ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2021 р. Справа№ 910/3069/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Попікової О.В.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.

за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 22.09.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фонду соціального захисту інвалідів

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2021, повний текст складено 01.06.2021

у справі №910/3069/20 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Київського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства

до Фонду соціального захисту інвалідів

про стягнення 453 624,88 грн,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

Київське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду соціального захисту інвалідів (надалі - відповідач) про стягнення 453 624,88 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідачем, в порушення умов укладеного між сторонами Договору №66 від 10.04.2017 про забезпечення протезно-ортопедичними виробами, у тому числі спеціальними засобами для самообслуговування та догляду за індивідуальними заявками, не було відшкодовано витрати позивача на виготовлення таких виробів, у зв`язку з чим позивач просить стягнути на свою користь 453624,88 грн.

Крім того, позивач посилався на Порядок забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення і виплати грошової компенсації вартості за самостійно придбані технічні та інші засоби реабілітації, переліків таких засобів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 05.04.2012, а також приписи статтей 174, 175, 193 Господарського кодексу України та 509, 525, 526, 599, 610, 612 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2021 у справі №910/3069/20 позов задоволено, стягнуто з Фонду соціального захисту інвалідів на користь Київського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства заборгованість 453 624 грн 88 коп., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 6 804 грн 37 коп.

Судове рішення мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог у заявленій сумі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Фонд соціального захисту інвалідів звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2021 у справі №910/3069/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг скаржники посилаються на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначив, що відповідно до актів звірки взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем, станом на 07.05.2018 заборгованість Фонду перед позивачем за Договором від 10.04.2017 №66 відсутня.

Крім того, відповідач вказав, що у випадку зміни кількості заявок на забезпечення ТЗР, позивач був зобов`язаний ініціювати внесення змін до Договору щодо включення понесених витрат у ціну договору, проте позивачем не було вчинено таких дій. Вказані обставини, на думку відповідача, свідчать про відсутність заборгованості останнього перед позивачем за спірним договором.

Також відповідач вказав, що згідно з Порядком забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення і виплати грошової компенсації вартості за самостійно придбані технічні засоби реабілітації, переліків таких засобів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2012 №321, в редакції від 14.03.2018, починаючи з 07.04.2018 Фонд не здійснює перерахування бюджетних коштів підприємствам, що виконали індивідуальні заявки осіб з інвалідністю. Відповідач вказав, що згідно з п.52 вказаного Порядку, починаючи з 07.04.2018 Фонд не має законного права здійснювати перерахування бюджетних коштів позивачу за виконані індивідуальні заявки осіб з інвалідністю.

За таких обставин, на думку відповідача, надані позивачем документи в обґрунтування заявлених позовних вимог не можуть бути належними доказами підтвердження наявності у відповідача заборгованості.

Також, відповідач послався на те, що з 07.04.2018 він не має законного права здійснювати перерахування бюджетних коштів позивачу за виконанні індивідуальні заявки осіб з інвалідністю.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2021 у справі №910/3069/20. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 22.09.2021 о 11:30 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 15.09.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань, пояснень, доповнень в письмовій формі до 15.09.2021. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

В ході розгляду справи склад колегії суддів змінювався та розгляд скарги відкладався.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2021, у зв`язку з перебуванням суддів Євсікова О.О. та Сітайло Л.Г., які входять до складу колегії суддів, у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/3069/20.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2021, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Попікова О.В., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2021 апеляційну скаргу Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2021 у справі №910/3069/20 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Попікова О.В., Демидова А.М. Розгляд справи постановлено здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 22.09.2021 о 11:20 год.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач у поданому відзиві зазначив, що оскаржене рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні. Апеляційну скаргу просить залишити без задоволення.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 22.09.2021 з`явився представник позивача.

Відповідач до судового засідання не з`явився. Про час та місце судового засідання належним чином повідомлений у відповідності до ст. 120, 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема залучені поштові повідомлення.

Крім того, 22.09.2021 через відділ документального забезпечення суду від Фонду соціального захисту інвалідів (скаржника) надійшла заява про розгляд справи без його участі. Крім того зазначено, що апеляційну скаргу Фонд підтримує та просить її задовольнити.

Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь учасників справи обов`язковою, учасники належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з огляду на наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, колегія суддів дійшла до висновку про можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Межі та строк розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши думку присутнього представника позивача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Судом встановлено, що 10.04.2017 між Фондом соціального захисту інвалідів (фонд, відповідач) та Київським казенним експериментально протезно-ортопедичним підприємством (виконавець, позивач) про забезпечення протезно-ортопедичними виробами (крім ортопедичного взуття) №66.

Відповідно до умов договору з урахуванням вимог Порядку забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №321 від 05.04.2012 (далі - Порядок), Порядків визначення функціональних можливостей інвалідів, дитини-інваліда, іншої особи, затверджених наказом Міністерства соціальної політики України від 20.01.2015 №37 (зі змінами), зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 30.01.2015 за №99/26544 (далі - Функціональні можливості) та наказу Міністерства соціальної політики України №950 від 30.08.2016 "Про встановлення нормативів рентабельності технічних та інших засобів реабілітації", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.09.2016 за №1245/29375, виконавець зобов`язаний здійснити безкоштовне забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, дітей віком до 18 років, а також ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і ветеранів державно пожежної охорони, постраждалих внаслідок антитерористичної операції та інших окремих категорій населення (далі - особа з інвалідністю та інші особи) протезно-ортопедичними виробами (далі - ТЗР) за їх індивідуальною заявкою. Безкоштовне забезпечення ТЗР за індивідуальною заявкою особи з інвалідністю та іншої особи (далі - забезпечення) здійснюється у вигляді грошової допомоги особам з інвалідністю та іншим особам для оплати вартості виданих ТЗР шляхом безготівкового перерахування коштів виконавцю. Перелік ТЗР, та їх гранична ціна зазначені у додатку, що є невід`ємною частиною Договору (п.1.1 Договору про внесення змін №4/631 до договору від 15.12.2017).

Відповідно до п. 3.1. договору виконавець забезпечує осіб з інвалідністю та інших осіб (окрім постраждалих внаслідок антитерористичної операції) ТЗР згідно з Порядком та умовами договору з урахуванням функціональних можливостей, за цінами, визначеними на підставі фактичної собівартості ТЗР та нормативу рентабельності не більше ніж 9% фактичної собівартості, але не вище від затверджених граничних цін, які визначені у переліку. Забезпечення постраждалих внаслідок антитерористичної операції ТЗР, виконавцем проводиться згідно з порядком та умовами договору з урахуваннях функціональних можливостей, за фактичною собівартістю зазначених ТЗР, але не вище трикратної вартості граничних цін, які затверджені у переліку. Нормативна рентабельність зазначених ТЗР становить не більше 5% фактичної собівартості.

Пунктом 3.3. договору визначено, що фонд здійснює безготівкове перерахування коштів виконавцю за видані ТЗР протягом 2017 року за індивідуальними заявками осіб з інвалідністю та інших осіб на підставі рахунків на оплату, в яких зазначаються витрати, пов`язані з виготовленням ТЗР, його демонтажем, крім вартості комплектувальних виробів і матеріалів, що можуть бути використані, та інших документів, зазначених у пункті 36 Порядку, актів приймання-передачі робіт (надання послуг), до яких додаються витяг з реєстру про видані особам з інвалідністю, іншим особам ТЗР (далі - витяг з реєстру). Витяги з реєстрів формуються фондом на підставі даних Центрального банку даних з проблем інвалідності (далі - ЦБІ), які підтверджують безкоштовне забезпечення осіб з інвалідністю ТЗР у відповідності до їх індивідуальних заявок. Для формування таких витягів виконавець повинен надіслати письмову заявку до фонду та одночасно повідомити про це засобами телефонного або електронного чи факсимільного зв`язку. Фонд може здійснити попередню оплату виконавцю у розмірі до 100% вартості індивідуальних заявок осіб з інвалідністю та інших осіб у разі отримання від виконавця письмового підтвердження про готовність виконати зазначені заявки. Загальний розмір попередньої оплати не може перевищувати суми цього договору.

