номер провадження справи 18/53/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2021 справа № 908/538/21

м.Запоріжжя Запорізької області

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЮКС КОМЕРЦІЯ" (04212, м. Київ, вул. Тимошенка, буд. 9)

до відповідача фізичної особи-підприємця Сергач Олени Василівни ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 41238,85 грн.

Господарський суд Запорізької області у складі судді Левкут В.В.

при секретарі судового засідання Непомнящій Н.П.

учасники справи:

від позивача: Солдаткін О.С., ордер АІ № 1092369 від 26.02.2011 (в режимі відеоконференції)

від відповідача: Лола Н.О., ордер АР № 1043711 від 13.04.2021

Розглядаються позовні вимоги про стягнення з фізичної особи-підприємця Сергач Олени Василівни 41238,85 грн., з яких: 5000,00 грн. основного боргу по сплаті суборендної плати, 32879,05 грн. витрат на комунальні послуги, а також 1891,39 грн. пені, 996,55 грн. інфляційних збитків та 471,86 грн. 3% річних за несплату суборенди та комунальних послуг (з урахуванням прийнятої судом зави про зменшення розміру позовних вимог).

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2021 справу № 908/538/21 передано на розгляд судді Левкут В.В.

Ухвалою суду від 05.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 908/538/21, присвоєно справі номер провадження 18/53/21, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 20.05.2021 ухвалено розглядати справу № 908/538/21 за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, призначено підготовче засідання на 15.06.2021. Ухвалою від 15.06.2021 продовжено строк підготовчого засідання на тридцять днів, відкладено підготовче засідання на 21.07.2021. Протокольною ухвалою від 21.07.2021 оголошено перерву до 03.08.2021.

Ухвалою від 03.08.2021 підготовче провадження закрито, розгляд справи по суті призначено на 11.08.2021; протокольною ухвалою оголошено перерву у судовому засіданні до 15.09.2021.

Судове засідання 15.09.2021 проводилось в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи відеоконференцзв`язку EasyCon за участю представника товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЮКС КОМЕРЦІЯ".

У судовому засіданні 15.09.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача у судовому засіданні 15.09.2021 підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про їх зменшення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору суборенди нерухомого майна № ЛК 18/19 від 11.09.2019 щодо внесення орендних та комунальних платежів у повному обсязі та у визначений договором строк. Допущені відповідачем порушення своїх зобов`язань, за доводами позивача, є підставою для покладення на нього відповідальності у вигляді пені, 3% річних та інфляційних втрат. Посилаючись на приписи ст.ст.526, 530, 546, 549, 610, 625, 629, 759, 762 ЦК України та ст.ст. 193, 283, 285 Господарського кодексу України, позивач просив позов задовольнити. До попереднього (орієнтовного) розрахунку позивач також відніс 6000,00 грн. судових витрат на правничу допомогу.

Позивачем надавались заяви про зменшення розміру позовних вимог та додаткові пояснення.

В наданих суду 09.09.2021 додаткових письмових поясненнях позивачем наведено пояснення по розрахунках заборгованості з суборендної плати та комунальних платежів, до пояснень долучені копії рахунків та актів наданих послуг.

Відповідач у відзиві по позов частково підтвердив викладені позивачем обставини та зазначив про безпідставність заявлених позивачем вимог в частині стягнення суборендної плати за період з вересня по грудень 2020 року в сумі 80000,00 грн. та компенсації витрат за комунальні послуги в сумі 4808,81 грн., оскільки договір суборенди нерухомого майна № ЛК 18/19 від 11.09.2019 є розірваним з 31.08.2020. Нарахуванням позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат відповідач заперечив з тих підстав, що суборендар не отримував від орендаря рахунків на оплату за період квітень-серпень 2020 року. Крім того зауважив, що додатковою угодою № 3 від 05.08.2020 сторони домовились про зміну строків проведення розрахунків та визначили останнім днем виконання зобов`язання по оплаті суборенди та комунальних платежів 30.09.2020. Також відповідач вказав на неврахування позивачем при визначенні заборгованості за користування майном здійснений відповідачем гарантійний платіж в розмірі 10000,00 грн. Просив в позові відмовити не погоджуючись із заявленим розміром позовних вимог.

