню у зв`язку із чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині про стягнення з відповідача заборгованості за період з 02.04.2007 по 31.03.2010 у розмірі 565,09 грн.

Що стосується вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідача за період з 01.04.2010 по 31.05.2021, суд зазначає наступне.

Як було встановлено судом, Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій №2/19 від 02.04.2007 набрав чинності з 02 квітня 2007 року, строком на три роки, та діяв до 31 березня 2010 року (п.7.1.Договору).

Пунктами 7.2. та 7.3. Договору сторони погодили, що Договір вважається продовженим на той же самий термін, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання договору або необхідність його перегляду. Договір може бути розірваний достроково у разі переходу права власності (користування) на нежитлове приміщення до іншої особи.

Письмових заяв про розірвання договору або необхідність його перегляду жодної із сторін, заявлених за місяць до закінчення його строку, чи переходу права власності (користування) на спірне нежитлове приміщення до іншої особи матеріали справи не містять.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій №2/19 від 02.04.2007 було неодноразово пролонговано на той же самий термін (строком на три роки) та на сьогоднішній день є чинним, оскільки ані позивачем ані відповідачем у відповідності до п.7.2. Договору не було письмово заявлено про його розірвання.

Відповідно до частини 1 статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

З огляду на зазначене, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що повторне, по-третє, по-четверте продовження терміну дії договору у спірному договорі не визначено та не зазначено і є хибним твердженням позивача з метою ввести суд в оману стосовно умов Договору, оскільки таке твердження представника відповідача є безпідставним та не підтверджується належними доказами.

Таким чином, позивач на договірних підставах продовжував забезпечувати надання відповідачу послуг з утримання будинків і споруд та при будинкових територій у будинку, який знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова. А споживач був зобов`язаний своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених Договором.

Так, п.2.2. Договору та Додатком №1 до Договору сторони визначили розмір щомісячної оплати на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що склала 28,67 грн.

Разом з цим п.3.3. Договору сторони погодили, що виконавець має право, зокрема, вносити за погодженням із споживачем зміни у договір, що впливають на розмір плати за послуги.

Згідно п.3.4. Договору виконавець зобов`язався, зокрема, надавати споживачу в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік складових послуг, структуру тарифу, загальну суму місячного платежу, норми споживання, режим надання послуг, їх споживчі властивості тощо.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивач нараховував відповідачу суму до оплати за надані послуги виходячи з тарифу, визначеного сторонами в Договорі до 28.02.2009.

В подальшому, починаючи з березня 2009 року розмір тарифу було неодноразово збільшено.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішеннями виконавчого комітету Харківської міської ради від 22.02.2009 №72, від 20.12.2011 №893, від 27.01.2012 №39, від 16.09.2015 №569, від 10.05.2017 №283, від 11.05.2018 №318 було внесено зміни до тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для будинків комунальної власності територіальної громади м. Харкова, що знаходяться в господарському віданні комунального підприємства "Жклкомсервіс", по кожному будинку окремо, залежно від кількісних показників фактичного надання послуг з урахуванням забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій, виклавши їх у відповідних Додатках до зазначених рішень.

З огляду на зазначене, позивач мав право на підставі вищезазначених Рішень виконавчого комітету Харківської міської ради повідомивши споживача та за його погодженням внести зміни у договір, збільшивши розмір тарифів на оплату на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також позивач, з урахуванням зміни розміру тарифів, зобов`язаний був надавати споживачу в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік складових послуг, структуру тарифу, загальну суму місячного платежу, норми споживання, режим надання послуг, їх споживчі властивості тощо.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищезазначене, суд констатує, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення позивачем відповідача про зміни розміру тарифу, погодження з відповідачем таких змін та надання відповідачу на підставі Рішень виконавчого комітету Харківської міської ради, якими було внесено зміни до тарифів, в установленому законодавством порядку необхідної інформації про перелік складових послуг, структуру тарифу, загальну суму місячного платежу, норми споживання, режим надання послуг, їх споживчі властивості тощо.

При цьому, в матеріалах справи відсутні Додатки до Рішень виконавчого комітету Харківської міської ради від 22.02.2009 №72, від 20.12.2011 №893, від 27.01.2012 №39, від 16.09.2015 №569, від 10.05.2017 №283, від 11.05.2018 №318, якими було внесено зміни до тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для будинків комунальної власності територіальної громади м. Харкова, що знаходяться в господарському віданні комунального підприємства "Жилкомсервіс", по кожному будинку окремо, залежно від кількісних показників фактичного надання послуг з урахуванням забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій, що унеможливлює здійснення судом перевірки правильності нарахування позивачем розміру заборгованості відповідача на підставі зазначених Рішень.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у відповідача заборгованості за період з 01.04.2010 по 31.05.2021 саме у розмірі 12 251,70 грн., оскільки доказів правомірності розрахунку виходячи з тарифів зазначених в розрахунку заборгованості матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене, суд відмовляє в задоволенні позову у цій частині.

Також, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1 872,08 грн., індекс інфляції у розмірі 53 627,12 грн. та пені у розмірі 48,49 грн.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року по справі №3-1462гс16 підкреслив, що платежі встановлені ст.625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Також Верховний Суд України відмітив, що ст.617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

Отже, Верховний Суд України розв`язуючи спір застосовує принцип права щодо пріоритету спеціальної норми над загальною.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 3-1195гс16.

14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №924/532/19 досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних, де визначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17, від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання.

За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України, якою передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Разом з тим, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до п.4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 №10 даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

В силу приписів статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши надані позивачем розрахунки сум 3% річних, інфляційних збільшень та пені, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки такі вимоги є похідними від вимоги про стягнення основної заборгованості та їх розрахунок здійснений виходячи із змінених тарифів, розмір яких позивачем не доведено належними та допустимими доказами.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Водночас, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, з врахуванням приписів ст.129 ГПК України, витрати щодо сплати судового збору покладається на позивача в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства "Жилкомсервіс" до Фізичної особи-підприємця Штоліної Ірини Миколаївни про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Кодексу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено "27" вересня 2021 р.

Суддя Т.О. Пономаренко