Відповідно до п. 3.4. договору для обґрунтування вартості ТЗР, виготовленого за індивідуальною заявкою особи з інвалідністю та іншої особи при подачі для оплати рахунків, актів приймання-передачі робіт (надання послуг), що складаються згідно з витягами з реєстрів, виконавець в обов`язковому порядку формує калькуляції на видані системи ортезів на нижні кінцівки шарнірні, системи протезів на верхні та нижні кінцівки із розшифровками матеріальних та трудових витрат щодо кожного виданого ТЗР та прикріплює їх копію (форматі gif або jpg та розміру до 50 кбайт) до індивідуальної заявки особи з інвалідністю та іншої особи на зазначений ТЗР в ЦБІ. Для обґрунтування вартості ТЗР, виготовленого за індивідуальною заявкою особи з інвалідністю та іншої особи при подачі для оплати рахунків, актів приймання-передачі робіт (надання послуг), що складаються згідно з витягами з реєстрів, виконавцем на видані системи ортезів на хребет, системи ортезів на верхні кінцівки, системи ортезів на нижні кінцівки безшарнірні, допоміжні засоби для особистого догляду та захисту подаються фонду калькуляції із повним пакетом документів по кожному шифру ТЗР з мінімально та максимальною відпускною ціною, включно до витягу з реєстру. Інформація щодо складу загальновиробничих, у тому числі на утримання устаткування, адміністративних витрат, витрат на збут із розрахунком бази їх розподілу надається виконавцем до фонду щомісячно.

Пунктом 3.7. договору визначено, що сума договору складається з вартості індивідуальних заявок, в тому числі попередніх замовлень, осіб з інвалідністю та інших осіб на забезпечення ТЗР відповідно та становить: 7253960 грн при зміні обсягів фінансування відповідні зміни вносять до договору шляхом зменшення або збільшення суми договору, про що сторони укладають договори про внесення змін, які є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 3.11. договору виконавець виконує індивідуальні заявки осіб з інвалідністю та інших осіб на забезпечення ТЗР за попередні та поточний роки з урахуванням положень чинного законодавства України та умов цього договору.

У п. 11.1. договору визначено, що цей договір вважається укладеним та набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2017, але в будь-якому разі до виконання зобов`язань визначених цим договором, в тому числі і фінансових.

Окрім того, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладались договори про внесення змін до договору в частині зміни суми договору, зокрема, №1/202 від 30.05.2017, №2/305 від 28.07.2017, №3/450 від 30.08.2017, №4/631 від 15.12.2017, №5/866 від 22.12.2017.

Як зазначає позивач, з ним не було проведено розрахунки на суму 453 624,88 грн за виготовлення ТЗР як системи ортезів на нижні кінцівки безшарнірні (ортези на стопу або устілки).