В додаткових поясненнях відповідач, з урахуванням наданої позивачем заяви про зменшення розміру позовних вимог, погодився з вимогам позивача в частині стягнення 5000,00 грн. суборендної плати та 15224,71 грн. комунальних платежів.

Представник відповідача у судовому засіданні 15.09.2021 також зазначив про не співмірність завлених позивачем витрат на правничу допомогу.

Щодо строку розгляду справи по суті суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2020 №255 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211" з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), установлено з 12 березня до 24 квітня 2020 року на всій території України карантин, дія якого неодноразово продовжувалася і наразі не припинена.

З 17.07.2020 набрав чинності Закон України від 18.06.2020 № 731-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", яким внесено зміни до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" ГПК України, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

За період дії карантину звернень щодо необхідності реалізації своїх прав у більш тривалий строк від учасників справи не надходило.

Оскільки карантинні заходи в Україні не скасовані, з метою недопущення безпідставного затягування строку розгляду справи, враховуючи те, що сторонам надана можливість подати свої процесуальні заяви, навести доводи та заперечення суду з урахуванням строку дії карантину, суд вирішив за доцільне розглянути справу у судовому засіданні 15.09.2021 за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

При цьому суд зауважує, що з огляду на конкретні обставини справи, справа розглянута судом у розумний строк, який є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, правильного вирішення справи по суті та застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЮКС КОМЕРЦІЯ» (Орендар, позивач у справі) та фізичною особою-підприємцем Набоком Олександром Олександровичем (Суборендар) 11.09.2019 укладений договір суборенди нерухомого майна № ЛК 18/19 (надалі - Договір)

Відповідно до п. 1.1 Договору якого Орендар передає, а Суборендар приймає, у відповідності до умов даного Договору, у тимчасове оплачуване користування нежитлове приміщення загальною площею 465,6 кв. м., яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Покров, вул. Центральна, 28 (далі - об`єкт суборенди).

За визначенням п.п. 3.1, 3.2 Договору, даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2020 року включно. Строк суборенди у відповідності до умов цього Договору починається з дати підписання сторонами акта приймання-передачі і закінчується в момент підписання сторонами акта приймання-передачі (повернення) об`єкта суборенди.

Відповідно до п. 5.1 Договору Суборендар зобов`язаний вносити суборендну плату за користування об`єктом оренди в розмірах та в строки, обумовлені даним договором.

Згідно із п. 5.3 Договору суборендна плата за останній місяць строку суборенди є гарантійним платежем та утримується Орендарем як забезпечення виконання зобов`язань Суборендаря по оплаті суборендної плати за останній місяць суборенди за даним договором.

Гарантійний платіж у сумі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. (без ПДВ) вноситься в строк не пізніше 5 банківських днів з моменту підписання даного Договору (п. 5.4 Договору).

Відповідно до п. 5.5 Договору суборендна плата нараховується Суборендарю та сплачується ним з дня підписання Сторонами акта приймання-передачі Об`єкта суборенди. В суму суборендної плати не входить вартість комунальних та експлуатаційних послуг. Додатково Суборендар здійснює компенсацію вартості комунальних та експлуатаційних послуг на умовах цього договору.

Пунктом 5.6 Договору передбачено, що суборендна плата сплачується Суборендарем щомісяця, попередньою оплатою, не пізніше 20-го числа місяця, що передує оплачуваному місяцю, та становить 40000 (сорок тисяч) грн. 00 коп. (без ПДВ).

Орендар надає Суборендарю знижку в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. (без ПДВ) щомісячно в період з 01.10.2019 по 31.12.2020 (п. 5.8 Договору).

Суборендар, крім платежів по суборенді, повинен протягом 3-х банківських днів з моменту виставлення рахунків Орендарем компенсувати витрати на комунальні послуги, якими він користується (електроенергію, водо- та теплопостачання) (п. 5.9 Договору).

