РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.10.2021Справа № 910/11677/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Повного товариства "Велта П.М.С.Г. "Гарант - Сервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтранслогістік"

про стягнення заборгованості у розмірі 412 999, 59 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Повне товариство "Велта П.М.С.Г. "Гарант - Сервіс" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтранслогістік" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 412 999, 59 грн, з яких 332 270, 31 грн сума боргу сплачена за гарантійний випадок, інфляційні втрати у розмірі 54 910, 24 грн та 3 % річних у розмірі 25 819, 04 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Агентського договору № 0007-А2/16 від 01.11.2016 в частині сплати боргу по відшкодуванню за гарантійним випадком за вимогою про сплату належних сум митних платежів на підставі Акту про настання гарантійного випадку від 16.08.2017 у розмірі 332 270, 31 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва позовну заяву залишено без руху.

У встановлений судом строк позивачем було усунуто недоліки, вказані в ухвалі Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву та позивачу для подачі відповіді на відзив.

Через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, однак даний відзив не підписаний.

Згідно приписів ч.2 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив підписується відповідачем або його представником.

Враховуючи те, що всупереч вимогам зазначеної вище норми, направлений до суду відзив не підписаний відповідачем або його представником, останній вважається не поданим.

Ухвалу Господарського суду по справі № 910/11677/20 відповідач отримав 28.08.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 369.

Як вбачається із ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ч. 9 ст. 165 ГПК України, ч. 2 ст. 178 ГПК України, суд вирішує спір за наявними матеріалами справи.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Із матеріалів справи вбачається, що 22 листопада 2012 року між Державною митною службою України та ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс» (Гарант) укладено Угоду № 770 про надання фінансових гарантій митним органам незалежним фінансовим посередником (далі - Угода).

Як встановлено п. 2.3.1 Угоди гарант зобов`язується у строк не пізніше трьох банківських днів, наступних за днем отримання вимоги та Акту про настання гарантійного випадку безумовно перерахувати суму митного боргу за вказаними у вимозі реквізитами.

За змістом положень 3.2 та 3.3 Угоди сторони домовились, що строком дії гарантії є проміжок часу з дати її видачі до моменту повного виконання забезпечених нею зобов`язань, а у разі невиконання зобов`язань - до отримання митним органом від Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві виписки з рахунку, в якій міститься інформація про зарахування належної до сплати суми митного боргу на рахунок, вказаний у вимозі. Підтвердженням фактичного виконання зобов`язань, забезпечених гарантією, щодо транзитного перевезення товарів є повідомлення, у тому числі в електронному вигляді, митного органу відправлення митним органом призначення (завершення транзитного перевезення) про доставлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до наданих зобов`язань.

Пунктами 4.1 та 4.3 Угоди встановлено, що у випадках, передбачених частиною четвертою статті 311 Митного кодексу України, митний орган, яким виявлено факт настання гарантійного випадку, протягом п`яти робочих днів з дати виявлення такого факту складає акт за формою, наведеною у додатку 3 до цієї угоди; разом з актом у трьох оригінальних примірниках складається вимога, що підписується керівником митного органу або особою, яка його заміщує; до вимоги разом з актом додаються за наявності документи, що свідчать про настання гарантійного випадку.

01.11.2016 між Повним товариством «Велта П.М.С.Г. «Гарант - Сервіс» (далі - довіритель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтранслогістік» (далі - агент) було укладено Агентський договір № 0007-А2/16, відповідно до якого терміни, які вживаються сторонами в Договорі:

Довіритель - юридична особа, яка згідно ст. 314 Митного кодексу України внесена до реєстру гарантів та діє на підставі Угоди про надання фінансових гарантій митним органам незалежним фінансовим посередником № 770 від 22.11.2012 між ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант - Сервіс» та Державною митною службою України.

Агент - юридична особа, яка на умовах, визначених цим Договором діє від імені, в інтересах, за рахунок та під контролем довірителя в межах повноважень, визначених цим договором.

Замовник - фізична або юридична особа (резидент чи нерезидент України), яка звернулась до Агента для оформлення фінансової гарантії.

Відповідно до п. 1.1 Договору довіритель доручає, а Агент приймає на себе обов`язок, керуючись чинним законодавством України, надати довірителю послуги із сприяння в укладання між замовником та довірителем договорів про видачу фінансових гарантій та укладати від імені та в інтересах замовника договори про надання послуг з видачі фінансової гарантії.