Разом з тим, відповідач заперечив, щодо наявності заборгованості перед позивачем за виготовлені протезно-ортопедичні вироби на підтвердження чого ним було долучено акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), зокрема, №1 від 29.05.2017 на суму 51853,68 грн, №2 від 26.05.2017 на суму 486688,21 грн, №3 від 26.05.2017 на суму 194667,08 грн, №5 від 29.05.2017 на суму 29106,93 грн, №6 від 06.06.2017 на суму 120387,64 грн, №7 від 06.06.2017 на суму 1621166,11 грн,№8 від 06.06.2017 на суму 18807,07 грн, №9 06.06.2017 на суму 30398 грн, №14 від 02.06.2017 на суму 2005090,08 грн, №15 від 06.06.2017 на суму 586923,79 грн, №16 від 08.06.2017 на суму 140226,80 грн, №21 від 08.06.2017 на суму 293322,42 грн, №22 від 08.06.2017 на суму 7841,20 грн, №25 від 19.06.2017 на суму 39233,45 грн, №26 від 13.06.2017 на суму 330947,38 грн, №29 від 13.06.2017 на суму 1336532,65 грн, №31 від 19.06.2017 на суму 487341,55 грн, №37 від 30.08.2017 на суму 23502,61 грн, №38 від 30.08.2017 на суму 110695,85 грн, №39 від 30.08.2017 на суму 4578,51 грн, №42 від 11.09.2017 на суму 34812,30 грн, №43 від 11.09.2017 на суму 23372,24 грн, №44 від 14.09.2017 на суму 79890,05 грн, №49 від 18.10.2017 на суму 294166,30 грн, №50 від 18.10.2017 на суму 502320,90 грн, №51 від 18.10.2017 на суму 1423486,47 грн, №52 від 18.10.2017 на суму 2688811,23 грн, №53 від 23.10.2017 на суму 422,40 грн, №55 від 18.10.2017 на суму 1350237,89 грн, №57 від 20.10.2017 на суму 1700276,62 грн, №59 від 24.10.2017 на суму 360719,58 грн, №60 від 24.10.2017 на суму 259433,72 грн, №61 від 24.10.2017 на суму 433522,04 грн, №62 від 24.10.2017 на суму 324012,02 грн, №64 від 24.10.2017 на суму 1895138,21 грн, №66 від 27.10.2017 на суму 2399820,56 грн, №67 від 27.10.2017 на суму 52792,68 грн, №68 від 27.10.2017 на суму 122379,89 грн, №71 від 27.10.2017 на суму 511329,46 грн, №73 від 27.10.2017 на суму 499371,26 грн, №74 від 07.11.2017 на суму 52709,41 грн, №75 від 21.11.2017 на суму 196859,32 грн, №76 від 14.11.2017 на суму 43125,64 грн, №77 від 21.11.2017 на суму 447,64 грн, №78 від 21.11.2017 на суму 13726,60 грн, №93 від 17.01.2018 на суму 54836,54 грн, №95 від 17.01.2018 на суму 6449,82 грн, №96 від 17.01.2018 на суму 21594,24 грн, №97 від 17.01.2018 на суму 9883,44 грн, №98 від 17.01.2018 на суму 35070,31 грн, №99 від 17.01.2018 на суму 499313,32 грн, №94 від 22.01.2018 на суму 183,80 грн, №101 від 22.01.2018 на суму 21180,80 грн, №105 від 01.02.2018 на суму 1267,20 грн, №107 від 01.02.2018 на суму 78253,32 грн, №109 від 01.02.2018 на суму 704,90 грн, №110 від 06.02.2018 на суму 110188,77 грн, №111 від 06.02.2018 на суму 850,54 грн, №112 від 06.02.2018 на суму 12778,26 грн, №113 від 06.02.2018 на суму 133479 грн, №114 від 06.02.2018 на суму 35705,24 грн, №115 від 06.02.2018 на суму 271414,42 грн, №116 від 06.02.2018 на суму 17308,01 грн, №118 від 13.02.2018 на суму 2492165,51 грн, №119 від 14.02.2018 на суму 1772836,95 грн, №120 від 15.02.2018 на суму 125703,97 грн, №122 від 13.02.2018 на суму 798628,65 грн, №123 від 15.02.2018 на суму 258632,79 грн, №124 від 15.02.2018 на суму 2516335,08 грн, №125 від 15.02.2018 на суму 113646,96 грн, №126 від 15.02.2018 на суму 43938,04 грн, №132 від 27.02.2018 на суму 2213447,84 грн, №133 від 14.03.2018 на суму 92755,17 грн, №134 від 06.03.2018 на суму 132925,52 грн, №135 від 28.02.2018 на суму 528 грн, №136 від 02.03.2018 на суму 34474,47 грн, №138 від 28.02.2018 на суму 16390,76 грн, №139 від 28.02.2018 на суму 159347,11 грн, №142 від 14.03.2018 на суму 141965,47 грн, №143 від 06.03.2018 на суму 2369,40 грн, №144 від 14.03.2018 на суму 20174,88 грн, №145 від 13.03.2018 на суму 126407,36 грн, №147 від 13.03.2018 на суму 2781,67 грн, №148 від 13.03.2018 на суму 2041178,14 грн, №150 від 14.03.2018 на суму 92744,33 грн, №151 від 14.03.2018 на суму 125744 грн, №152 від 14.03.2018 на суму 146659,47 грн, №153 від 14.03.2018 на суму 16135,12 грн, №154 від 14.03.2018 на суму 21059,41 грн, №155 від 14.03.2018 на суму 2279,99 грн, №137 від 16.03.2018 на суму 85372,70 грн, №108 від 19.03.2018 на суму 295912,48 грн, №131 від 19.03.2018 на суму 247355,22 грн, №160 від 20.03.2018 на суму 1302877,30 грн, №161 від 07.05.2018 на суму 25315,95 грн, №162 від 07.05.2018 на суму 844009,16 грн, №163 від 07.05.2018 на суму 259053,38 грн, №164 від 07.05.2018 на суму 1227876,92 грн, які підписані представниками сторін та відповідними печатками.