На виконання умов Договору 01.10.2019 за актом прийому-передачі Орендар передав, а Суборендар прийняв в строкове платне користування Об`єкт суборенди.

Крім того, 01.10.2019 до договору суборенди нерухомого майна № ЛК 18/19 від 11.09.2019 укладено договір про відшкодування комунальних витрат.

В подальшому, ТОВ «ЛЮКС КОМЕРЦІЯ» (Орендар), ФОП Набоком Олександром Олександровичем (первісний Суборендар) та ФОП Сергач Оленою Василівною (новий Суборендар, відповідач у справі) 11.01.2020 укладено додаткову угоду № 1 до договору суборенди нерухомого майна № ЛК 18/19 від 11.09.2019, якою сторони погодили з 01.02.2020 змінити одну зі сторін Договору, а саме передати новому Суборендарю усі права та обов`язки первісного Суборендаря за Договором. Новий Суборендар стає стороною договору суборенди та договору про відшкодування комунальних витрат і є повним правонаступником первісного Суборендаря (пункти 1, 2, 5 Додаткової угоди).

Відповідно до п. 8 Додаткової угоди, усі платежі за договором та договором про відшкодування комунальних витрат, сплачені первісним Суборендарем на рахунок Орендаря до 31.01.2020 включно, включаючи гарантійний платіж у сумі 10000 грн. (без ПДВ) та авансові платежі, з 01.02.2020 вважаються сплаченими новим Суборендарем.

За актом прийому-передачі Об`єкту суборенди в орендне користування від 01.02.2020 первісний Суборендар передав, а новий Суборендар прийняв в строкове платне користування Об`єкт оренди.

Додатковою угодою № 2 від 31.03.2020 до договору суборенди сторони домовились доповнити п. 5.6 Договору наступним реченням: «Сторони домовились встановити наступну суборендну оплату: з 01.04.2020 по 30.04.2020 - 5000 грн. (без ПДВ); з 01.05.2020 по 31.05.2020 - 2500 грн. (без ПДВ); 01.06.2020 по 30.06.2020-2500 грн. (без ПДВ).

Додатковою угодою № 3 від 05.08.2020 сторони дійшли згоди про розірвання з 31.08.2020 договору суборенди нерухомого майна № ЛК 18/19 від 11.09.2019 та проведення повного розрахунку з Орендарем за весь час фактичного використання об`єкта суборенди до моменту його передачі (повернення) Орендарю не пізніше 30 вересня 2020 року.

За актом прийому-передачі (повернення) Об`єкта суборенди від 31.08.2020 Суборендар передав, а Орендар прийняв з тимчасового платного користування нежитлове приміщення.

Позивач стверджує, що залишок боргу з суборендної плати становить 5000,00 грн., а заборгованість за компенсацію вартості спожитих комунальних послуг - 32879,05 грн.

Неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором щодо сплати суборендних платежів та комунальних послуг стала підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, суд визнав позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини... Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За своєю правовою природою Договір, за яким між позивачем і відповідачем склалися господарські правовідносини, є договором найму.

Згідно з ч.1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до пункту 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Пунктом 1 статті 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового оборогу, вимог розумності та справедливості.

Укладаючи договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобов`язання щодо його виконання, однак орендна плата відповідачем в обумовлені укладеним ним з позивачем Договором розмірі та строки не внесена, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за Договором.

Як свідчать матеріали справи, вартість суборенди сплачено відповідачем не в повному обсязі, що призвело до утворення заборгованості.

За розрахунком позивача заборгованість по суборенді складає 5000,00 грн., із вказаною сумою заборгованості відповідач погодився у наданих суду додаткових поясненнях.

Частиною 1 ст. 75 ГПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Зважаючи на визнання відповідачем 5000,00 грн. заборгованості по суборенді та відсутність у суду сумнівів щодо достовірності обставин справи, суд дійшов висновку, що визнані учасниками справи обставини, не потребують додаткового доведення.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 5000,00 грн. боргу по суборенді.

Відносно вимоги про стягнення з відповідача 32879,05 грн. компенсації вартості спожитих комунальних послуг суд зазначає наступне.