Агент зобов`язується вчиняти такі дії, а саме: роз`яснювати замовнику та/або перевізнику вантажу наслідки недотримання заявленого митного режиму перевезення вантажів та право Довірителя звернутись із регресною вимогою до власника вантажу об особи, відповідальної за сплату митних платежів в разі настання гарантійного випадку; укладаючи договори про надання послуг з видачі фінансової гарантії Агент зобов`язаний вчинити всі необхідні дії для належного повідомлення замовника про умови такого договору, розміри та наслідки порушення вимог митного режиму, забезпеченого фінансовою гарантією (п. 2.1.5; п. 2.1.23 договору).

Додатковою угодою № 4/18 від 30.06.2018 до Агентського договору № 007-А2/16 від 01.11.2016 року сторони виклали п. 2.1.8, п. 5.3 та п. 5.5 договору в наступній редакції:

Забезпечити та контролювати дотримання перевізником вантажу задекларованого митного режиму, маршруту (у разі визначення) та термінів відповідного митного режиму в період дії гарантійних зобов`язань і повідомляти довірителя про усі випадки настання обставин, які визначені положеннями Митного кодексу України, як гарантійний випадок та про настання обставин, які свідчать про повне виконання забезпечених гарантією зобов`язань.

Агент несе солідарну відповідальність з замовником перед довірителем у разі настання гарантійного випадку. При настанні гарантійного випадку довіритель має право вимагати виконання обов`язку відшкодувати суму сплачених ним митних платежів на користь доходів і зборів від агента і замовника. Агент і замовник самостійно визначають частини (частку) кожного з них в солідарній відповідальності перед довірителем. У разі настання випадку та звернення довірителя до агента, останній зобов`язаний, на першу вимогу довірителя, протягом 10 банківських днів з моменту отримання, відшкодувати довірителю суму митних платежів, сплачену ним на користь органів і доходів. Вимога Довірителя надсилається агенту разом з вимогою про сплату митних органів ДФС про сплату належної суми митних платежів.

Та доповнили п. 5.5 Договору наступного змісту:

Агент відшкодовує довірителю усі понесені ним збитки до яких призвели невиконання або неналежне виконання агентом зобов`язань, передбачених п.п. 2.1.3, 2.1.8, 2.1.9, 2.1.10 даного договору.

Крім того, 26.07.2017 Повне товариство "Велта П.М.С.Г. "Гарант-Сервіс" уклало з Делістояном Юрієм як представником компанії "S.C. BELODARO S.R.L." заявку-договір від № 4541 (далі - Договір), на підставі якого було оформлено фінансову гарантію у вигляді гарантійного документа № 0007-04541-01-260717 код .

Зазначеним гарантійним документом позивач надав органам доходів і зборів України гарантію сплати суми митного боргу перевізником в разі порушення ним зобов`язання про доставці даного товару до митниці призначення.

Згідно з заявкою - договором, компанія "S.C. BELODARO S.R.L." була перевізником даного вантажу з Російської Федерації в Республіку Чехію і брала на себе зобов`язання по його доставці в митницю призначення.

Згідно з п. 3.1.1 Договору, замовник зобов`язувався дотримуватися вимог Митного кодексу України, міжнародних договорів та інших актів законодавства України при ввезенні на митну територію України та/або переміщенні територією України прохідним та внутрішнім транзитом вантажів та в інших випадках, що передбачають застосування фінансової гарантії.

Згідно з п. 3.1.5 Договору замовник зобов`язався повідомляти позивача про всі випадки, які унеможливлюють або перешкоджають дотриманню задекларованого митного режиму перевезення вантажів і які впливають на зобов`язання гаранта перед органами доходів і зборів України. У разі настання обставин, які унеможливлюють або перешкоджають дотриманню задекларованого митного режиму та можуть призвести до настання гарантійного випадку, замовник зобов`язаний негайно надати гаранту документи на підтвердження настання таких обставин.

Пунктом 3.1.8 Договору передбачено, що у разі настання гарантійного випадку не пізніше наступного банківського дня з дня отримання від гаранта копії вимоги органу доходів та зборів про сплату митних платежів, замовник зобов`язуваний перерахувати належну суму у розмірі необхідних митних платежів на рахунок гаранта або страхової компанії, у разі, якщо таке розпорядження надано гарантом.

Пунктом 5.1 Договору сторони узгодили, що у разі настання гарантійного випадку, гарант перераховує суми митних платежів, що підлягають сплаті, на рахунок органу доходів і зборів в порядку та в строки, визначені Митним кодексом України та угодою між Держмитслужбою України та гарантом № 770 від 22.11.2012.