Окрім того, відповідач зазначив про відсутність заборгованості перед позивачем за надані послуги.

На підтвердження цієї обставини ним було долучено до матеріалів справи копії платіжних доручень, зокрема №41 від 13.04.2017 на суму 7253960 грн, №227 від 14.06.2017 на суму 526565 грн, №359 від 02.08.2017 на суму 15095092,79 грн, №723 від 09.11.2017 на суму 52709,41 грн, №749 від 15.11.2017 на суму 43125,64 грн, №787 від 21.11.2017 на 211033,56 та №1123 від 26.12.2017 на суму 21336321,10 грн.

Також, на підтвердження відсутності заборгованості перед позивачем за Договором №66 від 10.04.2017 відповідачем було долучено до матеріалів справи Акти звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2017 та на 07.05.2018 відповідно до яких у відповідача відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем.

Разом з тим, позивач зазначає, що листом №1326/14 від 10.10.2018 на адресу відповідача було направлено заявку на формування витягів з ЦБІ щодо устілок, якими позивачем були забезпечені особи з інвалідністю на загальну суму 453 624,88 грн.

Доказів щодо існування спору між сторонами щодо виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором та вказаними вище актами матеріали справи не містять.

Звертаючись із позовом у даній справі позивач стверджує про те, що відповідачем не було відшкодовано витрати позивача по забезпеченню осіб протезно-ортопедичними виробами у 2017 та 2018 роках, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з Фонду соціального захисту інвалідів заборгованість у розмірі 453 624,88 грн.

При цьому, як було зазначено позивачем, що позов у справі пред`явлено окрім іншого також на підставі Порядку забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення і виплати грошової компенсації вартості за самостійно придбані технічні та інші засоби реабілітації, переліків таких засобів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №321 від 05.04.2012 (в редакції, що діяла до 07.04.2018), а не на договорі від 10.04.2017, як стверджує відповідач.

Проте, оскільки відповідачем не здійснено оплату наданих позивачем послуг щодо забезпечення протезно-ортопедичними виробами за індивідуальними заявками осіб з інвалідністю, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Розглянувши апеляційні скарги, колегія суддів дійшла висновку, що останні не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Дослідивши позовну заяву та заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку, що Київське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство у позовних вимогах не визначає Договір №66 від 10.04.2017, як виключну підставу позову, а посилається також на Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №321 від 05.04.2012.

Таким чином, враховуючи предмет та підстави позову, спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач не виконав своїх зобов`язань по відшкодуванню позивачу витрат позивача по забезпеченню осіб протезно-ортопедичними виробами, які виникли на підставі замовлень та не входили до предмету договору від 10.04.2017 №66, у зв`язку з чим за відповідачем рахується заборгованість.

Що стосується надання вищеназваних послуг щодо забезпечення осіб з інвалідністю ТЗР поза умовами договору суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За змістом ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За змістом п. 1, 6 ст. 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо визначаються виключно законами України.

Відповідно до ч. 9 ст. 38 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (в редакції, що діяла на час забезпечення позивачем осіб з інвалідністю ТЗР) порядок та умови забезпечення інвалідів і дітей-інвалідів лікарськими, технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення, санаторно-курортними путівками, автомобілями, а також переліки технічних та інших засобів реабілітації і виробів медичного призначення визначає Кабінет Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України (надалі - КМУ) затверджено Порядок забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення і виплати грошової компенсації вартості за самостійно придбані технічні та інші засоби реабілітації, переліків таких засобів від 05.04.2012 №321. (надалі - Порядок № 321)

Відповідно до постанови КМУ від 05.04.2012 №321 (враховуючи зміни згідно постанови КМУ від 12.07.2017 №491) позивач здійснював забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації, відповідно до вимог Порядку.

