ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2021 р. Справа №907/880/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Т.Б. Бонк,

суддів С.М. Бойко,

О.І. Матущак,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ТПК 2005 №20 від 23.04.2021 (вх. суду від 27.04.2021 №01-05/1500/21)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 05.04.2021, повний текст рішення складено 06.04.2021 (суддя Андрейчук Л.В., м.Ужгород)

у справі № 907/880/20

за позовом фізичної особи-підприємця Яцини Володимира Олександровича, м. Ужгород

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК 2005", м. Ужгород

про стягнення 35 642,90 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції:

У жовтні 2020року ФОП Яцина В.О. звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до ТОВ «ТПК 2005» про стягнення заборгованості 544 000,00грн, яка виникла внаслідок неcплати відповідачем послуг перевезення на підставі 97 договорів-заявок. Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України позивач здійснив нарахування 39 723,33грн 3% річних та 66 296,83грн інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання.

Ухвалою суду від 04.11.2020 у справі №907/736/20 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В подальшому, ухвалою суду від 16.12.2020 постановлено роз`єднати позовні вимоги ФОП Яцини В.О. до ТОВ "ТПК 2005", виділивши в самостійні провадження частину позовних вимог. При цьому, позовні вимоги про стягнення 35 642,90 грн за договорами - заявками №0828Т від 07.12.2018, №0856 від 21.12.2018, №0013 від 17.01.2019, №0028 від 25.01.2019 та №0059 від 06.02.2019 виділено в самостійне провадження.

На підставі зазначеної ухвали від 16.12.2020, відділом діловодства та забезпечення судового процесу Господарського суду Закарпатської області 21.12.2020 зареєстровано виділення у самостійне провадження вказаних вимог як справу № 907/880/20.

Ухвалою суду від 30.12.2020 справу № 907/880/20 прийнято до свого провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 05.04.2021 у справі № 907/880/20 позов задоволено. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 35 642,90 грн, в т. ч. 32 500,00 грн боргу за надані послуги, 1623,81 грн трьох відсотків річних від прострочених сум та 1519,09 грн втрат від інфляції.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання за договорами про перевезення вантажів у частині повноти та своєчасності оплати вартості цих послуг. Оскільки судом встановлено порушення строків, визначених сторонами у договорах, то суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення суми неоплаченого боргу й застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України, якими передбачено стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:

ТОВ ТПК 2005 (відповідач) не погодилось з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обгрунтована наступним:

1)висновок суду про те, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи не узгоджується з наявними у справі доказами, а тому його позбавлено права на: подання заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, на подання заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності, на подання відзиву на позовну заяву та на подання доказів в обґрунтування своїх заперечень;

2)місцевий господарський суд порушив норми процесуального права, оскільки не встановив, що роз`єднання позовів сприятиме виконанню завдань господарського судочинства, а тому відсутня визначальна умова для застосування ч. 6 ст. 173 ГПК України.

Разом з апеляційною скаргою відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності, яке обґрунтовує тим, що ч. 3 ст. 925 ЦК України визначено спеціальний строк позовної давності в один рік до вимог, що випливають із договору перевезення, а Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 регламентовано особливий порядок перебігу строку позовної давності, який розпочинається по спливу трьох місяців з дня укладення договору перевезення. З огляду на це апелянт вважає, що минув строк позовної давності за позовними вимогами, які є предметом розгляду в даній справі, а тому просить суд апеляційної інстанції застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін.

Вказує, зокрема, що матеріали справи №907/880/20 містять докази отримання відповідачем ухвали суду про відкриття провадження від 30.12.2020, а відтак його посилання, що він не знав про існування даної справи і як наслідок був позбавлений права на подання заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, подання заяви про застосування строків позовної давності, відзиву на позовну заяву та доказів на свій захист не відповідають фактичним обставинам справи та є необгрунтованим. Зазначає, що скаржник не надав жодних доказів на підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, що виключає будь-які законні підстави для скасування рішення суду першої інстанції. Вказує, що у випадку навмисного правопорушення або неналежного виконання обов`язків, яке згідно з законодавством, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється у три роки.

Ухвалою від Західного апеляційного господарського суду від 17.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»).

Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення «Бараона проти Португалії», 1987 рік, «Хосце проти Нідерландів», 1998 рік; «Бухкольц проти Німеччини», 1981 рік; «Бочан проти України», 2007 рік).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

ФОП Яцина В.О. (перевізник) та ТОВ «ТПК 2005» (замовник) укладено Одноразові договори - заявки на перевезення вантажів автотранспортом №0828Т від 07.12.2018, №0856 від 21.12.2018, №0013 від 17.01.2019, №0028 від 25.01.2019 та №0059 від 06.02.2019 , порядок та форма розрахунку: безготівковий розрахунок протягом 10 банківських днів з дня отримання оригіналів документів (акта виконаних робіт, рахунку - фактури, CMR, договору - заявки).

