ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2021 р. Справа №914/3103/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Желіка М.Б.

розглянув без виклику сторін у спрощеному провадженні апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях від 04.08.2021 за № 14-11-04300

на рішення Господарського суду Львівської області від 08.06.2021 (повний текст рішення складено 01.07.2021, суддя Гоменюк З.П.)

у справі № 914/3103/20

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Мукачівський машинобудівний завод", Закарпатська область, Мукачівський район, смт. Кольчино

до відповідача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, м. Львів

про стягнення 112182,00 грн.

24 листопада 2020 року до Господарського суду Львівської області звернулось Товариство з додатковою відповідальністю "Мукачівський машинобудівний завод" з позовною заявою до відповідача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях про стягнення 112182,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 17.10.2005 між Регіональним відділенням Фонду Державного майна по Закарпатській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна по Львівській, Закарпатській та Волинській областях та Відкритим акціонерним товариством "Мукачівський верстатозавод", правонаступником якого є Товариство з додатковою відповідальністю "Мукачівський машинобудівний завод", було укладено договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва державної власності - 40 квартирного житлового будинку ВАТ "Мукачівський верстатозавод". На виконання умов даного договору в оплату вартості придбаного об`єкта позивачем сплачено 112182,00 грн, однак, надалі договір було розірвано і об`єкт повернуто у державну власність за рішенням суду, яке набрало законної сили, та кошти позивачу не було повернуто.

Позивач зазначає, що у 2015 році звертався до Господарського суду Закарпатської області з позовом про повернення сплачених коштів, однак, рішенням Господарського суду Закарпатської області від 04.01.2016 р. у справі №907/980/15, яке залишене у силі постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2016, позивачу було відмовлено у задоволенні позову у зв`язку із відсутністю законодавчо встановленого механізму повернення коштів на момент ухвалення судових рішень.

Надалі, позивач стверджує, що у вересні 2018 року об`єкт було продано повторно, дізнавшись про що позивач у листопаді 2019 р. звернувся до відповідача з листом із проханням повернути сплачені кошти у сумі 112182,00 грн., посилаючись на наявність рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.12.2012 р. по справі №5008/1025/2012 про розірвання договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва - 40-квартирного житлового будинку № 360 від 17.10.2005 р. Факт повторного продажу вищезгаданого об`єкта відповідачем не заперечується, однак, відповідач листом № 11-07-00978 від 20.11.2019 р. відмовив позивачу в поверненні коштів, обравши підставою відмови ст.58 Конституції України: закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Відповідач пояснив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності.

Водночас позивач зазначає, що 18.01.2018 прийнято Закон України «Про приватизацію державного і комунального майна», статтею 26 якого врегульовано порядок та механізм повернення сплачених коштів за об`єкт приватизації у випадку розірвання договору за рішенням суду, що разом із фактом повторного продажу майна стало підставою для звернення із даним позовом до суду.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 08.06.2021 року у справі № 914/3103/20 (суддя З.П.Гоменюк) позов задоволено; стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Мукачівський машинобудівний завод» 112182 грн. коштів та 2102 грн. судового збору (а.с. 140-155).

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що відповідач без достатніх на те правових підстав утримує майно позивача, а саме грошові кошти, сплачені останнім за об`єкт приватизації - об`єкт незавершеного будівництва - 40-квартирний житловий будинок, у сумі 112182,00 грн, оскільки договір розірвано за рішенням суду, а вказаний об`єкт приватизації було повернуто державі та повторно продано у 2018, що не заперечується відповідачем та матеріалами справи.

Разом з тим, судом зазначено, що положенням ч. 11 ст. 26 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» було усунено прогалини законодавства щодо врегулювання процедури та механізму повернення коштів, сплачених покупцями за об`єкти приватизації державної або комунальної власності.