Спірні правовідносини виникли в період з 2017 року по квітень 2018 року.

У вказаний період існувала наступна процедура забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації.

Частиною 8 ст. 26 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" визначено, що безкоштовне забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації за індивідуальною заявкою інваліда, послугами з післягарантійного ремонту здійснюється у вигляді грошової допомоги інвалідам для оплати вартості виданих виробів та наданих послуг шляхом безготівкового перерахування коштів підприємствам, що виконали зазначені заявки та відповідають кваліфікаційним вимогам, які визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Відповідно до п. 5 вище означеного Порядку, технічні та інші засоби реабілітації, призначені для безоплатного забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших осіб за рахунок коштів державного бюджету, виготовляються, постачаються і ремонтуються підприємствами, які відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим Мінсоцполітики (далі - підприємства). Перелік підприємств визначається зазначеним Міністерством.

Позивач входить до переліку підприємств усіх форм власності, які виготовляють, постачають і ремонтують технічні засоби реабілітації та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим Мінсоцполітики.

Відповідно до п. 1 Статуту позивача, Київське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.1998 №987 "Про перетворення державних підприємств у казенні" та є правонаступником Київського державного експериментального протезно-ортопедичного підприємства.

Підприємство засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства соціальної політики України.

Пунктом 2.1 статуту визначено, що підприємство створене з метою задоволення потреб населення у технічних та інших засобах реабілітації, виробах медичного призначення, товарах народного споживання для населення України, а також надання реабілітаційних послуг, послуг з післягарантійного ремонту технічних та інших засобів реабілітації.

Вищеозначений Порядок (в редакції, що діяла до 07.04.2018) визначає механізм безоплатного забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації; безготівкового перерахування коштів підприємствам, що виконали індивідуальні заявки осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення на виготовлення технічних та інших засобів реабілітації, надання послуг з їх ремонту.

За умовами п. 2 вищевказаного Порядку, до технічних та інших засобів реабілітації, якими забезпечуються особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та інші окремі категорії населення через структурні підрозділи соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім мм. Києва та Севастополя) рад (далі - органи соціального захисту населення), належать: протезно-ортопедичні вироби, в тому числі ортопедичне взуття; спеціальні засоби для самообслуговування та догляду; засоби для пересування; допоміжні засоби для особистої рухомості, переміщення та підйому; меблі та оснащення; спеціальні засоби для орієнтування, спілкування та обміну інформацією.

Пунктом 3 Порядку визначено, що особи з інвалідністю, діти з інвалідністю, діти віком до 18 років, а також ветерани військової служби, ветерани органів внутрішніх справ і ветерани державної пожежної охорони, особи похилого віку, жінки після мастектомії та з вродженими вадами молочних залоз, постраждалі внаслідок антитерористичної операції (далі - інші особи) мають право на безоплатне забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації відповідно до Законів України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", "Про охорону дитинства", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про реабілітацію інвалідів в Україні", "Про загальну середню освіту" і "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні".

Таким чином, указані приписи законодавства закріплюють державні соціальні гарантії певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку позивача надавати послуги забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення, що кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати вартість таких послуг суб`єкту господарювання, який їх надає.

Відтак, враховуючи викладене, позивач на підставі заяви особи з інвалідністю та іншої особи відповідно до вимог вищеназваних Законів України та Порядку №321 було зобов`язано: оформити замовлення на виготовлення ТЗР, передати замовлення для виробництва, у встановлений строк виготовити ТЗР та здійснити його видачу особі з інвалідністю чи іншій особі відповідно до законодавчих вимог.

Вказаним Порядком також визначено процедуру перерахування коштів підприємствам, що виконали індивідуальні заявки на виготовлення технічних та інших засобів реабілітації, надання послуг з їх ремонту.

Згідно з п. 53 Порядку передбачено, що забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших осіб технічними та іншими засобами реабілітації здійснюється у межах відповідних бюджетних призначень, передбачених Мінсоцполітики у державному бюджеті (далі - бюджетні кошти).

