ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2021 року Справа № 923/840/21

Господарський суд Херсонської області у складі судді Ярошенко В.П., розглянувши матеріали справи

за позовом: Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» акціонерного товариства «Українська залізниця», виробничий структурний підрозділ «Запорізьке територіальне управління», м. Київ

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Герела Олександра Семеновича, М. Генічеськ, Херсонська область

про стягнення заборгованості в сумі 8162,54 грн.

без виклику представників сторін

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця", виробничий структурний підрозділ "Запорізьке територіальне управління" (код ЄДРПОУ ВП 41149437) звернулось до Господарського суду Херсонської області із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Герели Олександра Семеновича (РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення суми боргу за договором оренди 2923 грн. 17 коп. (дві тисячі дев`ятсот двадцять три грн. 17 коп.), неустойки 3615 грн. 31 коп. (три тисячі шістсот п`ятнадцять грн. 31 коп.), суми боргу за договором відшкодування 687 грн. 49 коп. (шістсот вісімдесят сім грн. 49 коп.), інфляційних збитків 669 грн. 09 коп. (шістсот шістдесят дев`ять грн. 09 коп.), трьох процентів річних 267 грн. 48 коп. (двісті шістдесят сім грн. 48 коп.).

Позов обґрунтовано твердженням про неналежне виконання відповідачем зобов`язань за вказаним договором оренди державного майна, а саме п.10.10 вказаного договору. Незважаючи на припинення дії договору оренди з 01.07.2018 відповідач не повернув орендоване майно та продовжує ним користуватись.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2021 р. даний позов передано на розгляд судді Ярошенко В. П.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 23.06.2021 відкрито провадження у справі № 923/840/21, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

02.08.2021 року до суду від фізичної особи-підприємця Герели Олександра Семеновича надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити позивачу у задоволені позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Даний відзив з додатком суд прийняв до розгляду та залучив до справи.

Зокрема, у відзиві на позовну заяву відповідач посилається, що позивач, як на підставу обґрунтованості своїх вимог про сплату орендної плати за період від закінчення дії договору оренди до підписання акта приймання-передачі, посилається на положення п.3.10 Договору оренди, яким встановлено, що у разі припинення (розірвання) договору оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Однак, за своєю суттю ця оплата є відповідальністю (санкцією) за вчинене правопорушення.

Зважаючи на те, що Позивач заявляє до стягнення ще й відповідно до положень ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (яка також є штрафною санкцією в розумінні ст. 230 ГК України), то таким чином порушується норми ст.61 Конституції України, якими встановлено, що "ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення". Разом з припиненням дії Договору оренди нерухомого (або іншого) майна від 23.07.2010 року № 820-10-065 30-го червня 2018 року та з припиненням обов`язку сплачувати орендну плату, зникає обов`язок відшкодування інфляційних збитків та за 3% річних нарахованих Позивачем на неіснуючу заборгованість за договором оренди від 23.07.2010 року.

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 248 Господарського процесуального кодексу України).

У відповідності до частин 2 і 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч., ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

При ухваленні рішення у даній справі суд враховує наступне.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянути впродовж розумного строку.

В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Право на справедливий судовий розгляд включає в себе право на доступ до суду та право на доступ до правосуддя в широкому розумінні.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст.9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ч.2 ст.3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.17 Закону "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003 № 01-8/1427 (зі змінами та доповненнями, внесеними в останнє інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008 № 01-8/451). У цьому листі зазначено: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".

Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" № 23786/02 від 30.11.2006 (§ 51).

Таким чином, норми ГПК України щодо строків розгляду справи не узгоджуються з нормами Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка є частиною національного законодавства і має пріоритет над національним законодавством, та із практикою Європейського суду з прав людини, яку суди мають використовувати як джерело права при вирішенні спорів.

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, враховуючи принцип незмінності складу суду, з метою повного, об`єктивного, всебічного розгляду справи, на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд розглянув дану справу строком понад шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

23 липня 2010 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Херсонській області та Фізичною особою-підприємцем Герелим Олександром Семеновичем (надалі Відповідач) був укладений Договір №822-10-065 оренди державного майна (надалі - Договір), згідно п. 1.1. якого (викладеного з урахуванням укладених в подальшому додаткових угод) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно, а саме частину бетонного замощення площею 18,0 кв. м., яке розташоване за адресою: Херсонська обл., Генічеський р-н, с. Генічеська Гірка, вул. Набережна, 42, що перебуває на балансі виробничого структурного підрозділу "Запорізьке територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" (надалі - Позивач).

