РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.09.2021Справа № 910/6377/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/6377/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосервіс" (Україна, 01042, м. Київ, вул. Іоана Павла ІІ, буд. 10, корп. 1, оф. 20; ідентифікаційний код: 30300665)

до 1) Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (Україна, 01001, м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, буд. 15; ідентифікаційний код: 37401206)

2) Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" (Україна, 01021, м. Київ, вул. Івана Мар`яненка, буд. 7; ідентифікаційний код: 35692211)

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРВ Естейт"

про покладення обов`язків орендодавця та визнання недійсним договору

Представники учасників справи:

від позивача: Рощин І.Г., ордер серії АН № 1027303 від 08.02.2021;

від відповідача-1: Мітін І.І., довіреність № 105/01-926/в-130 від 25.05.2020;

від відповідача-2: Романов Д.Ю., довіреність № 432-33 від 04.01.2021;

від третьої особи: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Теплосервіс" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач-1) та Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" (далі - відповідач-2) про покладення обов`язків орендодавця та визнання недійсним договору оренди комунального майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ЖКК АТ "Промтехмонтаж-2" та позивачем було укладено Договір оренди від 23.03.2000, за умовами якого позивачу було передано в оренду приміщення площею 64,1 кв. м., за адресою: м. Київ, вул. П. Лумумби, буд. 10 корп. 1, кім. 20. Натомість, як зазначає позивач, вказане приміщення було передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "ТРВ Естейт" на підставі Договору №315/КК/606 оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва від 28.12.2020, укладеного між Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією, Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРВ Естейт", відтак відповідачами не визнається факт укладення Договору оренди від 23.03.2000 між ЖКК АТ "Промтехмонтаж-2" та позивачем, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

11.05.2021 (надіслана засобами поштового зв`язку у встановлений судом строк) до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/6377/21, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРВ Естейт" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, підготовче засідання призначено на 16.06.2021.

10.06.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-1 заперечує проти позову та зазначає, що посилання позивача на положення законодавства, що регулює правовідносини оренди державного та комунального майна, в частині збереження чинності укладеного договору для нового власника є безпідставним, оскільки офіційна інформація щодо законних прав третіх осіб на приміщення № 20 по вул. П. Лумумби, буд. 10 корп. 1 в м. Києві, при прийнятті до комунальної власності житлового будинку була відсутня. За твердженнями відповідача-1, вказане приміщення, площею 64,1 кв.м. є об`єктом комунальної власності територіальної громади міста Києва і Договір оренди від 23.03.2000 було укладено позивачем з ЖКК АТ "Промтехмонтаж-2" після рішення Київської міської ради та розпорядження Київської міської державної адміністрації про прийняття до комунальної власності відомчого житлового фонду ВАТ "Промтехмонтаж-2". Крім того, відповідач-1 посилається на ту обставину, що позивач не скористався правом участі в аукціоні на право оренди вказаного нерухомого майна та не оскаржував результати аукціону, за наслідками якого договір оренди комунального майна було укладено з ТОВ "ТРВ Естейт".

15.06.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач-2 також заперечує проти позову, зазначає, що відповідач-2 не є правонаступником прав та обов`язків ВАТ "Промтехмонтаж-2", примірник Договору оренди від 23.03.2000, укладеного між позивачем та ЖКК АТ "Промтехмонтаж-2" відповідачу-2 не передавався, як і майно, перелік якого зазначено в бартерній угоді, про відсутність фактичних орендних правовідносин з позивачем свідчить нездійснення орендних платежів на рахунок відповідача-2, тобто, на думку відповідача-2, позивач безпідставно та безоплатно користувався нежитловими приміщеннями, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, що було зафіксовано відповідачем-2 07.09.2020 та 15.09.2020. Відповідач-2 також посилається на повідомлені відповідачем-1 обставини щодо неучасті позивача в аукціоні на право оренди вказаного нерухомого майна.

16.06.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшло пояснення щодо позову, в якому третя особа зазначила, що 07.12.2020 відбувся електронний аукціон щодо передачі в оренду нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, площею 64,1 кв. м., за адресою: м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, буд. 10 корп. 1, переможцем якого визнано третю особу та за результатами якого було укладено Договір №315/КК/606 оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва від 28.12.2020, за умовами якого вказане майно передано в оренду третій особі. У свою чергу, позивач правом на участь в аукціоні щодо оренди вказаного приміщення не скористався, посилання позивача на переважне право на укладення договору оренди є безпідставними, оскільки на дату укладення договору оренди між позивачем та відповідачем-1 були відсутні правовідносини з оренди вказаного приміщення.

