ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"21" вересня 2021 р. Cправа № 902/631/21

за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД" (вул. Хмельницьке шосе, 13, к. 214, м. Вінниця, 21036)

до:Товариства з обмеженою відповідальністю "Глорія - В" (вул. Писарєва, 3/83, м. Вінниця, 21036)

про стягнення 50000 грн

Суддя Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання Гнатик Є.Б.

за участю представників:

позивача: Парпальос В.В.

відповідача: Грабик В.В.

В С Т А Н О В И В :

17.06.2021 р. Товариства з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Глорія - В" про стягнення 50 000,00 грн.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви (з присвоєним єдиним унікальним номером судової справи № 902/631/21) передано на розгляд судді Яремчуку Ю.О.

Ухвалою суду від 22.06.2021 р. відкрито провадження у справі № 902/631/21. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 03.08.2021 р.

05.07.2021 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № канц. 01-34/6031/21 від 05.07.2021 р.), який долучений судом до матеріалів справи.

30.07.2021 р. від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № канц. 01-34/6838/21 від 30.07.2021 р.), який долучений судом до матеріалів справи.

За наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 09.09.2021 р., про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник позивача. Представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлений, про що свідчить розписка наявна в матеріалах справи.

Суд зауважує, що від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

За наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про відкладення розгляду справи, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 09.09.2021 р. повідомлено учасників справи про судовий розгляд справи по суті, що відбудеться 21.09.2021 р.

На визначену дату судом в судове засідання з`явились представник позивача та представник відповідача.

Представник позивача позов підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

В якості заявлених позовних вимог позивач зазначає наступне: 04.09.2020 р. ТОВ "Мего ЛТД" платіжним дорученням № 3583 помилково перерахувало на рахунок ТОВ "Глорія - В" грошові кошти в розмірі 50 0000,00 грн, у зв`язку із чим 14.05.2021 р. Позивач звернувся до Відповідача з листом № 122/1 про повернення в найкоротші терміни вказаних коштів як помилково перерахованих.

Натомість зі сторони відповідача дана вимога булла залишена без уваги та задоволення.

Відповідач не погоджується із позовними вимогами, позиція останнього викладена у відзиві на позовну заяву, в якому вказав, що між ТОВ «Глорія-В» (Постачальник) та ТОВ «Мего ЛТД» (Покупець) було досягнуто домовленості щодо поставки товару. Так, ТОВ «Глорія-В» здійснило поставку: Молекулярне сито Е 15 (1,0-18 мм-коробка 25 кг), в кількості 713,26 кг; Скло Кліма Град 4мм в кількості 400 кв.м.; Штапик 632 32 мм. 20101-94600 в кількості 3000 м; Скло 4мм, в кількості 200 кв.м.; Скло Emicon cristal 4 мм. в кількості 287 кв.м. Загальна вартість поставленого товару складає 178717,13 грн, вказане підтверджується Видатковою накладною № ТВ-0000067 від 30.11.2018 р..

ТОВ «Мего ЛТД» прийняв товар в повному обсязі, що підтверджується підписаною відповідачем Видатковою накладною № ТВ-0000067 від 30.11.2018 р., проте грошові кошти за поставлений товар станом на 08.04.2021 р. в повному обсязі не перераховані на рахунок Постачальника.

В рахунок погашення боргу відповідачем було сплачено 50 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3583 від 04.09.2020 р.

В призначені платежу у вказаному платіжному дорученні позивачем помилково зазначено номер накладної « 68» від 30.11.2018 р., проте оплата здійснювалась саме за поставлений товар згідно видаткової накладною № ТВ-0000067 від 30.11.2018 р., вказане також підтверджується карткою рахунку №361 від 06.04.2021 р. Викладені обставини підтверджуються також: податковою декларацією з податку на додану вартість, квитанцією про реєстрацію податкової накладної та податковою накладною - вказані документи як раз і являються доказами про рух коштів по вказаній господарській операції.

Зазначає про те, що інших відносин між сторонами не існувало, та те що між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб, тому з врахуванням викладеного вважає безпідставним позов.

Представник позивача не погоджується із доводами відповідача викладеними у відзиві на позов, при цьому вказує, що домовленості щодо поставки, зазначеного по видатковій накладній від 30.11.2018 р., товару між Відповідачем та Позивачем у жодний спосіб досягнуто не було, жодних правовідносин на цій підставі між ними не виникало, вважає, що грошові кошти були набуті відповідачем без належної правової підстави та не були своєчасно повернуті на обґрунтовану вимогу позивача. Заперечує стосовно того, що між сторонами існували договірні відносини укладені у спрощений спосіб, оскільки відповідачем в підтвердження договірних відносин зазначається видаткова накладна ТВ - 0000067, яка датується 2018 роком, при цьому відповідач не посилається на видаткову накладну від 30.11.2019 р. крім того зазначає, що відповідач стверджує про наявність певної загальної заборгованості в розмірі 128 717,13 грн, не наводячи при цьому її обрахунок та правові підставі її виникнення.

За наслідками розгляду справи суд дійшов наступного висновку.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами статті 1212 Цивільного кодексу України, яка встановлює загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З аналізу статті 1212 Цивільного кодексу України вбачається, що цей вид позадоговірних зобов`язань (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) породжують такі юридичні факти, як набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Необхідною умовою для встановлення того факту, що мало місце зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, є обов`язкова відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи.