Щодо клопотання відповідача про закриття провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України, в задоволенні якого суд відмовив, зазначено, що підставою для повторного звернення з відповідним позовом до місцевого господарського суду стало усунення правових прогалин у законодавстві щодо врегулювання процедури та механізму повернення коштів, сплачених покупцями за об`єкти приватизації державної або комунальної власності, а також факт повторного продажу об`єкту, повернення сплачених коштів за який є предметом даного спору. Відтак, вказаних обставин та підстав не існувало на момент вирішення справи № 907/980/15.

Не погодившись з даним рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає його незаконним, необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим просив вказане рішення скасувати та в позові відмовити.

У своїй апеляційній скарзі скаржник послався на наступне:

1) судом першої інстанції у своєму рішенні не наведено мотивів, з яких відхилено доводи відповідача, які наводились у відзиві на позовну заяву та у поясненнях по суті спору. Також, не досліджено всі докази, на які сторони покликались обґрунтовуючи свої вимоги та заперечення, не надано їм оцінку та не зазначено, з яких мотивів суд не застосував ті норми права, на які відповідач покликався як на підставу своїх заперечень позовних вимог.

Так, судом не надано оцінку рішенню Господарського суду Закарпатської області від 04.01.2016 у справі № 907/980/15, залишеному без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2016, оскільки, підставою звернення покупця до суду з позовом, який розглядався в межах справи № 907/980/15, слугувало те, що, оскільки договір на підставі якого він сплатив 112182,00 грн. за придбаний об`єкт розірвано в судовому порядку, а об`єкт повернуто у державну власність, то, на його думку, він мав право на повернення вказаної суми коштів відповідно до ст.ст. 653, 1212 ЦК України.

Скаржник зазначає, що на момент виникнення спірних відносин, які слугували підставою для звернення до суду, законодавством не було передбачено правових підстав для повернення покупцям сплачених за об`єкт приватизації коштів і, як наслідок, процедури та механізму такого повернення, про що зазначено у справі № 907/980/15. Крім цього, суди надали оцінку посиланням позивача на ст. ст. 653, 1212 Цивільного кодексу України, які не було взято судами до уваги;

2) з оскаржуваного судового рішення неможливо беззаперечно встановити норми, які стали підставою для задоволення позову. У рішенні містяться виключно посилання на положення приватизаційного законодавства в редакції, якої не існувало на момент виникнення спірних відносин з розірвання договору купівлі-продажу та повернення майна у державну власність, а також посилання на практику Європейського суду з прав людини, що не може підмінювати собою правове регулювання спірних відносин.

Судом необґрунтовано не взято до уваги доводи відповідача щодо відсутності підстав застосовувати до спірних відносин аналогію закону чи права та необґрунтовано застосовано до цих відносин положення закону, якого не існувало у застосованій судом редакції на момент їх виникнення. Відтак, скаржник стверджує, що оскільки умовами договору купівлі-продажу № 360, який було укладено 17.10.2005 правонаступниками якого є сторони у справі, не було передбачено право покупця вимагати повернення сплачених за об`єкт приватизації коштів у випадку розірвання такого договору. Натомість, вказаний договір було розірвано судом у зв`язку з істотним порушенням покупцем його договірних зобов`язань, внаслідок чого державний орган приватизації був значною мірою позбавлений того, на що розраховував при його укладенні. Разом з тим, спеціальним законодавством не було передбачено права покупців на повернення коштів, сплачених за об`єкт приватизації, а відтак, повернення коштів є неможливим.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.08.2021 апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою було відкрито, розгляд справи постановлено здійснювати без виклику сторін в порядку ч. 10 ст. 270 ГПК України. Цією ж ухвалою позивача було зобов`язано подати відзив на апеляційну скаргу відповідача.

Позивач не надав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

17.10.2005 р. між Регіональним відділенням Фонду Державного майна по Закарпатській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (відповідач у справі) та Відкритим акціонерним товариством "Мукачівський верстатозавод", правонаступником якого є Товариство з додатковою відповідальністю "Мукачівський машинобудівний завод" (позивач у справі), було укладено договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва державної власності - 40 квартирного житлового будинку ВАТ "Мукачівський верстатозавод".