У підготовче засідання 16.06.2021 з`явились представники учасників справи.

У підготовчому засіданні 16.06.2021 судом було оголошено перерву до 14.07.2021.

18.06.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1, за змістом якої позивач заперечує проти доводів відповідача-1, викладених у відзиві, зазначає, що відсутність у відповідача-1 інформації щодо законних прав позивача на спірне приміщення не може бути підставою для невизнання факту наявності договірних правовідносин, позивач також заперечує щодо доводів відповідача-1 про безпідставне використання ним нежитлових приміщень, що зафіксовано 07.09.2020 та 15.09.2020, оскільки за час оренди приміщення жодних питань не виникало, жодних звернень, листів, вимог від відповідачів не надходило, при цьому, відповідач-2 більше 10 років виставляв рахунки за експлуатаційні послуги, підписував акти наданих послуг, чим фактично визнав обставину наявності договірних відносин з оренди вказаного приміщення. Позивач визнає обставину щодо неучасті в аукціоні на право оренди вказаного приміщення, проте зазначає, що не зміг взяти участь в аукціоні у зв`язку з відсутністю будь-якої інформації про намір відповідачів здавати спірне приміщення в оренду. Крім того, як зазначає позивач, відповідачі порушили його переважне право, як діючого орендаря спірного приміщення, на продовження договору оренди.

23.06.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-2, за змістом якої позивач заперечує проти доводів відповідачача-2, викладених у відзиві, зазначає, що всі права та обов`язки орендодавця за Договором оренди від 23.03.2000, укладеного між позивачем та ЖКК АТ "Промтехмонтаж-2", перейшли до відповідача-1, до сфери управління якого належить відповідач-2, наявність договірних правовідносин з оренди приміщення підтверджується тим, що відповідачем-2 виставлялись позивачу рахунки за експлуатаційні послуги, а також підписувались акти наданих послуг. Позивач також заперечує проти доводів відповідача-2 щодо безпідставного та безоплатного користування спірним приміщенням, оскільки позивач протягом тривалого часу відкрито користувався ним та за весь час користування об`єктом оренди передав орендодавцю обладнання загальною вартістю 105 600,00 грн. Крім того, позивач заперечує проти доводів відповідача-2 про фіксацію 07.09.2020 та 15.09.2020 безпідставного використання позивачем нежитлових приміщень, оскільки законодавством та Статутом відповідача-2 не передбачено прийняття за результатами обстеження рішень щодо наявності або відсутності правових підстав для користування орендованими приміщеннями.

05.07.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшло заперечення щодо відповіді на відзив, в якому відповідач-1 повторно зазначає про відсутність на момент прийняття будинку до комунальної власності будь-яких відомостей стосовно оренди спірного приміщення, а також будь-які посилання на договори оренди та їх термін щодо вказаного нерухомого майна. Крім того, відповідач-1 зазначає, що ніколи не визнавав факту наявності з позивачем орендних правовідносин щодо спірного приміщення.

13.07.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про поновлення процесуального строку та долучення до матеріалів справи заяви свідка - ОСОБА_1

14.07.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшло заперечення щодо відповіді на відзив, в якому відповідач-2 повторно зазначає, що відповідачі не є правонаступниками орендодавця за Договором оренди від 23.03.2000, укладеного між позивачем та ЖКК АТ "Промтехмонтаж-2", позивачем не доведено порушення його прав при проведенні аукціону на право оренди спірного приміщення.

У підготовче засідання 14.07.2021 з`явились представники сторін, представник третьої особи не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання третя особа була повідомлена належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 14.07.2021 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 04.08.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, третю особу було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/6377/21 призначено на 04.08.2021.

У підготовче засідання 04.08.2021 з`явились представники позивача, відповідача-1 та третьої особи, представник відповідача-2 не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання відповідач-2 був повідомлений належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

Враховуючи, що судом було здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 08.09.2021.

У судове засідання 08.09.2021 з`явились представники позивача та відповідачів, представник третьої особи не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання третя особа була повідомлена належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

Представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідачів надали суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечували.