Згідно наданих до матеріалів справи актів наданих послуг Первісним суборендарем ФОП Набоком Олександром Олександровичем за Договором про відшкодування комунальних витрат станом на 31.01.2020 спожито комунальні послуги на суму 23221,94 грн., з них оплачено 10567,60 грн., залишок боргу - 12654,34 грн.

Зважаючи на умови Додаткової угоди № 1 від 11.01.2020 об`єкт оренди перейшов у користування до відповідача (Нового суборендаря) 01.02.2020.

Відповідно до п. 9 цієї Додаткової угоди усі борги Первісного Суборендаря за договором суборенди та договором про відшкодування комунальних витрат вважаються боргами Нового Суборендаря та підлягають оплаті у встановлені Договором строки.

Згідно Акту взаємозаліку (перенесення заборгованості) № 7 від 01.02.2020 заборгованість в сумі 12654,34 грн. за спожиті комунальні послуги ФОП Набок Олександра Олександровича перенесена на Нового Суборендаря ФОП Сергач Олену Василівну.

З моменту переходу об`єкта оренди у користування відповідача, згідно наданих позивачем рахунків на оплату та актів наданих послуг, з урахуванням заборгованості первісного суборендаря, з відповідача до сплати належить сума компенсації комунальних витрат в розмірі 58879,05 грн. За розрахунком позивача відповідачем сплачено 26000,00 грн. вартості комунальних послуг.

Однак, як встановлено судом і сторонами не заперечувалось, позивачем у розрахунок заборгованості по суборендній платі включено платіж 5000,00 грн. (банківська виписка від 14.08.2020), в якому в призначенні платежу вказано «компенсація електроенергії, комунальних витрат, часткова оплата». Позивачем не враховано зазначену суму при розрахунку заборгованості відповідача по комунальним платежам, що є помилковим.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначаються Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Пунктом 32.3 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 цього Закону.

Загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків встановлені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного Банку України № 22 від 21.01.2004 (далі - Інструкція).

Згідно з п. 1.3 Інструкції, вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними.

У відповідності до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ініціювання переказу здійснюється за таким видом розрахункового документу, як платіжне доручення

Згідно з п. 1.30 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та п. 1.4 Інструкції, платіжним дорученням є розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до положень пунктів 3.1 та п.3.7 Інструкції, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків. Реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу.

У пункті 2.9 Інструкції зазначено, що банк не має права робити виправлення в розрахунковому документі клієнта, за винятком випадків, обумовлених пунктом 2.26 цієї глави та іншими нормативно-правовими актами Національного банку.

Платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі (п. 2.29 Інструкції).

Отже, заповнення реквізиту призначення платежу платіжного доручення належить виключно платнику, водночас, отримувач коштів, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.04.2020 у справі №905/2319/17).

Такими чином, заборгованість відповідача по компенсації комунальних витрат позивача становить 27879,05 грн. і саме в зазначеній суми суд вимогу позивача про стягнення компенсації вартості спожитих комунальних послуг задовольняє. В іншій частині цієї вимоги суд відмовляє (5000,00 грн. комунальних послуг) через безпідставність.

Крім вимоги щодо стягнення заборгованості по суборенді та комунальним послугам позивачем заявлено до стягнення 1891,39 грн. пені, 996,55 грн. інфляційних збитків та 471,86 грн. 3% річних за несплату суборенди та комунальних послуг (з урахуванням прийнятої судом зави про зменшення розміру позовних вимог).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, стягнення неустойки.

Позивач періоди нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат за несплату комунальних послуг визначає з дати рахунків за період з травня по липень 2020 року щодо сплати компенсації витрат електроенергії, водопостачання/водовідведення, вивозу побутових відходів та пожежного спостереження по 05.02.2021.

Разом з тим, відповідно до п. 5.9 Договору Суборендар, крім платежів по суборенді, повинен протягом 3-х банківських днів з моменту виставлення рахунків Орендарем компенсувати витрати на комунальні послуги, яким він користується (електроенергію, водо- та теплопостачання).