На виконання вказаних договорів - заявок позивач здійснив перевезення вантажу, що підтверджується міжнародними накладними CMR № 8, CMR № 193042300, CMR № 19304001, CMR №193040025, CMR № 193040052 та Актами здачі-приймання робіт (надання послуг) №452 від 10 грудня 2018 року на суму 6 500,00грн, №472 від 26 грудня 2018 року 6 500,00грн, № 27 від 25 січня 2019 року 6 500,00грн, № 28 від 28 січня 2019 року 6 500,00грн, № 95/1 від 28 лютого 2019 року 6 500,00грн.

Загальна вартість наданих послуг становить 32 500,00грн.

Зазначені акти здачі-приймання робіт складено в місті Ужгород; сторони зазначили, що претензій одна до одної не мають. Додатками до актів є виписані цього ж дня рахунки № №№ 452, 472, 27, 28, 95/1. В матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем наданих послуг.

З огляду на викладене, позивач, посилаючись на порушення відповідачем грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України нарахував та поставив вимогу про стягнення 1623,81 грн трьох відсотків річних від прострочених сум та 1519,09 грн втрат від інфляції, які розраховані по кожному договору окремо за період з дня виникнення прострочення (наступний день після спливу 10 банківських днів) до дня складання позовної заяви (22.10.2020), зокрема, по договору №0828Т від 07.12.2018 нараховано 342,60грн 3%річних та 344,48грн інфляційних втрат; по договору №0856 від 21.12.2018 нараховано 330,32грн 3%річних та 344,48грн інфляційних втрат; по договору №0013 від 17.01.2019 нараховано 318,03грн 3%річних та 276,71грн інфляційних втрат, по договору №0028 від 25.01.2019 нараховано 316,43грн 3%річних та 276,71грн інфляційних втрат та по договору №0059 від 06.02.2019 нараховано 316,43грн 3%річних та 276,71грн інфляційних втрат.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що позов у справі, що розглядається, подано перевізником до замовника за договорами-заявками про перевезення вантажів автотранспортом з вимогою про стягнення грошової суми до складу якої входить сума основного боргу, а також 3% річних та інфляційні втрати, які нараховані за невиконання виконання замовником зобов`язань щодо оплати наданих позивачем послуг перевезення.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. ст. 929, 931 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних із перевезенням вантажу. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами. Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом.

Нормами ст. 909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Судами встановлено, що спірні відносини врегульовані ст.ст. 901, 903, 909, 929, 931 ЦК України, оскільки виникли на підставі договорів-заявок №0828Т від 07.12.2018, №0856 від 21.12.2018, №0013 від 17.01.2019, №0028 від 25.01.2019 та №0059 від 06.02.2019, за умовами яких перевізник зобов`язується здійснити перевезення вантажу з місця завантаження до місця доставки, які обумовлені замовником, а останній зобов`язується оплатити вартість послуг перевезення на умовах, які визначені договорами-заявками.

Позивачем у період з 10.12.2018 по 28.02.2019 на виконання договорів- заявок надано послуги перевезення вантажів на загальну суму 32 500,00грн, що підтверджується відповідними актами приймання - передачі та вантажно-митними деклараціями. Вартість цих послуг перевезення відповідачем не оплачена, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

З огляду на порушення обумовлених договорами строків оплати наданих послуг, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення 1623,81грн 3% річних від прострочених сум та 1519,09 грн втрат від інфляції.

З цих підстав місцевий господарський суд задоволив позовні вимоги повністю.

Водночас судом апеляційної інстанції з`ясовано, що доводи апеляційної скарги зводяться лише до того, що відповідач не повідомлений про розгляд справи, внаслідок чого був позбавлений можливості заявити про застосування наслідків спливу строків позовної давності, які він вважає пропущеними. Дані доводи спростовуються наступними встановленими обставинами по справі.

Ухвала Господарського суду Закарпатської області від 30.12.2020 про прийняття справи №907/880/20 до розгляду надіслана ТОВ ТПК 2005 29.12.2020 за адресою: 88000, м. Ужгород, вул. Гранітна, 17, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та 04.01.2021 вручена представнику за довіреністю, що підтверджується інформацією про відстеження поштового відправлення №854.

Судом не встановлено зміни адреси відповідача станом на дату прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Правила надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.