У судовому засіданні 08.09.2021 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

23.03.2000 між ЖКК АТ "Промтехмонтаж-2" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Теплосервіс" (далі - орендар, позивач) було укладено Договір оренди (далі - Договір оренди), згідно з п. 1.1 якого орендодавець надає та експлуатаційно обслуговує, а орендар отримує в оренду за Актом прийому-передачі приміщення площею 64,1 кв. м., за адресою: м. Київ, вул. П. Лумумби, буд. 10 корп. 1, кім. 20, для використання під офісні приміщення, вартістю 105 600,00 грн.

За умовами підп. 2.1.1 пункту 2.1 Договору оренди орендодавець зобов`язався надати орендарю приміщення, зазначене в п. 1.1 договору, відповідно до Акту прийому-передачі з 14.07.2000.

Відповідно до п. 3.1 Договору оренди розмір орендної плати становить 2 150 грн в рік.

У підп. 3.6.1, 3.6.2 пункту 3.6 Договору оренди сторони погодили, що починаючи з 14.07.2049 встановлену в п. 3.1 суму орендар здійснює 100 % передоплату за весь термін дії договору. Орендар передає, а орендодавець приймає в рахунок орендної плати обладнання на загальну суму 105 600,00 грн.

Згідно з п. 6.1 строк Договору оренди приміщень, зазначених в п. 1.1 цього договору, становить 49 років: з 14.07.2000 по 14.07.2049.

Як зазначає позивач, на підставі Договору обміну продукцією (бартерної угоди) та вибуткової накладної № 53 від 23.03.2000, ним було передано ЖКК АТ "Промтехмонтаж-2" обладнання загальною вартістю 105 600,00 грн.

Згідно з наявним у матеріалах справи Актом від 14.07.2000 ЖКК АТ "Промтехмонтаж-2" передало, а позивач прийняв в оренду нежитлове приміщення площею 64,1 кв. м., за адресою: м. Київ, вул. П. Лумумби, буд. 10 корп. 1, кв. 20.

За твердженнями позивача, відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 22.05.1999 № 775 розпочато процедуру прийняття до комунальної власності відомчого житлового фонду ВАТ "Промтехмонтаж-2", у тому числі і будинку за адресою: м. Київ, вул. П. Лумумби, буд. 10 корп. 1, в якому знаходиться спірне приміщення.

Як зазначає позивач, він неодноразово звертався до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач-1) з проханням переоформити договір оренди вказаного приміщення, про що свідчать наявні у матеріалах справи листи від 01.03.2001 №108; від 23.10.2001 № 130 та від 07.11.2001 № 112.

Листом № 1104/3 від 27.11.2001 відповідач-1 повідомив позивача, що для оформлення необхідних документів потрібно направити свого представника до КП "Печерськжитло".

У матеріалах справи також містяться листи №180 від 04.02.2009, №401/4 від 19.03.2009, №1134-ПБ від 27.12.2010, в яких КП "Печерська брама" просила позивача надати копії документів на приміщення, забезпечити доступ до нього, сплачувати вартість комунальних послуг, а також необхідність переукладення договору про надання комунальних послуг та відшкодування витрат на утримання будинку та прибудинкової території.

За доводами позивача, з моменту укладення Договору оренди по грудень 2020 року, ним систематично здійснювалися платежі за комунальні послуги комунальним підприємствам, які входять до сфери управління відповідача-1, про що свідчать вищевказані листи КП "Печерська брама", а також квитанції про оплату позивачем комунальних послуг, відтак, на думку позивача, відповідачі були обізнані про існування договірних відносин з оренди вказаного приміщення та факт користування ним позивачем.

27.11.2018 право власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 6 (група приміщень №20), поверх І, літ. А, загальною площею 64,1 кв.м. по вул. Іоанна Павла ІІ, буд. 10 корп. 1 в м. Києві було зареєстровано за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, що підтверджується наявною в матеріалах справи Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 239943081 від 09.01.2021.

