Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.09.2021 м. Івано-ФранківськСправа № 909/443/21

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Максимів Т. В. , секретар судового засідання Масловський А. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Попович Анни Іванівни

до відповідача: Печеніжинської селищної ради Об`єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області

про визнання недійсним рішення селищної ради

за участю:

від позивача: Петраш Юрій Любомирович ,

від відповідача: Недільська Оксана Василівна

встановив: Фізична особа-підприємець Попович Анна Іванівна звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Печеніжинської селищної ради ОТГ Коломийського району Івано-Франківської області про визнання недійсним рішення Печеніжинської селищної ради від 23.12.2020 № 148-3/2020 "Про передачу в оренду земельної ділянки" в частині встановлення Попович Анні Іванівні орендної плати у розмірі 12 % від грошової оцінки земельної ділянки площею 1,7474 га, кадастровий номер: :01:005:0017, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

24.05.2021 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 14.07.2021, яке суд постановив відкласти на 26.07.2021.

14.06.2021 відповідач подав відзив на позов вх.№8953/21, який суд прийняв до розгляду.

13.07.2021 позивач подав відповідь на відзив вх.№10805/21, яку суд прийняв до розгляду.

Позивач також подав заперечення на відповідь на відзив вх..№11716/21 від 27.07.2019, які суд прийняв до розгляду.

26.07.2021 суд постановив підготовче провадження закрити; розгляд справи по суті призначити на 01.09.2021.

01.09.2021 суд оголосив перерву до 22.09.2021.

Після перерви в судовому засіданні 22.09.2021 суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.12.2020 Печеніжинська селищна рада ОТГ Коломийського району Івано-Франківської області прийняла рішення "Про передачу в оренду земельної ділянки", в пункті 1 якого встановила Попович Анні Іванівні оренду плату в розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. При цьому для інших суб`єктів господарювання цього ж дня встановила меншу ставку орендної плати за користування земельною ділянкою з таким самим цільовим призначенням, чим створила для позивача дискримінаційні умови господарської діяльності порівняно з іншими суб`єктами господарювання та порушила права та інтереси позивача, незважаючи на те, що Законом України "Про захист економічної конкуренції", Законом України "Про засади запобігання протидії дискримінації в Україні" заборонено дискримінацію з боку органів місцевого самоврядування. Вважає вказане рішення незаконним та просить визнати недійсним в частині встановлення розміру орендної плати. На підтвердження своїх доводів позивач долучив до матеріалів справи копію рішення Печеніжинської селищної ради, згідно з яким для іншого суб`єкта господарювання встановлена орендна плата у розмірі 8% від нормативної грошової оцінки земель.

Позиція відповідача.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов вх.№8953/21 від 14.06.2021, відповідно до якого вказав, що інший суб"єкт господарювання добросовісно користувався земельною ділянкою, вчасно сплачував річну орендну плату та у відповідний термін звернувся про продовження договору оренди земельної ділянки. Водночас позивач звернулась до селищної ради вперше про укладення нового договору оренди земельної ділянки, оскільки до цього часу орендарем земельної ділянки була її мама. Зазначив, що відповідач не створював дискримінаційні умови для суб"єктів господарювання та керувався виключно вимогами Податкового кодексу України, де вказано, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу для земельних ділянок, нормативно грошову оцінку яких проведено, не може бути меншою за розмір земельного податку - 3 відсотків їх нормативно грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків від грошової оцінки земельної ділянки. Звернув увагу суду на те, що основним джерелом надходження коштів до селищного бюджету є саме плата за землю (в тому числі й орендна плата за земельні ділянки), при якій на передній план виходить спроможність територіальної громади належним чином організовувати управління земельним ресурсом громади з метою збільшення надходжень до селищного бюджету. Просив суд у позові відмовити.

Обставини справи.

Предметом доказування у цій справі є обставини, які підтверджують факт застосування відповідачем різних умов (розмірів орендної плати менш ніж 12% від нормативної грошової оцінки) при наданні в оренду земельних ділянок з однаковим цільовим призначенням.

27.08.2020 Попович Анна Іванівна , що є спадкоємцем майна, яке знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :01:005:0017, площею 1,7474 га в АДРЕСА_1 та за якою визнано право на оренду цієї ділянки (рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.06.2020) звернулася до Печеніжинської селищної ради Об"єднаної територіальної громади Коломийського району із заявою про надання в оренду вказаної земельної ділянки.

До цієї заяви приєднала копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.08.2018 №2040; копію договору оренди землі від 14.05.2008; копію витягу про земельну ділянку та копію рішення Коломийського міськрайонного суду від 25.06.2020.