Мінсоцполітики спрямовує бюджетні кошти Фонду соціального захисту інвалідів з метою перерахування їх підприємствам, що виконали індивідуальні заявки осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших осіб на виготовлення технічних та інших засобів реабілітації і надання послуг з їх післягарантійного ремонту.

Перерахування бюджетних коштів здійснюється на підставі актів приймання-передачі робіт (надання послуг), до яких додається витяг з реєстру про видані особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, іншим особам технічні та інші засоби реабілітації за формою, затвердженою Мінсоцполітики, а також на підставі рахунка підприємства на оплату, в якому зазначаються витрати, пов`язані з виготовленням індивідуального засобу реабілітації, його демонтажем, крім вартості комплектувальних виробів і матеріалів, що можуть бути повторно використані, та інших документів, зазначених у пункті 36 цього Порядку.

Аналізуючи викладені положення Порядку №321 на момент виникнення спірних правових відносин та інших положень законодавства, суд приходить до висновку, що чинне законодавство України не передбачало обов`язковості укладення договору з метою надання послуг щодо безоплатного забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації.

До того ж, сукупність вищевикладеного, а також наявність соціальних пільг та конституційних гарантій відповідними категоріями осіб, свідчить про те, що відсутність укладеного договору не припиняє обов`язку позивача щодо надання відповідних послуг, на виконання яких його уповноважено державою.

При цьому суд враховує, що зобов`язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із законів України, та спірні правовідносини носять змішаний характер і підпадають під правове регулювання не лише Бюджетного кодексу України, який визначає безпосередню процедури сплати грошових коштів, але також регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та відповідними законами України, які визначають правову підставу, в даному випадку для позивача, який уповноважений законом та державою, надавати відповідні послуги щодо забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення ТЗР безоплатно.

Суд зазначає, що Порядком № 321 та спеціальними Законами України, зокрема і Законом України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" на момент виникнення спірних правовідносин не визначав будь-яких підстав для відмови надання відповідних послуг щодо забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення ТЗР у разі відсутності договору.

Колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що долученими до матеріалів справи копіями заявок на виготовлення ортопедичного взуття підтверджується факт виготовлення позивачем та передачі замовникам (особам з інвалідністю) ТЗР. Окрім того, долученими до матеріалів справи копіями калькуляцій підтверджується собівартість та відпускна ціна виготовлених ТЗР, у зв`язку з чим суд вважає, що позивачем доведено розмір витрат які підлягають стягненню з відповідач.

Враховуючи вищезазначені обставини, беручи до уваги що позивачем належними та допустимим доказами підтверджено факт виготовлення ТЗР, суд дійшов висновку, що у відповідача відповідно до вимог законодавства виник обов`язку щодо відшкодування позивачу витрати по забезпеченню осіб протезно-ортопедичними виробами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Аргументи відповідача, які також викладені у доводах апеляційного оскарження, в яких він посилається на те, що зобов`язання перед позивачем за Договором №66 ним було виконано в повному обсязі, шляхом перерахування 44518807,50 грн правомірно відхилено судом першої інстанції. При цьому суд виходить з того, що заборгованість у розмірі 453624,88 грн, яку просить стягнути позивач, виникла не з договірних зобов`язань між позивачем та відповідачем, а із законів, які покладають на позивача обов`язок щодо забезпечення відповідних категорій населення ТЗР, а на відповідача - відшкодувати витрати позивача пов`язані із виготовленням ТЗР, які були виготовлені на підставі індивідуальних заявок відповідних осіб.

Аналізуючи положення діючого у спірний період законодавства, а також встановлені обставини справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт надання особам з інвалідністю ТЗР, а відповідачем не надано, жодних доказів, якими підтверджується, що відповідні замовлення були включені до актів приймання-передачі робіт та оплачені на підставі укладеного договору.

З наведеного випливає, що відшкодування витрат позивача на виготовлення ТЗР є обов`язком відповідача в силу закону, а не договору.

Враховуючи викладене, позовні вимоги правомірно задоволено судом.