Як зазначає позивач, починаючи з 08 січня 2021 року право позивача на користування орендованим ним приміщенням порушено, оскільки вхід до нього заблоковано представниками Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРВ Естейт" (далі - третя особа), яким, на підтвердження перебування у вказаному приміщенні надано копію Договору оренди комунального майна № 315/КК/606 від 27.12.2019, укладеного з відповідачами.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що відповідачами не визнається факт існування Договору оренди від 23.03.2020, укладеного з ЖКК АТ "Промтехмонтаж-2" та, відповідно, обов`язки орендодавця за вказаним договором, внаслідок чого права та законні інтереси позивача є порушеними, при цьому, на думку позивача, відповідачі, укладаючи з третьою особою договір оренди нерухомого майна, діяли неправомірно, оскільки на час його укладення вказане майно вже перебувало в оренді позивача, у зв`язку з чим позивач просить покласти на відповідача-1 обов`язки орендодавця за Договором оренди і визнати Договір оренди комунального майна № 315/КК/606 від 27.12.2019, укладений між відповідачами та третьою особою, недійсним з моменту укладення.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частинами 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України, якій також кореспондує частина друга статті 20 Господарського кодексу України.

Розпорядження своїм правом на захист є засадничим принципом цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Як встановлено судом, вимога позивача про покладення на відповідача-1 обов`язків орендодавця за Договором оренди мотивована тим, що в порушення вимог законодавства відповідач-1 не визнає факт укладення між позивачем та ЖКК АТ "Промтехмонтаж-2" Договору оренди та обов`язки орендодавця за вказаним договором.

Рішенням Київської міської ради про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва відомчих житлових будинків від 30.03.1999 № 185/286 житловий будинок № 10 к. 1 на вул. П. Лумумби в м. Києві було прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано до комунальної власності територіальної громади Печерського району у місті Києві. Доучено Київській міській державній адміністрації здійснити прийняття-передачу майна згідно пункту 1 цього рішення в установленому чинним законодавством України порядку.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 22.05.1999 № 775 прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Києва житловий фонд, що перебуває у повному господарському віданні ВАТ "Промтехмонтаж-2", у тому числі й будинку за адресою: м. Київ, вул. П. Лумумби, буд. 10 корп. 1.

Рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 "Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва" житловий будинок за адресою: м. Київ, вул. П. Лумумби, буд. 10 корп. 1 було включено до Переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади Печерського району міста Києва.

Рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 № 359/9416 житловий будинок №10, корп. 1, по вул. Патріса Лумумби був переданий до сфери управління відповідача-1 та знаходиться на балансі Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" (далі - відповідач-2), про що відповідач-2 повідомив позивача листом вих. 432-1665 від 28.03.2017.

Відповідно до пункту 1 Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 06.11.1995 № 891 (далі - Положення, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), вказане Положення визначає порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій (далі - відомчий житловий фонд), у разі банкрутства, зміни форми власності або ліквідації цих підприємств, установ та організацій.

Згідно з пунктами 2, 3 Положення передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду (крім гуртожитків). Відомчий житловий фонд передається у власність відповідних міст, селищ і сіл безплатно.

Пунктами 9, 12 Положення передбачено, що Акт приймання-передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність (форма додається) складається в чотирьох примірниках, підписується членами комісії з питань приймання відомчого житлового фонду в комунальну власність та затверджується держадміністрацією або виконкомом, який утворив цю комісію. До акта приймання-передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність додаються: акти передачі наявного службового житла; договори оренди нежилих приміщень; акти передачі договорів найму жилих приміщень. Зміна умов договорів найму або оренди здійснюється відповідно до чинного законодавства.

За приписами статті 2, частини першої статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Об`єктами оренди за цим Законом є, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII передача майна в оренду не припиняє права власності на це майно. В разі переходу права власності до інших осіб договір оренди зберігає чинність для нового власника.

Частинами 1, 2 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII передбачено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

01.02.2020 введено в дію Закон України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 №157-IX, згідно з ч. 8 ст. 20 якого у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов`язки за договором оренди, якщо інше не передбачено договором.

Суд встановив, що згідно із Переліком житлового фонду, що перебуває у повному господарському віданні АТ "Промтехмонтаж-2" та передається до комунальної власності районів м. Києва (Додаток до Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 22.05.1999 № 775), було прийнято до комунальної власності будинок по вул. П. Лумумби, 10, к. 1 загальною площею 1 376 кв.м. та передано його до сфери управління Печерської районної державної адміністрації, без зазначення нежитлових приміщень, що перебувають в оренді.

