РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.09.2021Справа № 910/5137/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал"

до Міністерства фінансів України

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1) Головне управління Державної податкової служби у Полтавській області, 2) Державна казначейська служба України

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Міністерство розвитку громад та територій України

про стягнення 9963027,49 грн.

за участі представників:

від позивача: Васюта А.І., адвокат,

від відповідача: Гавриляко О.М., самопредставництво,

від третьої особи-1: Прокопчук О.О., самопредставництво,

від третіх осіб: не з`явилися,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства фінансів України про стягнення 9963027,49 грн. шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Міністерства фінансів України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.

12.04.2021 через відділ діловодства та документообігу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 20.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

У відзиві на позовну заяву відповідач зауважив, що спір між сторонами вже вирішений у межах справи № 440/4713/18 та позивачем не доведено всіх елементів цивільного правопорушення. Також відповідач просив застосувати строк позовної давності.

У відповіді на відзив позивач наголосив, що в справі № 440/4713/18 встановлені преюдиціальні обставини, які не потребують доказування. При цьому, нормами чинного законодавства передбачено можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів, у той час як протиправна бездіяльність відповідача встановлена адміністративним судом.

У письмових поясненнях третьої особи-1 зазначено, що з 02.01.2018 позивач взятий на облік за новим місцезнаходженням Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області, та за позивачем обліковується податковий борг. У той же час, третя особа-1 не є учасником розрахунків з погашення заборгованості по постанові КМУ № 332 та укладених договорів про організацію взаєморозрахунків.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач зауважив, що позов пред`явлений неналежним позивачем, оскільки отримувачем субвенцій є відповідні держадміністрації. Також, відповідач не є учасником правовідносин у межах договорів про організацію взаєморозрахунків.

У поясненнях третьої особи на стороні відповідача зазначено, що третя особа своєчасно та в повній мірі вжило вичерпних заходів щодо виконання постанови КМУ № 332.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно довідки Харківського управління офісу великих платників податків ДФС про розмір заборгованості №39675/10/28-10-50-21 від 25.07.2017 за КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" рахується заборгованість зі сплати податку на додану вартість в загальному розмірі 11 770 315,80 грн.

01.08.2017 між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації, Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації та Комунальним підприємством Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" укладено Договір №4-ДФС про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 травня 2017 року №332.

Предметом договору є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, передбаченою статтею 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" у сумі 8 882 540,85 грн. на підставі рішення Мінфіну.

12.12.2017 між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації, Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації та Комунальним підприємством Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" укладено Договір 6-ДФС про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 травня 2017 року №332, предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, передбаченою статтею 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" у сумі 1 080 486,64 грн. на підставі рішення Мінфіну.

Листом від 26.09.2018 № 4/3698 КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" звернулося до Мінфіну, в якому зазначило про укладення 01.08.2017 та 12.12.2017 договорів №4-ДФС та №6-ДФС про організацію взаєморозрахунків на 8 882 540,85 грн. та 1 080 486,64 грн. відповідно, з метою погашення податкового боргу з ПДВ, без реалізації яких погашення боргу буде неможливим.

03.12.2018 до КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" надійшов лист Мінфіну, відповідно до якого відповідач зауважив, що постановою КМУ від 18.05.2017 №332 затверджено Порядок та умови перерахування у 2017 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифи, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - Субвенція). Дана постанова КМУ прийнята відповідно до статті 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", яким було передбачено вищезазначену Субвенцію. Відповідно до статті 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року, у зв`язку із чим у 2018 році відсутні законодавчі підстави для здійснення видатків на Субвенцію, передбачену Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік".

Факт надходження до Мінфіну вказаних зведених реєстрів підтверджується штампом вхідної кореспонденції Мінфіну від 30.08.2017 вх. №12-15489 та 18.12.2017 вх. №11-35123.

Також установлено, що Державною казначейською службою України підготовлено інформацію про зобов`язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції з державного бюджету, яка направлена Мінфіну.

Водночас, Мінфін в порушення норми пункту 8 Порядку № 332 не прийняв рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків і не довів їх до Казначейства, внаслідок чого виникли обставини, які позбавили Комунальне підприємство Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" можливості своєчасно розрахуватися з бюджетом в установленому Урядом порядку, що призвело до збільшення відповідних податкових боргових зобов`язань останнього.

Наведені обставини встановлені рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 у справі № 440/4713/18, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2019, позовні вимоги задоволено: визнано протиправною бездіяльність Мінфіну при виконанні Державного бюджету України на 2017 рік у частині незабезпечення сплати (перерахування) на користь КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» з Державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування та залишилася непогашеною станом на 01.01.2016 на загальну суму 9963027,49 грн; зобов`язано Мінфін прийняти рішення про перерахування субвенції на загальну суму 9963027,49 грн. відповідно до Постанови №332 і договорів про організацію взаєморозрахунків від 01.08.2017 №4-ДФС і від 12.12.2017 №6-ДФС.