23.12.2020 Печеніжинська сільська рада прийняла рішення "Про передачу в оренду земельної ділянки" №148-3/2020, в п.1 якого зазначено: передати в оренду гр. Попович Анні Іванівні земельну ділянку площею 1,7474 га, для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (обслуговування нежитлових будівель), кадастровий номер :01:005:0017 терміном на 10 (десять) років. Встановити орендну плату у розмірі 12 (дванадцять) % від грошової оцінки земельної ділянки. Обґрунтувань встановлення саме такого розміру орендної плати в рішенні не визначено.

Договір оренди сторони не уклали.

Водночас, 23.12.2020 Печеніжинська сільська рада прийняла рішення "Про продовження терміну дії договору оренди землі" №225-3/2020, відповідно до якого вирішила продовжити договір оренди земельної ділянки №00025 від 28.03.2011, укладений між Сопівською сільською радою та ОСОБА_4 , на земельну ділянку площею 0,4262 га, кадастровий номер :01:005:0045, для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (обслуговування нежитлових будівель), яка знаходиться в АДРЕСА_1 , терміном на 40 (сорок) років. Встановити, що річна орендна плата за користування земельною ділянкою яка розташована по АДРЕСА_2 (вісім) % відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

11.02.2021 адвокат позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом №2-21, відповідно до якого просив надати таку інформацію: чи приймала Печеніжинська селищна рада ОТГ Коломийського району Івано-Франківської області рішення про встановлення розмірів орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у комунальній власності Печеніжинської селищної рада ОТГ? Чи приймала селищна рада в період з 2019-2021 роки рішення про надання в оренду юридичним чи фізичним особам земельних ділянок для надання послуг автомобільного транспорту або для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості? Чи приймала селищна рада в період з 2019-2021 роки рішення про продовження дії раніше укладених договорів оренди земельних ділянок для надання послуг автомобільного транспорту або для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості?

19.02.2021 Печеніжинська селищна рада ОТГ надала відповідь на адвокатський запит №300/02-07/087, відповідно до якого повідомила, що рішення про встановлення розмірів орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у комунальній власності Печеніжинської селищної рада ОТГ нею не приймались, а також надала копії рішень про надання в оренду юридичним чи фізичним особам земельних ділянок та про продовження дії раніше укладених договорів оренди земельних ділянок для надання послуг автомобільного транспорту або для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості серед яких рішення №225-3/2020 від 23.12.2020 "Про продовження терміну дії договору оренди землі".

Позивач вважає, що відповідач приймаючи рішення №225-3/2020 від 23.12.2020 "Про продовження терміну дії договору оренди землі" та встановлення річної орендної плати 8 (вісім) % відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за користування земельною ділянкою з аналогічним цільовим призначенням земельної ділянки наданої позивачу, створив дискримінаційні умови ведення господарської діяльності у порівнянні з іншими суб"єктами господарювання, у зв"язку з чим він звернувся до суду за захистом порушеного права.

Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення.

За змістом статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (частина перша статті 124 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 1 статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 зазначеного Закону).

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частин першої, другої статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктами 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

За змістом статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" непряма дискримінація (яка, є однією з форм дискримінації) - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються (ч.1,2 ст. 6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" ).

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції" економічна конкуренція (конкуренція) - змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.

За змістом частини першої та абзацу восьмого частини другої статті 15 вказаного Закону, антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, зокрема, є дія, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

Антиконкурентні дії органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції (пункт 3 частини першої статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції").

Відповідно до положень частини 2 статті 25 Господарського кодексу України органам державної влади і органам місцевого самоврядування, що регулюють відносини у сфері господарювання, забороняється приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб`єктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб`єктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. У разі порушення цієї вимоги органи державної влади, до повноважень яких належить контроль та нагляд за додержанням антимонопольно-конкурентного законодавства, а також суб`єкти господарювання можуть оспорювати такі акти в установленому законом порядку.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

Важливою стосовно тлумачення дискримінації видається справа Тлимменос (Thlimmenos) проти Греції", де Суд указав: "…Право на захист від дискримінації порушено під час застосування однакового підходу до осіб, які перебувають у різних ситуаціях, за умови, що таке поводження не виправдане об`єктивною чи розумною метою…".

Отже, Суд вказує на наявність дискримінації не лише тоді, коли до осіб, що знаходяться в аналогічних ситуаціях, необґрунтовано ставляться по різному, але й у випадку однакового поводження з особами, ситуації яких відрізняються.