Відповідно до п. 10.1 договору, цей договір укладено строком на два роки 11 місяців по 23.06.2013 включно. В подальшому дія договору подовжувалася сторонами шляхом укладання до нього відповідних додаткових угод.

На утримання даного Майна було укладено Договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна №ДН-1-11512 від 11.03.2011 між Відповідачем та Позивачем. В подальшому дія Договору про відшкодування витрат балансоутримувача та утримання нерухомого майна подовжувалася.

Відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" №4442 від 23.02.2012 (далі-Закон), а також постанови КМУ від 25.06.2014 №200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" утворено ПАТ "Укрзалізниця". Засновником ПАТ "Укрзалізниця" є держава в особі Кабінету Міністрів України.

З 01 грудня 2015 року розпочало фінансово-господарську діяльність публічне акціонерне товариство "Українська залізниця". Згідно ч. 6 ст. 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та ч.2 загальних положень Статуту ПАТ "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735, Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Згідно з п.п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014 на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1 було утворено ПАТ "Українська залізниця", статутний капітал якого сформовано шляхом внесення до нього, зокрема, майна підприємств, зазначених у додатку 1, крім майна, яке закріплюється за товариством на праві господарського відання згідно із Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", та іншого майна, яке відповідно до законодавства не може бути включене до статутного капіталу. З Передавального акту державного підприємства «Придніпровська залізниця" від 03.08.2015, затвердженого Міністром інфраструктури України 18.08.2015 підтверджується вартість і склад активів та зобов`язань державного підприємства "Придніпровська залізниця", правонаступництво щодо яких після його реорганізації шляхом злиття перейшло до ПАТ "Українська залізниця".

Згідно зі статтею 20 Статуту ПАТ "Укрзалізниця" Товариство має у власності майно, що внесене до його статутного капіталу.

Як вбачається із Зведеного переліку майна державного підприємства "Придніпровська залізниця", що вноситься до статутного капіталу ПАТ "Укрзалізниця", затвердженого Міністром інфраструктури України 18.08.2015, фонтан, який розміщений за адресою: Херсонська обл., Генічеський р-н, с. Генічеська Гірка, вул. Набережна, 42 (інвентарний №094007), був включений до статутного капіталу ПАТ "Укрзалізниця".

ПАТ "Укрзалізниця" відповідно до ст. 85 ГК України та ст.115 ЦК України з 21.10.2015 набуло право власності на нерухоме майно згідно вищевказаного Договору оренди, а саме: фонтан, який розміщений за адресою: Херсонська обл., Генічеський р-н, с. Генічеська Гірка, вул. Набережна, 42 (інвентарний №094007).

За твердженням позивача, в зв`язку з переходом права власності на майно, яке є об`єктом оренди, в силу вимог закону, відбулася заміна сторони у зобов`язанні, внаслідок чого до ПАТ "Укрзалізниця" перейшли права та обов`язки Орендодавця по договору оренди.

Постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 по справі № 918/792/18 сформовано правовий висновок, згідно до якого право власності Товариства на нерухоме майно, внесене до його статутного капіталу під час створення, виникло з моменту внесення такого нерухомого майна до статутного капіталу та складення передавального акту.

З метою оформлення заміни сторони у зобов`язанні, 03.03.2016 між ПАТ "Українська залізниця" та ФОП Герелим О.С. було укладено Додатковий договір до Договору оренди, за змістом якого сторони погодили, що орендодавцем майна, визначеного Договором оренди від 23.07.2010 № 822-10-065 є ПАТ "Укрзалізниця". Термін дії договору був встановлений по 31.03.2016 включно.

В подальшому до Договору оренди укладалися додаткові договори 18.03.2016, 20.07.2016, 20.10.2016, 29.11.2016, 28.04.2017, 30.06.2017, 22.12.2017, 10.01.2018, 11.05.2018.