У пункті 106 цих Правил (із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 1149 від 27.12.2019) передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище та ініціали або ім`я та прізвище. Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи. Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертається до суду.

З наведених норм можна дійти до висновку, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвище. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку.

Натомість для вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто" або "Судова повістка" на бланку повідомлення розписується та зазначає прізвище одержувач (а не працівник поштового зв`язку).

У даній справі наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.48), на якому стоїть дата вручення 04.01.2021 і у графі представник за довіреністю зазначено прізвище Божок, наявний підпис цієї особи.

Відомості про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є доказом отримання відправлення саме адресатом.

Відтак суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що саме лише посилання апелянта на факт неотримання ним поштової кореспонденції, яку суд першої інстанції з додержанням вимог процесуального закону надсилав за належною адресою, не може вважатися порушенням норм процесуального права, які б тягнули за собою правові наслідки у вигляді скасування рішення суду.

Водночас, апеляційний господарський суд відзначає, що за змістом статті 2 Закону України Про доступ до судових рішень кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвала Господарського суду Закарпатської області від 30.12.2020 про прийняття справи №907/880/20 до розгляду оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 04.01.2021, а тому апелянт або його представник об`єктивно могли вжити заходів для участі в справі.

Отже, ТОВ ТПК 2005 не було позбавлене об`єктивної можливості дізнатися про рух справи, що розглядається, користуючись засобами поштового зв`язку, відкритим безоплатним цілодобовим доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень тощо, однак наданим їй процесуальним правом не скористалася.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи, а тому мав можливість скористатись своїми процесуальними правами (в т.ч. на заявлення клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності).

З огляду на це суд апеляційної інстанції погоджується, що в суду першої інстанції не було процесуальних перешкод для розгляду справи по суті.

Щодо застосування позовної давності.

Доводи скаржника в цій частині мотивовані неможливістю реалізувати право на подачу заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення, оскільки він не брав участі у розгляді справи судом першої інстанції, з урахуванням чого суд зважає на таке.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд зазначає, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак, її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного (позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 09.04.2019 у справі № 912/1104/18, від 20.09.2019 у справі № 904/4342/18).

Водночас, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції (висновок сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц).

Отже, умовою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції, є неналежне (без дотримання вимог процесуального законодавства) повідомлення його сторони про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі №911/4923/14).

Проте, судом встановлено, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції в розумінні приписів статей 120, 242 ГПК України, у нього відсутнє право на звернення з заявою про застосування позовної даності у справі на стадії апеляційного перегляду справи, а в апеляційного суду - підстави для вирішення такої заяви скаржника.

Що стосується доводів апелянта про те, що місцевий господарський суд порушив норми процесуального права, оскільки не встановив, що роз`єднання позовів сприятиме виконанню завдань господарського судочинства, а тому відсутня визначальна умова для застосування ч. 6 ст. 173 ГПК України, то апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 173 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання господарського судочинства.

Отже, визначальною умовою для роз`єднання позовних вимог є та обставина, що таке роз`єднання сприятиме виконанню завдання господарського судочинства.

Зазначений припис спрямований на те, щоб суб`єкт правовідносин міг з дотриманням принципів господарського судочинства і конкретних обставин скористатися правом на судовий захист.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №420/3956/20, який в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України враховується апеляційним господарським судом.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч. 1 ст. 2 ГПК України).

Тобто одним із основних принципів господарського судочинства - є саме своєчасність вирішення судом спору, способом дотримання якого і є можливість роз`єднання позовних вимог, якщо суд вбачає, що це надасть змогу здійснити більш якісний розгляд справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів сторін (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.11.2020 у справі №910/3748/20).

У даному випадку суд першої інстанції дійшов до правильного висновку що розгляд в одному провадженні вимог про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неcплати відповідачем послуг перевезення на підставі 97 договорів-заявок, є обставиною, яка значно утруднить розгляд справи та призведе до затягування такого розгляду.

Отже, таке роз`єднання позовних вимог не призвело до прийняття місцевим господарським судом неправильного судового рішення по суті спору.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1, 2 ст.86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 05.04.2021 у справі № 907/880/20 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно з ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 86,129, 236, 254, 269, 270, 275,276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ТПК 2005 №20 від 23.04.2021 (вх. суду від 27.04.2021 №01-05/1500/21) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 05.04.2021 у справі № 907/880/20 залишити без змін.

3. Судовий збір за перегляд рішення в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку, у строки та в порядку, визначені статтями 286-291 ГПК України

Головуючий (суддя-доповідач): Т.Б. Бонк

Судді С.М. Бойко

О.І. Матущак