ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у задоволенні заяви про забезпечення

"30" вересня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/2827/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Петренко Н.Д.

розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову /вх. № 2-1215/21 від 29.09.2021 року/ у справі № 916/2827/21

за позовом: ОСОБА_1 /РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 /

до відповідачів: 1. ОСОБА_2 /РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_2 /;

2. ОСОБА_3 /РНОКПП невідомий, адреса АДРЕСА_3 /;

3. товариства з обмеженою відповідальністю Курортний комплекс ФІЄСТАТУР /, адреса 65009, м. Одеса, вул. Академічна, 3/

про визнання недійсним акту приймання-передачі частки у статутному капіталі, скасування запису у реєстрі, визначення розміру статутного капіталу та розміру часток, витребування частки у статутному капіталі

ВСТАНОВИВ:

20.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою /вх. № 2925/21/ до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю Курортний комплекс ФІЄСТАТУР з вимогами про:

1. Визнання недійсним акту приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ Курортний комплекс ФІЄСТАТУР (код ЄДРІІОУ 33017152) від 07.09.2018 р., за яким ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв частку в статутному капіталі ТОВ Курортний комплекс ФІЄСТАТУР, що становить 60 % частки учасника товариства, що в грошову виразі складає 1 009 800,00 грн.

2. Скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційні дії про зміну складу засновників (учасників) або зміну відомостей про засновників (учасників) ТОВ Курортний комплекс ФІЄСТАТУР номер запису 0017366 від 10.09.2018 р., вчиненого державним реєстратором Хлібодарської селищної ради Біляївського району Одеської області Зубар О.І., номер запису 1017366 від 22.01.2020 р., вчиненого державним реєстратором Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області.

3. Визначення розміру статутного капіталу та розмір часток учасників у ТОВ Курортний комплекс ФІЄСТАТУР наступним чином:

розмір статутного капіталу: 3 400 000.00 грн.; учасники:?

- ХОЛДИНГ МОЛДСИНДБАЛЬНЕОТУР, країна резиденства: Молдова, місцезнаходження: Молдова. 2012. м. Кишинів, вул. Щусева, 47, розмір внеску до статутного фонду (грн.): 1 717 000,00;

- ОСОБА_4 , країна громадянства: Україна, місцезнаходження: АДРЕСА_1 . розмір внеску до статутного фонду (грн.): 1 009 800,00:

- ОСОБА_5 . країна громадянства: Україна, міснезнаходження: Україна, 65038, Одеська обл., місто Одеса, вул. Довга, буд. 86-Б, розмір внеску до статутного фонду (грн .): 673200,00.

4. Витребування у ОСОБА_3 безпідставно набутої частки у статутному капіталі ТОВ Курортний комплекс ФІЄСТАТУР, що в грошовому виразі становить 1 009 800,00 грн, на користь ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ Курортний комплекс ФІЄСТАТУР, укладений 07.09.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , підписаний сторонами у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, що дає йому підстави вважати договір неукладеним, акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ Курортний комплекс ФІЄСТАТУР та запис у ЄДРПОУ про зміну складу засновників (учасників) або зміну відомостей про засновників (учасників) недійсними та такими, що підлягають скасуванню.

Позов пред`явлено на підставі ст.ст. 202, 203, 215, 216, 328, 387, 638, 639, 656, 1212, 1213 ЦК України, ст.ст. 20, 167 ГК України, Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань».

Ухвалою суду від 30.09.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2827/21; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

29.09.2021 року на адресу суду надійшла заява позивача про забезпечення позову /вх. № 2-1215/21/, в якій позивач просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 здійснювати будь-які дії щодо розпорядження, відчуження у будь-який спосіб тощо частки у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «ФІЄСТАТУР», що в грошовому виразі складає 1 009 800,00 грн, а суб`єктам державної реєстрації здійснювати реєстрацію таких дій до набрання законної сили рішенням у справі.

В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що спірна частка неодноразово відчужувалась на користь третіх осіб і за відповідачем як за власником зареєстрована незаконно, а тому при відчуженні відповідачем частки на користь третіх осіб в подальшому, у разі задоволення позову виконання рішення суду у даній справі буде неможливим. Позивач вважає, що вжиття заходів забезпечення позову буде гарантувати виконання можливого рішення суду, оскільки буде недопустимим відчуження цього майна третім особам з метою ухилення відповідача від виконання рішення суду.

Позивач зазначає, що вжиття заходів забезпечення позову не порушить інтереси відповідача, оскільки вжиті заходи не будуть перешкоджати відповідачу користуватися майном та не призведуть до погіршення стану відповідача.

Відповідно до ст. 136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Отже, забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Положеннями ст. 137 ГПК України визначено перелік заходів забезпечення позову, а також регламентовано, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Частиною 4 ст. 137 ГПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Адекватність (співмірність) заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії (пункт 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011).

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Судом встановлено, що предметом спору у даній справі є визнання недійсним акту приймання-передачі частки у статутному капіталі, скасування запису у реєстрі, визначення розміру статутного капіталу та розміру часток, витребування частки у статутному капіталі.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем заявлено як вимоги майнового характеру, так і вимоги немайнового характеру.