Кабінетом Міністрів України затверджено державну цільову програму реформування залізничного транспорту на 2010-2019 роки від 16.12.2009 № 1390. На виконання державної програми, Правлінням публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" прийнято рішення щодо реорганізації виробничих та структурних підрозділів служб будівельно-монтажних робіт та цивільних споруд (протокол від 01.03.2017 № Ц-57/16 Ком.т.). Протоколом затверджена організаційна структура філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" (далі - Філія).

Відповідно до п.26.5 протоколу від 01.03.2017 № Ц-57/16 Ком.т. вилучені з 01.07.2017 зі складу регіональної філії "Придніпровська залізниця" виробничі підрозділи, що були підпорядковані структурному підрозділу "Служба будівельно-монтажних робіт та цивільних споруд".

Відповідно до п. 1.18 наказу філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 20.06.2017 №ФБМЕС-3/24 структурні підрозділи "Запорізьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління", пансіонат "Прибій" регіональної філії "Придніпровська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" включити до складу виробничого підрозділу "Запорізьке територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (надалі - Підрозділ).

Відповідно до Розділу 5 Положення про Підрозділ має право надавати на розгляд Філії обґрунтовані пропозиції щодо передачі в користування, оренду майна, яке закріплене за Підрозділом (п. 5.6).

Так, зміни, що відбулися в організаційній структурі ПАТ "Укрзалізниця", були відображені у Договорі після укладення Додаткового договору від 22.12.2017, підписаного між ПАТ "Укрзалізниця" в особі філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" та ФОП Герела О.С.

Позивач зазначає, що на виконання вимог законодавства України 27.11.2018 проведено державну реєстрацію Статуту АТ "Укрзалізниця" у новій редакції, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 № 938 «Деякі питання діяльності акціонерного товариства "Українська залізниця" та внесені відповідні зміни до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до зазначеної редакції Статуту: тип акціонерного товариства змінено з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство, найменування публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" змінено на акціонерне товариство "Українська залізниця".

Додатковим договором від 11.05.2018 сторони встановили, що Договір діє з 01 квітня 2018 року по 30 червня 2018 року без подальшого продовження.

Листом №ФБМЕС-01/30 від 04.05.2018 Позивач повідомив Відповідача про свою відмову від Договору оренди, що дія Договору оренди від 23.07.2010 №822-10-065 закінчується 30.06.2018, просив звільнити орендоване приміщення та повернути майно за актом прийому-передачі. Також Відповідач був попереджений, що якщо орендар не виконує обов`язок щодо повернення майна після припинення договору, на підставі ч.2 ст. 785 Цивільного кодексу України орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки в розмірі подвійної орендної плати за весь час, що відраховується від дати припинення або розірвання договору до підписання акту приймання-передачі, що підтверджує фактичне повернення орендованого майна.

За твердженням позивача, договір оренди державного майна №822-10-065 від 23.07.2010 є закінченим з 01.07.2018.

Відповідно до п. 10.10 Договору оренди, у разі припинення або розірвання цього Договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем орендодавцю.

Однак, ця умова договору оренди Відповідачем виконана несвоєчасно.

Відповідач 04.07.2018 на Акті приймання-передавання до Договору оренди нерухомого майна від 23 липня 2010 року №822-10-065 власноруч написав, що майно повертати з оренди відмовляюсь у зв`язку з тим, що це є мій єдиний дохід в даний момент для утримання сім`ї та трьох дітей.

Починаючи з 01 липня 2018 року відбувається прострочення повернення майна після припинення договору, як наслідок нараховується неустойка у розмірі подвійної орендної плати за час прострочення.

Листом №2696 від 17.07.2018 Позивач повторно повідомив Відповідача, що дія Договору оренди закінчилася 30.06.2018 та запропонував Відповідачу звільнити нерухоме майно, сплатити заборгованість та передати майно за актом прийому-передачі.

Позивачем у вересні та грудні 2018 року комісійно зафіксований факт незвільнення Відповідачем орендованого майна, про що складені відповідні акти.

27 грудня 2018 Позивачем була направлена Відповідачу Претензія №ТУ БМЕС-3-10-4449 з вимогою сплатити заборгованість та повернути майно.

02 січня 2019 року між Позивачем та Відповідачем був підписаний Акт приймання- передавання до Договору оренди нерухомого майна від 23 липня 2010 року №822-10-065 - майно повернуто з оренди.