Постановою Верховного Суду від 12.08.2020 судові рішення першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 ГПК України).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів відшкодовується на підставі ст. 1173 Цивільного кодексу України.

Стаття 1173 Цивільного кодексу України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 Цивільного кодексу України.

У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Неправомірність рішення і дій або бездіяльності органу державної влади може підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.

Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного суду в постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17/12-199гс18, з якої вбачається, що статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 Цивільного кодексу України.

У межах справи № 440/4713/18 судом встановлено, що Мінфін в порушення норми пункту 8 Порядку № 332 не прийняв рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків і не довів їх до Казначейства, внаслідок чого виникли обставини, які позбавили Комунальне підприємство Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" можливості своєчасно розрахуватися з бюджетом в установленому Урядом порядку, що призвело до збільшення відповідних податкових боргових зобов`язань останнього.

При цьому, судами також встановлено, що листом від 26.09.2018 № 4/3698 КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" звернулося до Мінфіну, в якому зазначило про укладення з Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації, Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації 01.08.2017 та 12.12.2017 договорів №4-ДФС та №6-ДФС про організацію взаєморозрахунків на 8 882 540,85 грн. та 1 080 486,64 грн. відповідно, з метою погашення податкового боргу з ПДВ, без реалізації яких погашення боргу буде неможливим.

Ураховуючи наведені обставини, суд одночасно відхиляє твердження відповідача про те, що пред`явлення даного позову здійснено неналежним позивачем. У даному випадку адміністративним судом установлено, що Комунальним підприємством Полтавської обласної ради "Полтававодоканал", Мінрегіоном і Казначейством виконані необхідні дії, спрямовані на отримання саме Комунальним підприємством Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" субвенції на погашення різниці у тарифах відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків від 01.08.2017 №4-ДФС і від 12.12.2017 №6-ДФС за Постановою №332.

Факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №902/201/19, постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №908/1090/18).

З огляду на викладене, позивачем доведено наявність повного складу цивільного правопорушення відповідача, а саме завдання позивачу шкоди в сумі 9963027,49 грн. внаслідок не прийняття відповідачем рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків і не доведення їх до Казначейства.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Міністерства фінансів України в розмірі 9963027,49 грн.

При цьому, щодо тверджень відповідача про можливість здійснення подвійного стягнення в разі задоволення даного позову, суд зауважує, що в межах справи № 440/4713/18 Мінфін зобов`язано прийняти рішення про перерахування субвенції, а не стягнуто безпосередньо відповідну суму грошових коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц міститься правова позиція про те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З огляду на наведене, стягнення з відповідача завданих позивачу збитків здійснюється з Державного бюджету України.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Положення статті 267 ЦК України передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Надаючи заяву про застосування строку позовної давності до пред`явлених вимог, відповідач послався на те, що про наявність свого порушеного права позивач був обізнаний з 01.01.2018, тобто з моменту закінчення бюджетного періоду.

У свою чергу, позивач вважає, що звернення з даним позовом до суду відбулося в межах строку позовної давності, оскільки про судове рішення про встановлення протиправною бездіяльності відповідача набрало законної сили 09.07.2019 за наслідками його перегляду в апеляційному порядку. Крім того, позивач зауважив на триваючому характері правопорушення, оскільки укладені позивачем договори про організацію взаєморозрахунків діють до повного їх виконання.

Згідно правового висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16, закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Поряд із цим, Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007 зазначалося про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету. Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Аналогічний правовий висновок зазначено, зокрема, у рішенні Верховного Суду від 15.02.2018 у справі № 820/6514/17.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 та у справі «Бакалов проти України» від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).

Отже, суд вважає необґрунтованими твердження відповідача про те, що відлік строку позовної давності розпочався після закінчення бюджетного періоду 2017 року.

У той же час, суд наголошує на тому, що відповідач повідомив позивача про відсутність у 2018 році законодавчих підстав для здійснення видатків на субвенцію лише 03.12.2018 (лист Мінфіну вх. №5271), внаслідок чого суд вважає строк позовної давності позивачем не пропущеним.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції") від 16.12.1992).

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства фінансів України.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" задовольнити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" (36020, м. Полтава, вул. П. Орлика, 40-а; ідентифікаційний код 03361 (дев`ять мільйонів дев`ятсот шістдесят три тисячі двадцять сім) грн. 49 коп. шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Міністерства фінансів України (01008, м. Київ, вул. М. Грушевського, 12/2; ідентифікаційний код 00013480).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства фінансів України (01008, м. Київ, вул. М. Грушевського, 12/2; ідентифікаційний код 00013480) на користь Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" (36020, м. Полтава, вул. П. Орлика, 40-а; ідентифікаційний код 03361661) 149445 (сто сорок дев`ять тисяч чотириста сорок п`ять) грн. 41 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 01.10.2021 року.

Суддя К.В. Полякова