За змістом статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Основна мета статті 1 Першого Протоколу - це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в Конвенції.

Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що випливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статті 1 Першого Протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Broniowski проти Польщі", §143; у справі "Совтрансавто-Холдинг проти України" (Sovtransavto Holding v. Ukraine), №48553/99, § 96, ECHR 2002).

Аналіз статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дозволяє визначити критерії втручання у право на мирне володіння майном: держава гарантує кожному право на мирне володіння своїм майном, а будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним; втручання у право власності на мирне володіння майном повинно обґрунтовуватися суспільним інтересом (тобто, переслідувати легітимну мету); держава має право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів"; при втручанні у право на мирне володіння майном держава має забезпечувати справедливий баланс між необхідністю забезпечення безпеки та необхідністю захисту основоположних прав заявника.

Приймаючи до уваги непорушне право власності, у процесі розгляду численних справ, пов`язаних із застосуванням статті 14 Конвенції, Європейський суд з прав людини систематизував елементи, що утворюють дискримінацію, а саме:

1) мають бути встановлені факти, що свідчать про різне ставлення;

2) ця відмінність у ставленні не виправдана легітимною метою (суспільним інтересом), тобто відсутнє об`єктивне й розумне обґрунтування мети і результатів відповідного заходу;

3) відсутня розумна співмірність між засобами, що використовуються, і метою, що досягається (баланс інтересів).

У контексті викладеного під час розгляду справи відповідач не надав суду належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів на підтвердження того, що прийняте ним рішення від 23.12.2020 №148-3/2020 в частині встановлення для позивача орендної плати у розмірі 12% від діючої нормативної грошової оцінки земель відповідає легітимній меті, а також балансу суспільного й приватного інтересу позивача.

Відповідач не довів об`єктивності та розумності підходу у визначенні позивачу ставки орендної плати за користування земельною ділянкою на рівні 12% від нормативної грошової оцінки.

Різний підхід до вирішення цього питання, яке торкнулося безпосередньо позивача, за встановлених судом обставин свідчить, про допущену по відношенню до позивача дискримінацію.

Висновок суду.

Суд проаналізував приєднані до матеріалів справи рішення Печеніжинської селищної ради та встановив, що вказані рішення в частині встановлення розміру ставки орендної плати приймалися відповідачем в один день, індивідуально, з різними для орендарів результатами, при цьому без зазначення чітких критеріїв, за якими визначається ставка орендної плати для земельних ділянок з однаковим цільовим призначенням; встановлення для позивача розміру орендної плати в розмірі вищому ніж іншим суб`єктам господарювання, що призведе до створення йому нерівних умов у конкуренції порівняно з іншими, оскільки такі дії сприяють збільшенню витрат, пов`язаних зі сплатою оренди за земельну ділянку, а відтак, зменшенню рівня прибутковості тощо.

Отже суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання недійсним рішення Печеніжинської селищної ради від 23.12.2020 № 148-3/2020 "Про передачу в оренду земельної ділянки" в частині встановлення Попович Анні Іванівні орендної плати у розмірі 12 % від грошової оцінки земельної ділянки є обґрунтованою та належить до задоволення.

Судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні з позовом позивач сплатив судовий збір в сумі 2270 грн 00 коп., що підтверджується квитанцією про сплату №68788 від 14 травня 2021 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позову судовий збір в сумі 2270 грн 00 коп., суд покладає на відповідача.

Керуючись ст. 8, 124 Конституції України, статтями 2, 86, 129, 236-238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Фізичної особи-підприємця Попович Анни Іванівни до Печеніжинської селищної ради Об`єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області про визнання недійсним рішення селищної ради задовольнити.

Визнати недійсним рішення Печеніжинської селищної ради Об"єднаної територіальної громади від 23 грудня 2020 року №148-3/2020 "Про передачу в оренду земельної ділянки" в частині встановлення Попович Анні Іванівні орендної плати у розмірі 12 відсотків від грошової оцінки земельної ділянки площею 1,7474 га, кадастровий номер: :01:005:0017, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Стягнути з Печеніжинської селищної ради Об`єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області, вул. Незалежності, буд. 15, смт. Печеніжин, Коломийський район, Івано-Франківська область, 78274 (код 40157159) на користь Фізичної особи-підприємця Попович Анни Іванівни , АДРЕСА_3 (код НОМЕР_1 ) - 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строк, встановлений розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 27.09.2021

Суддя Т. В. Максимів