Тобто, позивач повинен довести, що мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження спірного майна відповідачем, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним і не підпадає під регулювання ст. 1212 Цивільного кодексу України.

За змістом ч.1 ст. 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, договору або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно (кошти).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.09.2016 у справі № 6-122цс14.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання передбачені ст. 1212 Цивільного кодексу України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях.

Так, судом встановлено, що 04.09.2020 р. ТОВ "Мего ЛТД" платіжним дорученням № 3583 перерахувало на рахунок ТОВ "Глорія - В" грошові кошти в розмірі 50 0000,00 грн, з призначенням платежу оплата за матеріали згідно накладної № 68 від 30.11.20218 р.

З моменту перерахування коштів і станом на час розгляду справи призначення платежу, зазначене у платіжному дорученні № 3583 від 04.09.2020 р., позивачем не коригувалось, а відповідачем під сумнів не ставилось і у передбачений чинним законодавством спосіб не оспорювалось.

Суд дослідивши матеріали справи зазначає, що останні не містять доказів укладення між сторонами договору, при цьому доводи відповідача стосовно того, що між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб, не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.

Відповідно до приписів статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За приписами статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з приписами статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 180 Господарського кодексу України унормовано, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Відповідно до приписів статті 181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Разом з цим, статтями 640-642 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Договір про надання поставки є казуальним, консенсуальним, взаємним, терміновим.

Дослідивши усі обставини та зібрані у справі докази, суд визнав недоведеним матеріалами справи факт виникнення та існування між сторонами у справі договірних відносин, а відтак і укладання договору поставки.

Крім того, суд зазначає, що твердження відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, стосовно того, що одним із доказів виникнення між сторонами договірних відносин є податкова накладна не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За змістом пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення) господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Вимоги щодо оформлення первинних документів наведені у пункті 2.4 Положення, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5).

У пункті 33 постанови Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 915/905/16, зокрема, зазначено, що порушення правил оформлення первинних документів не спричиняє їх недійсність, але безпосередньо впливає на можливість доведення стороною обставин, на підтвердження яких вона подала відповідні документи.

У постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 зазначено, що для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати фактичне здійснення господарської операції, що повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі. Разом з тим судами попередніх інстанцій для з`ясування реальності господарської операції не встановлювалося чи має місце відображення операції з отримання товару у податковій звітності.

Фактом підтвердження господарської операції за спірним договором згідно з узгодженими сторонами умовами є первинні документи, а не податкові декларації, які підтверджують лише порядок оподаткування господарської операції підприємства, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції (пункт 44 постанови Верховного Суду від 28.08.2020 у справі № 922/2081/19).

Такі висновки викладено також у постанові Верховного Суду від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюпласт Україна" (далі - ТОВ "Алюпласт Україна") до ТОВ "Тінторетто" про зобов`язання вчинити дії та стягнення грошових коштів і за зустрічним позовом ТОВ "Тінторетто" до ТОВ "Алюпласт Україна" про стягнення грошових коштів зазначено, що самі лише податкові накладні та декларації не є безумовними доказами реальності здійснених господарських операцій з поставки товару, не можуть бути єдиними доказами на підтвердження факту реального постачання товару покупцю та його прийняття ним, та як докази можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі.

З врахуванням викладеного суд дійшов висновку, що сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції між сторонами у справі.

Крім того, суд зауважує, що в основу доводів щодо поставки товару відповідач зазначив видаткову накладну № ТВ-0000067 від 30.11.2018 р., при цьому відповідно до платіжного доручення № 3583 від 04.09.2020 р. призначення платежу була оплата відповідно до накладною № 68 від 30.11.2021 р., що фактично беззаперечно спростовують доводи відповідача.

Відтак, за встановленого факту відсутності між сторонами у справі договірних відносин, суд дійшов висновку про безпідставне набуття відповідачем спірних коштів.

Судом також не встановлено, що перерахування коштів з відповідним призначенням платежу було здійснено на виконання будь-яких договірних стосунків між сторонами.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що спірні грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн. є отриманими відповідачем без достатньої правової підстави в розумінні ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Таким чином, з огляду на доведеність позивачем безпідставності отримання відповідачем грошових коштів, а також враховуючи те, що відповідач доводів позивача не спростував, доказів наявності укладеного між сторонами договору не надав, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог на підставі ст. 1212 Цивільного Кодексу України.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За приписами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст.ст.76, 77, 78,79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 46, 73, 74, 76-78,79, 86,123,129,191,232, 233, 236-238, 240-242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Глорія - В" (вул. Писарєва, 3/83, м. Вінниця, 21036, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД" (вул. Хмельницьке шосе, 13, к. 214, м. Вінниця, 21036, ) 50 000,00 грн безпідставно отримані кошти та 2 270,00 грн витрат зі сплати судвого збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 29 вересня 2021 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Хмельницьке шосе, 13, к. 214, м. Вінниця, 21036)

3 - відповідачу (вул. Писарєва, 3/83, м. Вінниця, 21036)