Отже, дата виникнення у відповідача зобов`язання по оплаті комунальних послуг пов`язана з виставленням позивачем рахунку на оплату. Відповідач отримання від позивача рахунків на оплату комунальних послуг заперечує.

За поясненнями позивача, рахунки на оплату комунальних послуг у спірний період направлялись на електронну адресу відповідача. Після закриття підготовчого засідання позивачем надано суду разом із письмовими поясненнями від 09.09.2021 рахунки на оплату та електронну переписку за період з 25.11.2019 по 14.08.2020. Проте, неможливості надання цих доказів протягом підготовчого засідання та поважності причини пропуску процесуального строку позивачем не наведено. Крім того, з наданої позивачем електронної переписки не вбачається факту підтвердження направлення рахунків на адресу саме відповідача.

Враховуючи наведене, нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат за несплату рахунків по комунальним послугам суд визнав безпідставним, тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє.

За несплату суборенди період нарахування пені та 3% річних позивачем зазначено з 20.06.2020 по 05.02.2021 на суму 5000,00 грн. (липневий платіж).

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пунктом 4 статті 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 10.4 Договору за прострочення оплати платежів з суборендної плати, витрат на утримання об`єкта оренди та комунальних послуг Орендар має право вимагати, а Суборендар зобов`язаний протягом 3-х (трьох) банківських днів від дня отримання такої вимоги від Орендаря сплатити останньому пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період прострочення, від простроченої суми за весь час прострочення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за несплату суборенди за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи "Законодавство" суд встановив, що за заявлений позивачем період з 20.02.2020 по 05.02.2021 сума пені складає 377,21 грн. і в цій сумі суд вимогу позивача задовольняє, в іншій частині (2,52 грн.) відмовляє через необґрунтованість.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за несплату суборенди за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи "Законодавство", суд встановив, що за заявлений позивачем період з 20.02.2020 по 05.02.2021 до стягнення підлягає 94,30 грн. 3% річних, в цій сумі вимога позивача задовольняється, в іншій частині (0,41 грн.) суд відмовляє через необґрунтованість. .

При перевірці розрахунку позивача за вимогою про стягнення втрат від інфляції суд виходив з наступного:

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат за визначений позивачем період з 20.06.2020 по 05.02.2021, за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи "Законодавство", суд встановив, що за період з липня 2020 року по січень 2021 року розмір інфляційних втрат за несплату 5000,00 грн. суборенди становить 212,96 грн. Враховуючи відсутність у суду повноважень щодо виходу за межі заявлених позовних вимог, вимога про стягнення інфляційних втрат за несплату суборенди задовольняється судом у визначеній позивачем сумі 146,00 грн.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Вказані докази повинні містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994; пункт 29).

Позивачем позовні вимоги обґрунтовано частково. Наявності підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті пені, 3% річних та інфляційних втрат за несплату комунальних платежів позивачем не доведено.

Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: в частині стягнення з відповідача 5000,00 грн. заборгованості по суборенді, 27879,05 грн. заборгованості за комунальні послуги, 377,21 грн. пені за несвоєчасну оплату суборенди, 94,30 грн. 3% річних, 146,00 грн. інфляційних втрат. В решті заявлених вимог суд відмовляє в позові через необґрунтованість.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1843,82 грн. судового збору.

В позовній заяві та у прийнятій судом заяві про зменшення розміру позовних вимог від 27.07.2021 позивач просив стягнути з відповідача 6000,00 грн. судових витрат на правничу допомогу.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, відповідно до приписів ч. 5 ст. 129 ГПК України, суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Виходячи з аналізу вказаних статей, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу суд повинен виходити з критеріїв складності справи, кваліфікації і досвіду адвоката, фінансового стану клієнта, а також виходити з принципів розумності з врахуванням витраченого адвокатом часу за для надання такої допомоги.

Відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою послуг адвоката з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

На підтвердження витрат на правничу допомогу заявником надано до суду:

- договір № 08/12-2 від 08.12.2020, укладений адвокатом Солдаткіним Олександром Сергійовичем (Адвокат) та товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЮКС КОМЕРЦІЯ» (Клієнт), предметом якого є надання Адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги Клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та інтересів;

- додаткову угоду від 26.02.2021 до договору про надання правової допомоги, якою визначено, що розмір гонорару Адвоката за надання Клієнту правничої допомоги щодо підготовки претензії, позовної заяви про стягнення боргу з ФОП Сергач О.В. визначається в актах приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг);

- акт прийому-передачі наданих послуг від 26.02.2021, відповідно до якого вартість юридичних робіт, пов`язаних з боргом ФОП Сергач О.В. становить 6000,00 грн.;

- виписку по рахунку від 19.05.2021 щодо сплати позивачем 2000,00 грн. за юридичні послуги;

- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС № 5213/10 від 28.08.2014;

- ордер на надання правничої (правової) допомоги на підставі договору про надання правової допомоги серія АІ № 1092369 від 26.02.2021.

Абзацами 1, 2 ч. 8 ст. 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За визначенням ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зазначені положення кореспондуються з європейськими стандартами, зокрема п. 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно шляхів полегшення доступу до правосуддя №R(81) 7, в якому передбачено, що, за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла, відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Отже, суд дійшов висновку, що поданими та вказаними вище документами підтверджено статус адвоката Солдаткіна О.С., а відтак правова природа зазначених витрат ТОВ «ЛЮКС КОМЕРЦІЯ» є витратами на оплату професійної правничої допомоги адвоката в розумінні статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Відносно наявності доказів часткової сплати позивачем витрат на правничу допомогу суд зауважує, що виходячи із положень пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 ГПК України витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу). Натомість положеннями пункту 2 частини 2 статті 126 ГПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат, крім судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. У зв`язку з цим суд з урахуванням обставин конкретної справи, зокрема, ціни позову, може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до предмету позову в даній справі позивачем первісно заявлено до стягнення з відповідача 41238,85 грн. Розрахунки заявлених до стягнення сум не є складними і не потребували значного часу. Також не обтяжена справа кількістю доказів, які б потребували вивчення. З огляду на обставини справи, справа є нескладною і підготовка до її розгляду не потребувала аналізу великої кількості доказів, законодавства, значних затрат часу та зусиль.

Також суд приймає до уваги, що в акті № 26/02 прийняття-передачі наданих послуг від 26.02.2021 позивачем до переліку послуг включено формування претензії та направлення її боржнику, що не є пов`язаним із розглядом даної справи.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що заявлені витрати позивача на професійну правничу допомогу порівняно з ціною позову та складністю справи є неспівмірними та достатньо завищеними.

Приписами ч. 1 ст. 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене та заперечення відповідача щодо розміру заявлених витрат, суд вважає за необхідне обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті за послуги адвоката, та визнати обґрунтованим при розподілі судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката для даної справи в сумі 3500,00 грн.

Згідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд визнав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2842,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з розглядом справи № 908/538/21, пропорційно розміру визнаних судом обґрунтованими позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 74, 76-80, 123, 129, 233, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Сергач Олени Василівни ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЮКС КОМЕРЦІЯ" (04212, м. Київ, вул. Тимошенка, буд. 9; ідентифікаційний код 40217736) 5000,00 грн. (п`ять тисяч грн. 00 коп.) заборгованості по суборенді, 27879,05 грн. (двадцять сім тисяч вісімсот сімдесят дев`ять грн. 05 коп.) заборгованості за комунальні послуги, 377,21 грн. (триста сімдесят сім грн. 21 коп.) пені за несвоєчасну оплату суборенди, 94,30 грн. (дев`яності чотири грн. 30 копр.) 3% річних, 146,00 грн. (сто сорок шість грн. 00 коп.) інфляційних втрат, 1843,82 грн. (одну тисячу вісімсот сорок три грн. 82 коп.) судового збору та 2842,00 грн. (дві тисячі вісімсот сорок дві грн. 00 коп.) витрат на правничу допомогу. Видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст.ст. 240, 241 ГПК України 28.09.2021.

Суддя В.В. Левкут