Відповідно до умов договору № 360 від 17.10.2005 р. (далі - договір) відповідач зобов`язався передати у власність позивача об`єкт незавершеного будівництва - 40 квартирний житловий будинок ВАТ "Мукачівський верстатозавод", розташований за адресою: Мукачівський р-н., смт. Кольчино, вул. Фрідяшівська, на земельній ділянці площею 0,4 га, а позивач зобов`язався прийняти вказаний об`єкт незавершеного будівництва і сплатити за нього ціну визначену, відповідно до умов договору. Остаточна вартість продажу об`єкта незавершеного будівництва 40-квартирного житлового будинку з урахуванням ПДВ згідно умов договору становила 24670,00 грн. (п.1.4 Договору).

Актом прийому-передачі від 21.12.2005, після здійснення позивачем встановлених договором необхідних платежів, регіональне відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області передало, а ВАТ "Мукачівський верстатозавод" прийняло об`єкт незавершеного будівництва - 40-квартирний житловий будинок (на виконання п.3.2 договору).

12.01.2007 сторони підписали додатковий договір про внесення змін до договору № 360, яким внесли зміни до п.п. 5.3, 5.4 до договору № 360 та виклали їх у новій редакції: позивач взяв на себе зобов`язання протягом 30 календарних днів внести різницю в сумі 87512, 00 грн. (в тому числі 14585, 33 грн. ПДВ), яка виникла між ціновою вартістю об`єкта приватизації під добудову, та вартістю об`єкта приватизації під розбирання, відповідно до додаткових домовленостей між відповідачем і позивачем. Позивач також зобов`язався протягом 5-ти років після підписання додаткового договору завершити будівництво об`єкту та здати його в експлуатацію.

На виконання умов додаткового договору про внесення змін до договору № 360 від 17.10.2005 позивачем додатково оплачено вартість придбаного об`єкта в розмірі 87512,00 грн.

Пунктом 7.3 договору сторони передбачили, що у разі невиконання позивачем умов цього договору відповідач має право у встановленому порядку на його розірвання та повернення об`єкта незавершеного будівництва у державну власність за рішенням суду.

Пунктом 11.2 договору сторони встановили, що у разі невиконання умов цього договору він може бути розірваний на вимогу іншої сторони за рішенням суду або господарського суду, а об`єкт незавершеного будівництва - повернутий у державну власність.

Отже, позивач сплатив відповідачу на виконання умов договору № 360 від 17.10.2005 р. та додаткового договору від 12.01.2007 р. про внесення змін до договору № 360 загальну суму коштів, що становить 112182,00 грн.

Однак, у зв`язку з невиконанням позивачем умов договору по завершенню будівництва 40-квартирного житлового будинку, рішенням Господарського суду Закарпатської області від 18.12.2012 р. у справі № 5008/1025/2012, яке набрало законної сили 05.04.2013, договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва - 40-квартирного житлового будинку ВАТ "Мукачівський верстатозавод" № 360 від 17.10.2005 р. було розірвано і об`єкт повернуто у державну власність.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем з метою визначення фактичної вартості об`єкта незавершеного будівництва - 40- квартирного житлового будівництва для повернення у державну власність, наказом РВ ФДМУ по Закарпатській області від 19.09.2013 р. № 00382 була створена інвентаризаційна комісія. Зведеним актом інвентаризації майна об`єкта незавершеного будівництва - 40- квартирного житлового будинку від 24.09.2013 р. фактична вартість незавершеного будівництвом 40-квартирного житлового будинку встановлена у розмірі 93485,00 грн.

Відповідно до наказу РВ ФДМУ по Закарпатській області від 06.11.2013р. № 00453 затверджено висновок оцінювача (Федина О.В., кваліфікаційне свідоцтво ФДМУ № 6403 від 11.10.2008 p.), згідно якого ринкова вартість незавершеного будівництвом 40-квартирного житлового будинку станом на 10.09.2013 р. становила 164048,00 грн.