Господарський суд зазначає, що вирішуючи питання про забезпечення позову в частині позовних вимог немайнового характеру має застосовуватись та досліджуватись така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Має також досліджуватись, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову за вимогами немайнового характеру у спорах, що виникають з корпоративних відносин, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги та їх співмірності;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача у разі невжиття судом обраного позивачем способу забезпечення позову;

- заборони забезпечення позову таким способом, який суперечить частині 5 статті 137 Господарського процесуального кодексу України та порушують прав інших акціонерів (учасників) господарського товариства.

Такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно обмежує право особи користуватися та розпоряджатися майном, тому може застосуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу.

Положення Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" передбачають вчинення такої реєстраційної дії як накладення/зняття арешту корпоративних прав (абзац 5 пункту 2 частини 1 статті 25).

При цьому, як зазначила Велика Палати Верховного Суду у постанові від 22.10.2019 у справі № 923/8876/16, вичерпний перелік способів захисту учасників товариств з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю міститься у статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", норми якого є спеціальними для зазначених товариств. До таких, зокрема належить: визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві; стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю.

Тобто, такий спосіб забезпечення позову як накладення арешту на майно у корпоративному спорі може узгоджуватися, зокрема, з такою вимогою майнового характеру як стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю.

Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову.

З урахуванням вказаного, господарський суд зазначає, що заходи забезпечення позову, які позивач просить вжити, в частині немайнових позовних вимог не є співмірним з предметом спору в цій справі.

При цьому, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.08.2019 у справі №910/4491/19.

Отже, звертаючись із заявою про вжиття заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру, заявник повинен довести за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів той факт, що предмет спору, наявний станом на момент пред`явлення позову, може зникнути або зменшитись за кількістю на момент виконання рішення в результаті об`єктивних (незадовільний фінансовий стан, наявність невиконаних безспірних зобов`язань, відкритих виконавчих проваджень щодо відповідача тощо) або суб`єктивних (вчинення відповідачем умисних дій, направлених на приховування майна; вчинення інших дій з метою уникнення майнової відповідальності або перешкоджанню поверненню майна законному власнику) причин.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (пункти 1, 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011).

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на положення статей 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12.06.2019 у справі №910/773/19.

Господарський суд зауважує, що в обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач послався на те, що невжиття обраних ним заходів забезпечення позову може призвести до подальшого відчуження корпоративних прав учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Курортний комплекс ФІЄСТАТУР, що, в свою чергу, значно утруднить або взагалі унеможливить виконання судового рішення у даній справі.

Між тим господарський суд зауважує, що до заяви про забезпечення позову позивачем не подано жодного належного у розумінні процесуального закону доказу на підтвердження того, що ОСОБА_3 має намір здійснити відчуження належної йому частки у статутному капіталі товариства, або здійснює підготовку до вчинення таких дій, відтак всі доводи заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову щодо існування реальної загрози утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову ґрунтуються виключно на нічим не підтверджених припущеннях позивача.

Аналогічний висновок стосовно того, що самі лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову викладено в постановах Верховного Суду від 21.01.2019 у справі №902/483/18 та від 12.06.2019 у справі №909/19/19.

Господарський суд зауважує на тому, що до заяви про вжиття заходів забезпечення позову заявником було додано лише копію пенсійного посвідчення.

Разом із тим, проаналізувавши доводи заявника, викладені у заяві про забезпечення позову, господарський суд зазначає про те, сам факт наявності між сторонами судового спору не може бути належною та достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

При цьому судом враховується, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 22.07.2019 у справі №914/120/19.

Господарським судом також враховується, що при вирішенні питання про забезпечення позову необхідно виходити з законодавчо встановленої заборони незаконного втручання органів державної влади, в тому числі і судів, у господарські відносини (стаття 6 Господарського кодексу України).

Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постановах від 19.10.2020 у справі №916/3844/19, від 30.06.2021 у справі №922/145/21, від 28.07.2021 у справі №910/3704/21 та від 15.08.2018 у справі №907/835/17.

За правилами ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З урахуванням вказаного, суд не вбачає достатніх підстав для задоволення заяви позивача та вжиття заходів забезпечення позову, оскільки саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, підтвердженого належними доказами, не є достатньою підставою для задоволення заяви.

При цьому господарський суд зазначає, що вимога заявника про заборону суб`єктам державної реєстрації здійснювати реєстрацію будь-яких дій щодо розпорядження, відчуження у будь-який спосіб тощо частки у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «ФІЄСТАТУР» за своєю суттю дублює вимогу про накладення арешту на майно.

Проаналізувавши встановлені обставини в їх сукупності, господарський суд вважає, що вимоги позивача про забезпечення позову є необґрунтованими, а відтак заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову /вх. № 2-1215/21 від 29.09.2021 року/ у справі № 916/2827/21 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 136, 137, ч. 8 ст. 140, 141, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову /вх. № 2-1215/21 від 29.09.2021 року/ у справі № 916/2827/21.

Ухвала складена та підписана 30.09.2021 року.

Ухвала набрала законної сили 30.09.2021 року та може бути оскаржена в порядку, встановленому ст. 254, 255 ГПК України.

Суддя Н.Д. Петренко