Статтею 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" (у редакції станом на дату укладення Договору оренди) передбачено, що на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази. Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Згідно зі статтями 6, 11 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" (у редакції станом на дату укладення Договору оренди) місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради та їх виконавчі органи. Місцеві державні адміністрації підзвітні і підконтрольні відповідним радам у частині повноважень, делегованих їм відповідними радами. Питання організації управління районами в місті Києві належать до компетенції Київської міської ради і вирішуються відповідно до Конституції, цього та інших законів України, рішень міської ради про управління районами міста. Київська міська рада може передавати районним у місті радам у власність або в управління об`єкти комунальної власності міста Києва в порядку, передбаченому законами України.

Отже, з огляду на прийняття житлового будинку № 10 к. 1 на вул. П. Лумумби в м. Києві до комунальної власності територіальної громади міста Києва, на підставі рішення Київської міської ради від 30.03.1999 № 185/286 та Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 22.05.1999 № 775, орендодавцем вказаного майна, що перебуває у комунальній власності, відповідно до статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 №2269-XII, станом на дату укладення позивачем та ЖКК АТ "Промтехмонтаж-2" Договору оренди, була Печерська районна державна адміністрація.

У своїх заявах по суті справи позивач зазначає, що відомості про орендаря та спірне приміщення не могли бути включені у Перелік житлового фонду, що перебуває у повному господарському віданні АТ "Промтехмонтаж-2" та передається до комунальної власності районів м. Києва, оскільки Договір оренди було укладено 23.03.2000, тобто після прийняття рішення Київської міської ради від 30.03.1999 № 185/286 та Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 22.05.1999 № 775.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про безпідставність посилань позивача на положення статей 23, 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII, а також ч. 8 ст. 20 Закону України від 03.10.2019 №157-IX "Про оренду державного та комунального майна" щодо переходу обов`язків орендодавця за Договором оренди від АТ "Промтехмонтаж-2" до відповідача-1, у зв`язку зі зміною власника, оскільки на дату укладення між позивачем та АТ "Промтехмонтаж-2" Договору оренди будинок по вул. П. Лумумби, 10, к. 1 в м. Києві, загальною площею 1 376 кв.м. вже було прийнято до комунальної власності та передано до сфери управління Печерської районної державної адміністрації, тобто Договір оренди вказаного приміщення не міг бути укладений з АТ "Промтехмонтаж-2".

Суд також відхиляє як необґрунтовані доводи позивача щодо визнання відповідачами наявності договірних відносин з оренди вказаного приміщення, враховуючи виставлення позивачу рахунків за експлуатаційні послуги, підписання актів наданих послуг, а також посилання позивача на лист Печерської районної у місті Києві державної адміністрації №1104/3 від 27.11.2001 щодо необхідності переоформлення Договору оренди, оскільки згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору, відтак вказані обставини не можуть свідчити про наявність правовідносин між позивачем та відповідачами щодо оренди спірного приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.12.2020 відбувся електронний аукціон щодо передачі в оренду нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, площею 64,1 кв. м., за адресою: м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, буд. 10 корп. 1, переможцем якого визнано третю особу, що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією Протоколу електронного аукціону №UA-PS-2020-11-13-000035-2.

28.12.2020 між відповідачем-1 (орендодавець), відповідачем-2 (балансоутримувач) та третьою особою (орендар) було укладено Договір №315/КК/606 оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва (далі - Договір №315/КК/606), за умовами якого орендодавець і балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове, платне користування нежитлове приміщення, площею 64,1 кв. м., на першому поверсі, що розташоване в будинку № 10, корп. 1 на вул. Іоанна Павла ІІ в м. Києві.

Частинами 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Тлумачення статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18 та від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18, постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17 та від 05.05.2020 у справі № 911/1634/19.

Суд звертає увагу, що конструкція ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України).

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Саме позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, має довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а не відповідачі повинні доводити правомірність договору. Тобто обов`язок доказування обставин, з якими закон пов`язує недійсність договору, покладається на позивача. При цьому, враховувати необхідно саме підстави заявленого позивачем позову.

Згідно з частинами 1, 10 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 №157-IX продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Зміст оголошення, особливості проведення аукціону на продовження договору оренди, порядок компенсації вартості невід`ємних поліпшень та застосування переважного права чинного орендаря на продовження договору оренди в ході аукціону визначаються Порядком передачі майна в оренду.