У 2015 році позивач звертався до Господарського суду Закарпатської області з позовом про повернення сплачених коштів, однак, рішенням Господарського суду Закарпатської області від 04.01.2016 р. у справі № 907/980/15, залишеним у силі постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2016 р., позивачу відмовлено у задоволенні його позову до відповідача, а також до Головного управління Державної казначейської служби в Закарпатській області та Державної казначейської служби України про стягнення фактично сплачених коштів за об`єкт незавершеного будівництва у сумі 112182,00 грн. Підставою відмови позивачу стала відсутність законодавчо встановленого механізму повернення коштів на момент ухвалення судових рішень Господарським судом Закарпатської області та Львівським апеляційним господарським судом.

Як зазначає позивач у позовній заяві та не заперечується відповідачем, спірний об`єкт приватизації, який є предметом даного спору, відповідачем було продано повторно у 2018 році, відтак, позивач звернувся до відповідача листом від 29.10.2019 № 493, в якому просив, зважаючи на наявність рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.12.2012 у справі № 5008/1025/2012 про розірвання договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва - 40-квартирного житлового будинку ВАТ "Мукачівський верстатозавод" № 360 від 17.10.2005, факту повторного продажу об`єкта та законодавчо встановленого механізму повернення коштів, повернути кошти в сумі 112182,00 грн.

Відповідач листом № 11-07-00978 від 20.11.2019 р. відмовив позивачу, оскільки станом на момент звернення з листом, правовідносини ТДВ «Мукачівський машинобудівний завод» з органом приватизації відсутні.

На підставі вищенаведеного, позивач звернувся до суду з відповідним позовом, в якому просить стягнути з відповідача 112182,00 грн. сплачених відповідачу на виконання умов договору № 360 від 17.10.2005 р. та додаткового договору від 12.01.2007 р. про внесення змін до договору № 360, у зв`язку із фактом повторного продажу об`єкта приватизації та врегулюванням Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18.01.2018 процедури та механізму повернення покупцям коштів у разі розірвання договорів купівлі-продажу об`єктів приватизації державного або комунального майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 11, 509 ЦК України, зокрема, передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Відповідно до частини першої статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

З огляду на розірвання договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 17.10.2005 в судовому порядку, позивач у 2016 році звертався до Господарського суду Закарпатської області з позовом про повернення сплачених коштів, однак, рішенням Господарського суду Закарпатської області від 04.01.2016 р. у справі № 907/980/15, залишеним в силі постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2016 р., позивачу відмовлено у задоволенні його позову до відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, судовими рішеннями у справі № 907/980/15 встановлено факт розірвання договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва - 40-квартирного житлового будинку ВАТ "Мукачівський машинобудівний завод" № 360 від 17.10.2005, факт оплати позивачем відповідачу коштів в сумі 112182,00 грн та факт повернення об`єкта у державну власність.

Однак, у вересні 2018 року спірний об`єкт було продано повторно, що не заперечується сторонами у справі. Внаслідок цього, позивач звернувся до відповідача з листом від 29.10.2019 № 493, в якому просив, зважаючи на наявність рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.12.2012 у справі № 5008/1025/2012 про розірвання договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва - 40-квартирного житлового будинку ВАТ "Мукачівський верстатозавод" № 360 від 17.10.2005, факту повторного продажу об`єкта, згідно наявної у товариства інформації, та законодавчо встановленого механізму повернення коштів, повернути кошти в сумі 112182,00 грн.

Відповідач листом № 11-07-00978 від 20.11.2019 р. відмовив позивачу, оскільки станом на момент звернення з листом, правовідносини ТДВ «Мукачівський машинобудівний завод» з органом приватизації відсутні.

Судовою колегією встановлено та вбачається із рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.01.2016 р. у справі № 907/980/15, залишеним у силі постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2016 р., що підставою для відмови в задоволенні позовних вимог мав місце факт неврегулювання на законодавчому рівні процедури та механізму повернення коштів, сплачених за об`єкти приватизації, у випадку розірвання договорів купівлі-продажу об`єктів державної або комунальної власності за рішенням суду.