Згідно з п. 5.2 Договору з моменту сплати гарантом митних платежів на вимогу органу доходів і зборів гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до замовника у розмірі суми сплачених митних платежів.

У рамках виконання Угоди 26.07.2017 відповідач замовив, а позивач оформив гарантійний документ № 0007-04541-01-260717 на фінансове забезпечення транзиту через митну територію України п/п «Нові - Яриловичі» - п/п «Краковець» автомобіль НОМЕР_2/НОМЕР_1, перевізник S.C.BELODARO SRL, Str. Olteniei Nr.4/17 Raia Mare Romania, з вантажем - шини (код УКТ ЗЕД0).

В гарантійному документі № 0007-04541-01-260717 термін транзиту був вказаний - 05.08.2017.

Як вбачається з Довідки вих. № 2912/14/02-2017 від 31.07.2017 виданої Управлінням карного розшуку Головного управління Національної поліції в Житомирській області за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом, а саме автомобілем Renault Magnum д.н.з. НОМЕР_1 та напівпричепом «Semitz» НОМЕР_2, що був завантажений автомобільною гумою, було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001283 від 29.07.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

Як вказує позивач, товар - шини (код УКТ ЗЕД0) за гарантійним документом № 0007-04541-01-260717 не було у встановлений термін доставлено до митниці призначення та, відповідно не було виконано особою, відповідальною за сплату митних платежів, забезпечених гарантією, зобов`язань із сплати податків, що за твердженням позивача, свідчить про настання гарантійного випадку.

В подальшому, 22.08.2017 позивачем на підставі Акту про настання гарантійного випадку від 16.08.2017 № 1, складеного 16.08.2017 посадовими особами Чернігівської митниці було сплачено на рахунок Чернігівської митниці суму у розмірі 462 270, 31 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 12302 від 22.08.2017 та № 12304 від 22.08.2017.

Листами № 237 від 22.08.2017, № 266 від 13.09.20177, № 74 від 24.04.2018 № 146 від 23.07.2019 позивач звертався до відповідача з вимогою по сплату належних сум митних платежів.

В рахунок погашення вказаної заборгованості відповідачем на підставі виставленого позивачем рахунку № 15/18 від 12.09.2017 було перераховано 130 000, 00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 138 від 15.09.2017 на суму 45 000, 00 (призначення платежу - оплата зг. Агентського договору від 01.11.2016 № 007-А2/16, відшкодування за гарантійний випадок згідно рах. № 1518 від 12.09.2017); № 155 від 18.10.2017 на суму 40 000, 00 грн (призначення платежу - оплата зг. Агентського договору від 01.11.2016 № 007-А2/16, відшкодування за гарантійний випадок згідно рах. № 1518 від 12.09.2017); №180 від 06.12.2017 на суму 45 000, 00 грн (призначення платежу - оплата зг. Агентського договору від 01.11.2016 № 007-А2/16, відшкодування за гарантійний випадок згідно рах. № 1518 від 12.09.2017).

26.02.2020 позивач звернувся до відповідача з претензією № 32, в якій просив погасити заборгованість у розмірі 332 270, 31 грн, яка відповідачем була залишена без відповіді та виконання.

Як вказує позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтранслогістик» зобов`язане компенсувати позивачу суму митних платежів, які сплачені за Актом настання гарантійного випадку від 16.08.2017 № 1 у відповідно до умов 5.3 Агентського договору № 0007- А2/16 у розмірі 332 270, 31 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 54 910, 24 грн за період з 01.01.2018 - 01.08.2020 та 3 % річних у розмірі 25 819, 04 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Суд, виходячи з приписів ст. ст. 295, 297, 300, 301 Господарського кодексу України, дійшов висновку, що за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами Договір є агентським договором.

Комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб`єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб`єкта, якого він представляє. Комерційним агентом може бути суб`єкт господарювання (громадянин або юридична особа), який за повноваженням, основаним на агентському договорі, здійснює комерційне посередництво. Не є комерційними агентами підприємці, що діють хоча і в чужих інтересах, але від власного імені. Комерційний агент не може укладати угоди від імені того, кого він представляє, стосовно себе особисто (частини 1-4 ст. 295 Господарського кодексу України).

Частинами 1, 4 ст. 297 Господарського кодексу України унормовано, що за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов`язується надати послуги другій стороні (суб`єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб`єкта і за його рахунок. Агентський договір укладається в письмовій формі. У договорі має бути визначено форму підтвердження повноважень (представництва) комерційного агента.