Колегія суддів при апеляційному перегляді цієї справи, зважаючи на доводи апеляційної скарги, також вважає необхідним зазначити наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509, частинами 3 та 4 статті 11 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Як вже зазначалось, Київське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства соціальної політики України. В свою чергу, підприємство створене з метою задоволення потреб населення у технічних та інших засобах реабілітації, виробах медичного призначення, товарах народного споживання для населення України, а також надання реабілітаційних послуг, послуг з післягарантійного ремонту технічних та інших засобів реабілітації.

Тобто, позивач є суб`єктом господарювання, який надає відповідні послуги особам з інвалідністю, водночас метою діяльності якого як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку відповідно до частини 2 статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України, статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Із характеру спірних правових відносин слідує, що позивач зобов`язаний дотримуватись положень законодавства про соціальний захист, здійснюючи при цьому підприємницьку діяльність з надання відповідних послуг, які мають оплатний характер. Покладення на позивача у даному випадку витрат, пов`язаних з наданням з надання вищеозначених послуг особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю та іншим окремим категоріям населення суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності, встановленим статтею 3 Цивільного кодексу України.

Таким чином у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у відповідача як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Отже, позивачем належним чином доведено обставини, на які він посилається, як на підставу для задоволення своїх вимог, відповідач вказаних обставин належними та допустимим доказами не спростував.

Посилання скаржника на порушення Бюджетного кодексу України та Порядку №739 від 08.10.2014 в частині яка стосується вчасного визначення обсягів коштів для підприємств із забезпечення ТЗР, колегія суддів не приймає до уваги, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції досліджено, що згідно з п. 1 Порядку взаємодії Міністерства соціальної політики України та Фонду соціального захисту інвалідів із забезпечення інвалідів, дітей-інвалідів, інших осіб технічними та іншими засобами реабілітації, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України №739 від 08.10.2014 (надалі - Порядок №739), цей Порядок розроблено з метою ефективної реалізації державної політики в сфері забезпечення інвалідів, дітей-інвалідів, інших осіб технічними та іншими засобами реабілітації.

Умовами п.п. 10, 11 Порядку №739 визначено, Мінсоцполітики з урахуванням потреби у ТЗР визначає обсяги бюджетних коштів за напрямами їх використання у межах загального обсягу таких коштів та пріоритетні напрями їх використання. Затверджений розподіл обсягів бюджетних коштів за напрямами їх використання Мінсоцполітики надсилає Фонду для визначення обсягів коштів у розрізі підприємств із забезпечення ТЗР та надання послуг з їх післягарантійного ремонту.

Як встановлено вище, позивач звертався до відповідача із вимогою здійснити оплату наданих послуг забезпечення інвалідів, дітей-інвалідів, інших осіб технічними та іншими засобами реабілітації. Відповідач, в свою чергу, не був позбавлений права, дослідити факт виконання названих робіт відповідно до поданих замовлень, та як уповноважений на це орган, вчинити дії з метою виділення фінансування цих робіт, відповідно до процедури, визначеній у цьому Порядку №739.

Вирішення спору у даній справі не може бути покладено в залежність від формального не виконання державними установами функцій покладених на них чинним законодавством.

Таким чином, за висновком колегії суддів, встановивши, що позивачем послуги щодо безоплатного забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації надавались на виконання імперативних законодавчих приписів і те, що Фонд соціального захисту інвалідів (як уповноважений державою орган) в силу закону має відшкодувати спірні витрати позивачу за рахунок бюджетних коштів, суд першої інстанції дійшов законного висновку про наявність підстав для задоволення позову у заявленій сумі.

Окремо, суд апеляційної інстанції зазначає, що у розгляді цього спору взято до уваги правові висновки викладені у постанові Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2020 у справі № 910/14016/19, у перегляді якої ухвалою Верховного Суду від 19.08.2020 відмовлено. У вказаній справі було досліджено тотожні обставини та докази.

Інші аргументи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, дублюють аргументи подані ним в ході розгляду справи у суді першої інстанції та зводяться до переоцінки обставин зазначених місцевим судом, яким надана належна правова оцінка. Доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на скаржника.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2021 у справі №910/3069/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 24.09.2021.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.В. Попікова

А.М. Демидова