Слід зазначити, що відсутність протягом тривалого часу спеціальних норм чинного законодавства, які б регулювали процедуру і механізм повернення покупцям коштів у разі розірвання договорів купівлі-продажу об`єктів приватизації державного або комунального майна, не може позбавляти особу захисту та відновлення своїх прав та законних інтересів. Оскільки це суперечитиме принципу ефективного засобу юридичного захисту.

Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що процедура та механізм повернення коштів, сплачених покупцями за об`єкти приватизації державної або комунальної власності, у випадку розірвання за рішенням суду договорів купівлі-продажу та повернення таких об`єктів у державну або комунальну власність, була врегульована на законодавчому рівні до розірвання договору купівлі-продажу між позивачем та відповідачем, та знову врегульована з моменту прийняття Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна».

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що покупці, договори купівлі-продажу об`єктів державної або комунальної власності з якими були розірвані за рішенням суду у період правової прогалини, мають право на захист своїх прав на майно (сплачені грошові кошти) шляхом застосування аналогії закону, а саме ч.11 ст.26 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» (чинний на момент розгляду справи) з метою дотримання принципів справедливості та рівності перед законом.

Крім того, спірний об`єкт у 2018 році було повторно продано відповідачем.

Так, відповідно до ч. 11 ст. 26 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» порядок повернення в державну (комунальну) власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів затверджується Фондом державного майна України. Повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкти приватизації, здійснюється у порядку, встановленому Фондом державного майна України, на підставі рішення суду з коштів, які надійшли від повторного продажу таких об`єктів (зменшених на суму збитків, неустойки, штрафів та будь-яких інших платежів, які належать до сплати покупцем згідно з цим Законом та/або договором купівлі-продажу), протягом п`яти робочих днів після надходження коштів від повторного продажу на рахунок державного органу приватизації. Повернення коштів покупцям здійснюється в сумі, отриманій державними органами приватизації в результаті повторного продажу об`єктів, але не може перевищувати суми, сплаченої покупцем під час попереднього продажу.

Відповідно до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Принцип рівності є логічним продовженням принципу справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні правовідносини (аналогія закону).

Можливість застосування аналогії закону передбачена у ч. 10 ст. 11 господарського процесуального кодексу України, яка допускає в разі якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

Застосування закону за аналогією закону допускається, якщо: відносини, щодо яких виник спір, за своїм характером потребують цивільно-правового регулювання; ці відносини не регулюються будь-якими конкретними нормами права; вирішити спір, що виник, неможливо, ґрунтуючись на засадах і змісті законодавства; є закон, який регулює подібні відносини і який може бути застосований за аналогією закону (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 909/337/19).

Згідно із п. 2 розділу VI Порядку повернення у державну (комунальну) власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, затвердженого наказом Фонду Державного майна України від 18.10.2018 № 1331 повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкти приватизації, здійснюється у порядку, встановленому Фондом державного майна України, на підставі рішення суду про розірвання договору купівлі-продажу або визнання його судом недійсним з коштів, які надійшли від повторного продажу таких об`єктів (зменшених на суму збитків, неустойки, штрафів та будь-яких інших платежів, які належать до сплати покупцем згідно із Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна» та/або договором купівлі-продажу), протягом 5 робочих днів після надходження коштів від повторного продажу на рахунок державного органу приватизації.