Листом №ТУ БМЕС-3-10/284 від 27.01.2021 Позивач повторно запропонував Відповідачу сплатити заборгованість.

Листом №ТУ БМЕС-3-10/1375 від 31.03.2021 Позивач повторно запропонував Відповідачу сплатити заборгованість.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ч.1 ст.283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1, ч.5 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктами 1, 4 ст.285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За змістом вищенаведених норм, в силу укладення договору оренди має місце передача однією особою (наймодавцем) майна у тимчасове користування іншій особі (наймачу) за плату на певний строк, що визначений сторонами такого договору.

У відповідності до ч.1 ст.251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст. 252 Цивільного кодексу України).

Частина 3 статті 251 Цивільного кодексу України визначає, що строк може бути визначений актами цивільного законодавства, правочином або рішенням.

Отже, за домовленістю сторін у відповідному правочині встановлюються договірні строки з метою визначення сторонами за договором певного періоду у часі, у який мають бути виконані конкретні зобов`язання, визначені договором.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором щодо передачі майна.

Також судом встановлено, що додатковим договором від 11.05.2018 сторони встановили, що договір діє з 01 квітня 2018 року по 30 червня 2018 року без подальшого продовження.

Отже, матеріали справи свідчать, що укладений сторонами договір припинився 30.06.2018 із закінченням строку його дії.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач після закінчення строку дії Договору оренди не повернув Позивачу майно з орендного користування, а повернув його лише 02.01.2019, за наслідками чого було складено відповідний акт приймання-передачі (повернення) майна.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п.3.10 Договору оренди у разі припинення (розірвання) Договору оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Водночас, за змістом ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

За період з 01.07.2018 по 01.06.2021 року позивачем здійснено нарахування орендної плати за час фактичного користування нерухомим майном у загальній сумі 2 923,17 грн., неустойку 3615 грн. 31 коп., суму боргу за договором відшкодування 687 грн. 49 коп., інфляційних збитків 669 грн. 09 коп., трьох процентів річних 267 грн. 48 коп.

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджено, що неповернення об`єкту оренди у період після припинення дії договору оренди, що належить до державної власності відбулося з вини самого орендаря (Відповідача), який добровільно не повернув об`єкт оренди позивачу, та продовжував користуватись орендованим майном.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Тобто, неустойка згідно із частиною другої статті 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас, неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Встановлюючи відмінності між орендною платою (платою за користування майном) та неустойкою, передбаченою частиною другою статті 785 ЦК України, суд зазначає про таке.

Обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору (до спливу строку дії договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

Отже, яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, що відбулося у даних спірних правовідносинах, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 ЦК України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою статті 785 ЦК України).

Вищевказана позиція узгоджується з висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.04.2021 у справі №910/11131/19, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.07.2021 у справі № 904/577/20.

Отже, стягнення з відповідача і орендної плати, і неустойки за період з 01.07.2018 по 01.06.2021 є притягнення останнього до подвійної юридичної відповідальності за одне й теж саме правопорушення.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу по орендній платі у сумі 2 923,17 грн. за договором оренди державного майна від 23.07.2010.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову у відповідній частині, не підлягають задоволенню і позовні вимоги у частині щодо стягнення нарахованих позивачем суми боргу за договором відшкодування 687 грн. 49 коп., інфляційних збитків 669 грн. 09 коп., трьох процентів річних 267 грн. 48 коп.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги про стягнення неустойки у розмірі 3615,31 грн. нарахованої відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, суд, суд вважає обґрунтованими.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про необхідність частково задовольнити позовні вимоги.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з Відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 129, 232-240 ГПК України, суд

ухвалив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Герели Олександра Семеновича (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця", виробничий структурний підрозділ "Запорізьке територіальне управління" (код ЄДРПОУ ВП 41149437, п/р НОМЕР_2 в ТВБВ №10026/0123 філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк", МФО 322669) 3 615 (три тисячі шістсот п`ятнадцять) грн. 31 коп. неустойки за неповернення майна та 1005 (одна тисяча п`ять) грн. 42 коп. судового збору.

3. У іншій частині позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту рішення 23.09.2021

Суддя В.П.Ярошенко