Положеннями ст. 301 Господарського кодексу України унормовано наступне. Відповідно до агентського договору комерційний агент одержує агентську винагороду за посередницькі операції, що здійснені ним в інтересах суб`єкта, якого він представляє, у розмірі, передбаченому договором. Агентська винагорода виплачується комерційному агенту після оплати третьою особою за угодою, укладеною з його посередництвом, якщо інше не передбачено договором сторін. Сторони можуть передбачити в договорі, що комерційному агенту сплачується додаткова винагорода у разі, якщо він бере на себе зобов`язання гарантувати виконання угоди, укладеної ним в інтересах суб`єкта, якого він представляє. Суб`єкт, якого представляє комерційний агент, розраховує винагороду, на яку має право комерційний агент, відповідно до розмірів і строків, передбачених договором сторін. Комерційний агент має право вимагати для розрахунку бухгалтерський витяг щодо всіх угод, за які йому належить агентська винагорода. Умови виплати винагороди комерційному агенту за угоди, укладені після закінчення договірних відносин, а також інші умови, що стосуються розрахунків сторін, визначаються договором.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено частиною 4 статті 92 Митного кодексу України для поміщення товарів та/або транспортних засобів комерційного призначення у митний режим транзиту особа, на яку покладається дотримання вимог митного режиму, повинна:

1) подати органу доходів і зборів митну декларацію (документ, який відповідно до статті 94 цього Кодексу використовується замість митної декларації), товарно-транспортний документ на перевезення та рахунок-фактуру (інвойс) або інший документ, який визначає вартість товару;

2) у випадках, визначених законодавством, надати органу доходів і зборів дозвільний документ на транзит через митну територію України, який видається відповідними уповноваженими органами;

3) у випадках, встановлених цим Кодексом, забезпечити виконання зобов`язання із сплати митних платежів відповідно до розділу X цього Кодексу - Гарантії забезпечення виконання зобов`язань перед митними органами.

Відповідно до статті 95 Митного кодексу України строки транзитних перевезень для автомобільного транспорту встановлені та складають 10 діб у разі переміщення в зоні діяльності двох митниць.

За умови дотримання вимог та обмежень, встановлених розділом V цього Кодексу, застосовується умовне повне звільнення від оподаткування та вивізним митом - до товарів, поміщених у митні режими транзиту, тимчасового вивезення (стаття 284 Митного кодексу України).

Згідно з статтею 305 Митного кодексу України у випадках, визначених цим Кодексом, виконання зобов`язань осіб, що випливають з митних процедур, забезпечуються шляхом надання органам доходів і зборів забезпечення сплати митних платежів у способи, передбачені для відповідної митної процедури. Надання органам доходів і зборів забезпечення сплати митних платежів є обов`язковим при ввезенні на митну територію України та/або переміщенні територією України прохідним та внутрішнім транзитом товарів за переліком, який затверджується Кабінетом Міністрів України. Спосіб забезпечення сплати митних платежів обирається власником товарів чи уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено цим Кодексом та іншими законодавчими актами України.

Як передбачено статтею 306 Митного кодексу України способами забезпечення сплати митних платежів є:

1) фінансові гарантії;

2) гарантування на умовах Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП (Конвенції МДП) 1975 року;

3) гарантування на умовах Конвенції про тимчасове ввезення (Стамбул, 1990 рік) із застосуванням книжки (карнету) А.Т.А.

Підтвердженням фактичного виконання зобов`язань, забезпечених гарантією відповідно до пункту 11 статті 311 Митного кодексу України є повідомлення, у тому числі в електронному вигляді, органу доходів і зборів відправлення органом доходів і зборів призначення (завершення транзитного перевезення) про доставлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до наданих зобов`язань.

Статтею 312 Митного кодексу України встановлено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого фінансовою гарантією, наданою у вигляді документа, суми митних платежів, що підлягають сплаті, повинні бути перераховані гарантом на рахунок органу доходів і зборів впродовж трьох банківських днів з дня отримання гарантом вимоги органу доходів і зборів про таку сплату. Форма вимоги встановлюється в угоді, передбаченій частиною третьою статті 314 цього Кодексу. Отримані від гаранта кошти в рахунок погашення зобов`язань перераховуються органом доходів і зборів до державного бюджету впродовж одного робочого дня.

Як встановлено п. 2.3.1 Угоди гарант зобов`язується у строк не пізніше трьох банківських днів, наступних за днем отримання вимоги та Акту про настання гарантійного випадку безумовно перерахувати суму митного боргу за вказаними у вимозі реквізитами.