Крім того, положенням ч. 11 ст. 26 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» зазначено про те, що повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкти приватизації, здійснюється на підставі рішення суду з коштів, які надійшли від повторного продажу таких об`єктів, які фактично дублюють положення п. 133 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, затвердженої Законом України "Про Державну програму приватизації від 18.05.2000 № 1723-III, де було встановлено, що повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкт приватизації, провадиться на підставі рішення суду з коштів позабюджетного Державного фонду приватизації або фонду приватизації Автономної Республіки Крим, отриманих від повторного продажу цих об`єктів у порядку, встановленому Фондом, а також положення порядку повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкт приватизації, у разі розірвання або визнання недійсним договорів купівлі-продажу, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15 серпня 2000 №1701, у пунктах 1, 2 якого було визначено, що при розірванні договору купівлі-продажу повернення покупцю коштів, сплачених ним за об`єкт приватизації, здійснюється лише на підставі рішення суду, арбітражного суду, а джерелом розрахунків з покупцем є кошти, одержані органом приватизації від повторного продажу об`єкта, повернутого у власність держави.

В даному випадку, договір № 360 від 17.10.2005 було розірвано за рішенням суду та спірний об`єкт було продано повторно.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що, відповідач без достатніх на те правових підстав утримує майно ТзДВ «Мукачівський машинобудівний завод», який є правонаступником ТзДВ «Мукачівський верстатозавод», а саме грошові кошти, сплачені позивачем за об`єкт приватизації - об`єкт незавершеного будівництва - 40-квартирний житловий будинок, у сумі 112182,00 грн, оскільки договір розірвано за рішенням суду, а вказаний об`єкт приватизації повернуто державі, а також беручи до уваги повторний продаж об`єкта приватизації, що не заперечується відповідачем.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Враховуючи наведене слід зазначити, що неповернення Регіональним відділенням Фонду Державного майна по Закарпатській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна по Львівській, Закарпатській та Волинській областях на користь Відкритого акціонерного товариства "Мукачівський верстатозавод", правонаступником якого є Товариство з додатковою відповідальністю "Мукачівський машинобудівний завод" грошових коштів, які є предметом спору в межах даної справи, є порушенням прав, гарантованих 1 Протоколом, оскільки така бездіяльність державного органу не ґрунтується на нормах закону та не переслідує легітимної мети, спрямованої на захист інтересів суспільства, окремої особи чи держави, порушує баланс інтересів суспільства та особи, якій певні права було гарантовано законом. Особа не може нести весь тягар негативних наслідків, які спричинені бездіяльністю компетентних державних органів у затвердженні процедури повернення коштів з бюджету.

Слід зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", яким передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Таким чином, бездіяльність держави щодо встановлення чіткого порядку повернення покупцям коштів, сплачених ними за об`єкти приватизації, у разі повернення цих об`єктів у державну власність не може бути правомірним виправданням відмови у реалізації фундаментального права особи мирно володіти своїм майном. Незважаючи на очевидність порушення принципу "належного урядування" в цій частині, дана проблема шляхом прийняття відповідного акта Кабінетом Міністрів України вирішена не була.

Щодо твердження скаржника про те, що судом не надано оцінку рішенню Господарського суду Закарпатської області від 04.01.2016 у справі № 907/980/15, залишеному без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2016, судова колегія зазначає, що суд першої та апеляційної інстанції не наділений повноваженнями надавати оцінку судовим рішенням.

Також не заслуговують на увагу суду твердження скаржника, що судом не надано оцінку доводам та запереченням відповідача, оскільки у оскаржуваному рішенні, судом розглянуто та відхилено клопотання відповідача про закриття провадження у даній справі, зазначивши, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку підставою для звернення з відповідним позовом до Господарського суду Львівської області стало усунення правових прогалин у законодавстві щодо врегулювання процедури та механізму повернення коштів, сплачених покупцями за об`єкти приватизації державної або комунальної власності, а також факт повторного продажу об`єкта, повернення сплачених коштів за який є предметом даного спору.

Отже, підстави позовів у справах № 907/980/15 та 914/3103/20 не є тотожними, так як є відмінною нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Враховуючи вищенаведене та фактичні обставини справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задоволив позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю "Мукачівський машинобудівний завод" про стягнення з відповідача 112182,00 грн., а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, наведених в рішенні Господарського суду Львівської області від 08.06.2021 року у справі № 914/3103/20.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 129, 269, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

Рішення Господарського суду Львівської області від 08.06.2021 у справі №914/3103/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік