ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2021 року м.Дніпро Справа № 904/7115/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач)

суддів: Іванова О.Г., Березкіної О.В.

при секретарі судового засідання Ковзикові В.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Іванченко І.С. представник, витяг з ЄДР №б/н від 28.09.2020р.;

від відповідача: Лисих Р.В. (в режимі відеоконференції) адвокат, довіреність №0261/21 від 27.05.2021 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2021р., (повний текст судового рішення складено 09.07.2021, суддя Татарчук В.О.) у справі № 904/7115/20

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (м. Дніпро)

до приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості з орендної плати та неустойки

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулось з позовом до приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) стягнення 1 157,51грн - заборгованості з орендної плати, 334 961,28грн неустойки та виселення відповідача з державного майна частини даху, площею 16,0кв.м., розміщеного за адресою: м. Новомосковськ, вул. Радянська, 236, що перебуває на балансі Новомосковського коледжу Дніпропетровського аграрного університету.

23.02.2021 позивач подав заяву про уточнення позовних вимог та просить стягнути 1 157,51грн - заборгованості з орендної плати, 334 961,28грн - неустойки.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2021 у справі № 904/7115/20 позов задоволено частково.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прйняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обгрунтована наступним:

- позивачем до суду першої інстанції не було надано допустимих доказів заборгованості Відповідача по сплаті орендної плати у тому числі за користування орендованим майном в «позадоговірний» період «за період червень 2019 - вересень 2019р. у розмірі 1157,51грн.», вважаємо, що суд першої інстанції при прийнятті рішення, залишив поза увагою зазначені обставини.

- з наданих Відповідачем доказів (платіжних доручень) та пояснень вбачалось, що кошти, які були спрямовані та сплачені Відповідачем як орендна плата за користування майном, Позивач, всупереч приписів законодавства та умовам діючого Договору, безпідставно та самовільно зарахував (відніс) як сплату Відповідачем неустойки, передбаченої ч.2. ст. 785 ЦК України, у зв`язку з чим в бухгалтерському обліку Позивача з`явилася помилкова недоїмка по сплаті Відповідачем орендної плати.

- підстави для визнання Судом наявної у Відповідача заборгованості у розмірі 1157,00грн та одночасної сплати Відповідачем неустойки у розмірі 7924,10грн. - були повністю відсутні, а з огляду на відсутність підстав вважати сплачені кошти як сплату неустойки, були й наявні підстави для застосування Судом наслідків спливу позовної давності, строк позовної давності по вимогам яких минув.

- Позивач нарахував пеню за період з лютого 2017року по вересень 2019року, однак звернувся з Позовом до суду 30.12.2020року, тобто поза межами позовної давності.

- строк позовної давності щодо вимог Позивача за період (у т.ч. починаючи з лютого 2017року) по 30 грудня 2017року - минув. Відповідач неодноразово (письмово та усно) заявляв Клопотання про застосування до спірних правовідносин позовної давності та застосування наслідків спливу позовної давності.

- вимоги Позивача та підстави для задоволення Судом у повному обсязі вимог про стягнення неустойки за період в який Позивач отримував оренду плату - були неправомірними та безпідставними, оскільки одночасне нарахування та стягнення (сплата) орендної плати за фактичне користування орендованим майном та неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 ЦК України, за один і той же період користу вання майном після закінчення строку дії Договору є неможливим, з підстав, того що е фактичним притягненням Відповідача до подвійної відповідальності за одне і те ж саме правопорушення та приводить до фактичного стягнення потрійної о розміру орендної плати.

- при винесенні оспорюваного рішення Суд мав змогу зменшити суму неустойки на суму орендної плати, що була сплачена Відповідачем Позивачу за один і той же «позадоговірний» період.

- наданий Позивачем Розрахунок щодо нарахування неустойки був безпідставним, та таким, що потребував більшого правового та логічного обґрунтування зі сторони Позивача, відносно підстав з яких Позивач виходив при розрахунку неустойки, у вигляді подвійної орендної плати, що передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України, застосовуючи 100% щомісячного розміру орендної плати за договором, при умові належними йому до отримання, відповідно до положень укладеного Договору, лише 50% відсотків від щомісячного розміру загальної орендної плати по Договору.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

28.08.2021 від судового представника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях Ірини Іванченко на офіційну електронну адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до довідки від 28.08.2021 №06-21/548/21 відзив на а/с вих.№б/н від 27.08.2021 у справі № 904/7115/20 не містить кваліфікованого електронного підпису.

Відповідно до вимог ч.8 ст. 42 ГПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Відповідно до вимог ч.8 ст. 60 ГПК України у разі подання представником заяви по суті справи в електронній формі, він може додати до неї довіреність або ордер в електронній формі, підписані електронним цифровим підписом відповідно до Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Відповідно до ч.2 ст.170 ГПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (ч.4 ст.170 ГПК України).

Враховуючи вищекикладене, колегія суддів залишає відзив Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2021 у справі №904/7115/20 без розгляду.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.08.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2021 у справі №904/7115/20. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 20.09.2021 о 12:40 годин. Судові засідання у справі №904/7115/20 вирішено проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку EasyCon.

20.09.2021 у судовому засіданні, за участю представників сторін, оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

22.03.2012 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (орендодавець) та приватним акціонерним товариством «ВФ Україна» (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/02-4793-ОД (далі - договір).

07.11.2014 між сторонами укладено додаткову угоду до договору.

Позивач виконав свої зобов`язання та надав в користування відповідачу об`єкт оренди, що підтверджується актами приймання передачі нерухомого майна від 22.03.2012.

Листом від 13.03.2017 № 11-02-01294 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області повідомило орендаря про припинення дії договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 22.03.2012 №12/02-4793-ОД з 22.07.2017 та запропонувало повернути об`єкт оренди балансоутримувачу за актом приймання - передачі.

Відповідачем не було повернуто балансоутримувачу за актом приймання-передачі орендоване державне майно, що є предметом договору оренди №12/02-4793-ОД.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, неустойка за користування відповідачем майном після припинення договору оренди за період з 15.04.2017 до 15.10.2019 становить 342885,38грн.

При цьому позивачем враховано, що відповідачем було сплачено за вказаний період 7924,10грн (платіжними дорученнями: № від 26.03.2019 на суму 2953,49грн, № від 10.04.2019 3024,92грн, № від 10.07.2019 1924,40грн, № від 26.07.2019 21,29грн), а тому належна до стягнення з останнього неустойка складає 334961,28грн.

Відповідач був належним чином повідомлений про припинення дії договору і наведені платежі були здійснені після такого припинення договору оренди. Фактично відповідачем вчинені дії, що свідчать про визнання ним свого боргу.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині встановлення факту укладання 22.03.2012 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (орендодавець) та приватним акціонерним товариством «ВФ Україна» (орендар) договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4793-ОД (далі - договір) строком на 2 роки, укладання 07.11.2014 між сторонами додаткової угоди до договору, відповідно до пунтку 4 якої, викладено другий абзац пункту 10.1 договору в наступній редакції: «Цей договір є пролонгованим з 22.03.2014 по 21.02.2017 (включно)».

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Листом від 13.03.2017 № 11-02-01294 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області повідомило орендаря про припинення дії договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 22.03.2012 № 12/02-4793-ОД з 22.07.2017 та запропонувало повернути об`єкт оренди балансоутримувачу за актом приймання - передачі.

Відповідачем не було повернуто балансоутримувачу за актом приймання-передачі орендоване державне майно, що є предметом договору оренди №12/02-4793-ОД.

Відповідно до приписів ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до пункту 1 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно частину даху (далі - майно) площею 16,0 кв.м, розміщене за адресою: Дніпропетровська обл. м. Новомосковськ, вул. Радянська, 236, що перебуває на балансі Новомосковського коледжу Дніпропетровського аграрного університету (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на « 17» лютого 2012р. і становить за незалежною оцінкою 79 285грн.

Згідно з п. 2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації договору) та акта приймання-передачі майна.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95 N 786 (зі змінами) (далі - методика розрахунку), або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції) лютий 2012 р. 2648,11грн. Орендна плата за перший місяць оренди березень 2012 р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за березень.

Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні: 50% до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки відкриті відділеннями казначейства у розмірі 1324,06грн; 50% балансоутримувачу у розмірі 1324,05грн (п. 3.6 договору).

Відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині того, що наявні в матеріалах справи Акти звірки взаєморозрахунків за період з 01.03.2012р. по 31.12.2020р. (а.с. 55-58) та з 01.01.2019р. по 30.11.2019р. (а.с.59), які за твердженням скаржника, були надіслані Відповідачем до Позивача для перевірки та підписання, залишені судом першої інстанції поза увагою, підтверджують наявність переплати в розмірі 5 573,63 грн і відсутність будь-якої заборгованості станом на 30.11.2019р., відповідно, з огляду на те, що зазначені акти не містять підписів уповноваженної особи позивача, а скаржником не надано належних і допустимих доказів на підтвердження його доводів щодо спрямування цих актів позивачу.

Місцевий господарський суд з урахуванням фактичних обставин справи та правової позиції Верховного Суду у справі № 910/11131/19 від 19.04.2021р. дійшов висновку про безпідставність позовних вимог в частині стягнення орендної плати 1157,51грн та відмову в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно, доводи апеляційної скарги в частині того, що : « … підстави для визнання Судом наявної у Відповідача заборгованості у розмірі 1157,00грн та одночасної сплати Відповідачем неустойки у розмірі 7924,10грн…» відхиляються колегією суддів як такі, що не відповідають змісту мотивувальної частині рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин 1, 3 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

В графі «призначення платежу» платіжних доручень № від 26.03.2019р. на суму 2953,49грн, № від 10.04.2019р. на суму 3024,92грн, № від 10.07.2019р. 1924,40грн, № від 26.07.2019р. 21,29грн) (а.с.118-119) вказано: «Призначення платежу: *;101;;22080200*14333937*№12/02-4793-ОД*22.03.2012*13467337*1*»

Відповідно до пунтку 3.7 Договору, оформлення платіжних доручень повинно здійснюватися незалежно від наслідків господарської діяльності ОРЕНДАРЯ протягом дії Договору, у відповідності з наказом від 28.02.2005 №87 ДПА «Про затвердження змін та доповнень до наказів від 01.07.2002 №301 ДПА України та від 01.08.2001 №306» та Інструкції про міжбанківський переказ грошей в Україні в національній валюті, яка затверджена Постановою правління Національного банку України від 16.08.2006 №320, з дотриманням наступного порядку

*;101;;22080200*14333937*№12/02-4793-ОД*22.03.2012*13467337*Х*

Х- вид платежу; 1 орендна плата; 2 пеня; 3 авансовий платіж, завдаток.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, неустойка за користування відповідачем майном після припинення договору оренди за період з 15.04.2017 до 15.10.2019 становить 342885,38грн.

При цьому, при прийнятті рішення судом першої інстанції враховано, що позивач врахував сплату за вказаний період 7924,10грн (платіжними дорученнями: № від 26.03.2019 на суму 2953,49грн, № від 10.04.2019 3024,92грн, № від 10.07.2019 1924,40грн, № від 26.07.2019 21,29грн), а тому належна до стягнення з останнього неустойка складає 334961,28грн.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що відповідачем вчинялись дії пов`язані з погашенням заборгованості за орендоване майно, що свідчить про визнання ним свого боргу, що в свою чергу спростовує доводи апеляційної скарги в частині спливу строку позовної давності по заявленим позовним вимогам.

Відповідно, зазначені платежі враховуються в якості оплати заборгованості з орендної плати у період дії договору оренди і правомірно не враховані судом першої інстанції в рахунок погашення заборгованості з неустойки, нарахованої у відповідності до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги в частині : «… вважаємо, що вимоги Позивача та підстави для задоволення судом у повному обсязі зазначених вимог Позивача до Відповідача про стягнення неустойки за період в який Позивач отримував оренду плату (в обсязі, на умовах та порядку передбачених Договором) - були неправомірними та безпідставними, оскільки одночасне нарахування та стягнення (сплата) орендної плати за фактичне користування орендованим майном та неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 ПК України, за один і той же період користування майном після закінчення строку дії Договору є неможливим…» відхиляються колегією суддів як такі, що не відповідають змісту мотивувальної частини рішення суду першої інстанції і ґрунтуються на помилковому тлумаченні відповідачем на свою користь норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що при винесенні оспорюваного рішення суд мав змогу зменшити суму неустойки на суму орендної плати, що була сплачена Відповідачем Позивачу за один і той же «позадоговірний» період, відхиляються колегією суддів з огляду на те, що зменшення розміру неустойки у відповідності до положень ст. 551 ЦК України та 233 ГК України знаходять в межах дискреційних повноважень суду.

Відповідно до частини 4 статті 269 Господарського процесуального права, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегією суддів Центрального апеляційного господарського суду при перегляді рішення суду першої інстанції не встановлено допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, неправильного тлумачення закону, застосування закону, який не підлягав би застосуванню або незастосування закону, який підлягав би застосуванню, а тому рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2021 у справі № 904/7115/20 слід залишити без змін.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 10 716,00 грн. (а.с. 182) покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2021 у справі № 904/7115/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2021 у справі № 904/7115/20 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 10 716,00 грн. покласти на Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15, ).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено 30.09.2021

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя О.Г. Іванов

Суддя О.В. Березкіна