Відповідно до підп. 1 пункту 145 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 (далі - Порядок), оголошення про проведення аукціону на продовження договору оренди повинне містити інформацію про чинний договір оренди, строк якого закінчується, зокрема: найменування орендаря, найменування і адреса орендодавця і балансоутримувача; дату укладення договору, строк оренди і дата закінчення договору оренди; інформацію про те, що чинний орендар має переважне право на продовження такого договору оренди, яке реалізується шляхом участі чинного орендаря в аукціоні на продовження договору оренди.

Як на підставу заявлених позовних вимог, позивач посилається на ту обставину, що в оголошенні про проведення аукціону з передачі нерухомого майна в оренду була відсутня інформація про позивача, як орендаря приміщення, у зв`язку з чим було порушено переважне право позивача на укладення договору оренди, відтак Договір №315/КК/606 було укладено з порушенням вимог ч. 10 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 №157-IX та пункту 145 Порядку.

Статтею 14 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду з цим позовом, посилаючись на норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 №157-IX та положення Порядку, які регулюють проведення аукціону на продовження договору оренди, позивач просить визнати Договір №315/КК/606 недійсним.

У свою чергу, позивачем не заявлено вимог про визнання недійсними результатів аукціону, як таких, що були проведені з порушенням вимог законодавства, і в силу імперативних приписів процесуального закону суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі поданих ним доказів.

При цьому, суд встановив, що позивач фактично не є орендарем вищевказаного приміщення в розумінні норм законодавства, яке регулює відносини з оренди комунального майна, оскільки нерухоме майно, належне територіальній громаді міста Києва, яке перебувало в управлінні відповідача-1, позивачу на підставі договору оренди не передавалось, відтак позивач і не міг розраховувати на продовження договору оренди за результатами проведеного відповідачем-1 аукціону.

Повідомлені учасниками справи обставини щодо невідповідності Договору оренди від 23.03.2000 приписам чинного на дату його укладення законодавства, фіксації відповідачем-2 факту безпідставного використання позивачем нежитлових приміщень 07.09.2020 та 15.09.2020, з огляду на предмет та підстави заявленого позову, до предмету доказування в цій справі не входять.

Згідно з частинами 1, 2 статті 87 Господарського процесуального кодексу України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Отже, з наведених норм процесуального закону можна дійти висновку, що докази у вигляді показання свідків у господарському судочинстві носять факультативний (допоміжний) характер та становлять певні відомі особам обставини, які мають значення для справи.

З огляду на положення ч. 2 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про те, що викладеними у заяві свідка ОСОБА_1 показаннями не можуть бути встановлені обставини, що входять до предмету доказування в цій справі, оскільки такі обставини, відповідно до вищенаведених норм законодавства, встановлюються на підставі документів.

Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 у справі №523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 у справі №308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 у справі №127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 у справах №570/3439/16-ц та №372/51/16-ц).

Відповідно до частин 1, 3 статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Позивачем пред`явлено вимогу про визнання Договору №315/КК/606 недійсним до відповідачів - Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, як орендодавця, КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва", як балансоутримувача, тоді як ТОВ "ТРВ Естейт", яке є орендарем за вказаним договором, за клопотанням позивача, було залучено судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.

За приписами ч. 1 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Однак за власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Зважаючи на викладене, всі інші доводи та міркування учасників справи судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду.

За приписами частин 1 - 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Пункт 3 частини першої статті 129 Конституції України пов`язує змагальність сторін зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Змагальність сторін - це встановлена законом можливість реалізації та практична реалізація наданих їм процесуальних прав при безумовному виконанні покладених на них процесуальних обов`язків на всіх стадіях судового процесу за участю компетентного суду.

Переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Наявність правових підстав для покладення на відповідача-1 обов`язків орендодавця за Договором оренди та для визнання Договору № 315/КК/606 недійсним позивачем не доведено і під час розгляду справи судом не встановлено.

Також судом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок укладення Договору № 315/КК/606.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 4 540,00 грн, відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката, про які зазначено в попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, у зв`язку з розглядом цієї справи, у встановлені процесуальним законом порядку та строк, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розподілу вказаних витрат між сторонами.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 540,00 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 23.09.2021

Суддя О.В. Нечай