Як вбачається з матеріалів справи, товар - шини (код УКТ ЗЕД0) за гарантійним документом № 0007-04541-01-260717 не був у встановлений термін доставлений до митниці призначення та, відповідно не був виконаний особою, відповідальною за сплату митних платежів, забезпечених гарантією, що свідчить про настання гарантійного випадку.

Судом встановлено, що позивачем 22.08.2017 на підставі Акту про настання гарантійного випадку від 16.08.2017 № 1, складеного 16.08.2017 посадовими особами Чернігівської митниці було сплачено на рахунок Чернігівської митниці суму у розмірі 462 270, 31 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 12302 від 22.08.2017 та № 12304 від 22.08.2017.

Відповідно до Додаткової угоди № 4/18 від 30.06.2018 до Агентського договору № 007-А2/16 від 01.11.2016 року Агент несе солідарну відповідальність з замовником перед довірителем у разі настання гарантійного випадку. При настанні гарантійного випадку довіритель має право вимагати виконання обов`язку відшкодувати суму сплачених ним митних платежів на користь доходів і зборів від агента і замовника. Агент і замовник самостійно визначають частини (частку) кожного з них в солідарній відповідальності перед довірителем. У разі настання випадку та звернення довірителя до агента, останній зобов`язаний, на першу вимогу довірителя, протягом 10 банківських днів з моменту отримання, відшкодувати довірителю суму митних платежів, сплачену ним на користь органів і доходів. Вимога Довірителя надсилається агенту разом з вимогою про сплату митних органів ДФС про сплату належної суми митних платежів.

Листами № 237 від 22.08.2017, № 266 від 13.09.20177, № 74 від 24.04.2018 № 146 від 23.07.2019 позивач звертався до відповідача з вимогою по сплату належних сум митних платежів.

В рахунок погашення вказаної заборгованості відповідачем на підставі виставленого позивачем рахунку № 15/18 від 12.09.2017 було перераховано 130 000, 00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 138 від 15.09.2017 на суму 45 000, 00 (призначення платежу - оплата зг. Агентського договору від 01.11.2016 № 007-А2/16, відшкодування за гарантійний випадок згідно рах. № 1518 від 12.09.2017); № 155 від 18.10.2017 на суму 40 000, 00 грн (призначення платежу - оплата зг. Агентського договору від 01.11.2016 № 007-А2/16, відшкодування за гарантійний випадок згідно рах. № 1518 від 12.09.2017); №180 від 06.12.2017 на суму 45 000, 00 грн (призначення платежу - оплата зг. Агентського договору від 01.11.2016 № 007-А2/16, відшкодування за гарантійний випадок згідно рах. № 1518 від 12.09.2017).

Станом на момент розгляду справи заборгованість у розмірі 332 270, 31 грн відповідачем не сплачена, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що дана сума має бути стягнута з відповідача.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Крім того, позивач просить стягнути із відповідача 54 910, 24 грн інфляційних збитків та 25 819, 04 грн 3% річних за період з 01.01.2018 по 03.08.2020 у відповідності до виконаного ним розрахунку.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вже вказувалось судом, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, долучений позивачем до позовної заяви, суд дійшов висновку, що він обґрунтований та вірний, а тому суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат у розмірі 54 910, 24 грн за період з 01.01.2018 по 30.06.2020.

Розрахунок 3% річних від суми основної заборгованості, виконаний позивачем також є обґрунтованим та вірним, а тому суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення із відповідача 3% річних від суми основної заборгованості за договором у вищевказані періоди у розмірі 25 819, 04 грн.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Верховний Суд неодноразово відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen . ), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Як встановлено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Повного товариства «Велта П.М.С.Г. «Гарант - Сервіс» задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтранслогістік» (вул. Березнева, буд. 30-В, м. Київ, 02088; ) на користь Повного товариства «Велта П.М.С.Г. «Гарант - Сервіс» (вул. Шота Руставелі, буд. 40/10, кімн. 18, м. Київ, 01033: ) суму боргу у розмірі 332 270 (триста тридцять дві тисячі двісті сімдесят) грн 31 коп, суму інфляційних втрат у розмірі 54 910 (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот десять) грн 24 коп та 3 % річних у розмірі 25 819 (двадцять п`ять тисяч вісімсот дев`ятнадцять) грн 04 коп, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 194 (шість тисяч сто дев`яносто чотири) грн. 99 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 01.10.2021.

Суддя М.Є.Літвінова