ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" вересня 2021 р. Cправа № 902/338/21

Господарський суд Вінницької області у складу судді Матвійчука Василя Васильовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Фермерського господарства "ВІТА-МАКС" (с. Золотоношка, Драбівський район, Черкаська область, 19830; проспект Повітрофлотський, 20/1, м. Київ, 03049)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділляагрозахист" (вул. Хмельницьке шосе, буд. 122, м. Вінниця, 21029)

про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості

за участю секретаря судового засідання Шейгець І.В.,

представників сторін:

позивача не з`явився;

відповідача Кожухівський О.В. згідно витягу з ЄДРЮОФОПтаГФ.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява б/н від 23.03.2021 (вх. №348/21 від 07.04.2021) Фермерського господарства "ВІТА-МАКС" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділляагрозахист" про:

- визнання укладеним між Фермерським господарством "ВІТА-МАКС" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Поділляагрозахист" договору поставки №С-02 від 06.11.2019;

- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділляагрозахист" на користь Фермерського господарства "ВІТА-МАКС" заборгованості за договором поставки № С-02 від 06.11.2019 загальною сумою 1037944,37 грн.

Ухвалою суду від 12.04.2021 позовну заяву Фермерського господарства "ВІТА-МАКС" залишено без руху на підставі ч.1 ст.174 Господарського процесуального кодексу України та встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків протягом п`яти днів з дня вручення цієї ухвали.

Листом № б/н від 21.04.2021, що надійшов до суду 27.04.2021, позивачем усунено недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 29.04.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 902/338/21 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 26.05.2021.

20.05.2021 до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву № б/н від 17.05.2021 (вх. № 01-34/4560/21), в якому відповідач наводить заперечення проти позову та просить відмовити в його задоволенні.

За результатами судового засідання 26.05.2021 суд, без виходу до нарадчої кімнати, постановив ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання від 26.05.2021 про відкладення підготовчого засідання на 29.06.2021.

Протокольною ухвалою від 29.06.2021 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 19.07.2021.

За результатами судового засідання 19.07.2021 суд, без виходу до нарадчої кімнати, постановив ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання від 19.07.2021 про відкладення підготовчого засідання на 26.08.2021.

Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 14.09.2021, про що 26.08.2021 судом постановлено відповідну ухвалу.

14.09.2021 на електронну адресу суду надійшло клопотання б/н від 14.09.2021 (вх. №01-34/8257/21) скріплене електронним цифровим підписом представника позивача - адвоката Локтіонова Е.В. про відкладення розгляду справи на іншу дату з підстав його перебування на лікарняному, докази чого останній зобов`язується надати в наступне судове засідання.

На визначену судом дату з`явився представник відповідача. Позивач правом участі в засіданні суду не скористався.

Розглядаючи клопотання представника позивача б/н від 14.09.2021(вх. № 01-34/8257/21) про відкладення розгляду справи, суд зважає на таке.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи/заяви має формувати суд, який розглядає справу/заяву. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, розгляду заяви, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

За висновками суду, під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з огляду на обмежений строк розгляду справи по суті, зважаючи на те, що явка учасників не визнавалась судом обов`язковою, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

З урахуванням неявки представника позивача суд зважає на положення ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У судовому засіданні 14.09.2021 прийнято судове рішення.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати 14.09.2021 представник відповідача не з`явився, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без її проголошення.

Стислий виклад позицій учасників судового процесу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 06.11.2019 між Фермерським господарством «ВІТА-МАКС» та Товариством з обмеженою відповідальність «ПОДІЛЛЯАГРОЗАХИСТ» було досягнуто згоди на укладення договору поставки сільськогосподарської продукції українського походження, узгоджено його номер та позивачем направлено на адресу відповідача проект Договору. Оскільки запропоновану позивачем редакцію проекту Договору відповідач не надав, Сторонами було досягнуто згоди співпрацювати на підставі простої письмової форми шляхом обміну документами, листами й ін., надання завдань та оплати вартості виконаних робіт.

На підставі вищевказаних домовленостей позивач поставив відповідачу сільськогосподарську продукцію загальною кількістю 112,35 тон, що відповідно до погодженої вартості товару становить 932 505,45 грн., про що свідчать специфікації, рахунки-фактури. На підставі погодженого Договору позивачем було сплачено податок на додану вартість у сумі 155 417 грн. 57 коп., що підтверджується податковою накладною № 5 від 08.11.2019 та податковою накладною №7 від 13.11.2019.

Відповідач фактично прийняв насіння, та одразу ж здійснив його перепродаж, про що свідчать товарна-транспортні накладні видані останнім.

Таким чином позивач вважає, що господарство виконало свої зобов`язання за Договором в повному обсязі. Тоді як відповідач не провів розрахунку за поставлений товар, в результаті чого утворилась заборгованість, розмір якої становить 932 505,45 грн.

З урахуванням наведеного позивач просить визнати укладеним між сторонами Договір поставки № С-02 від 06.11.2019 та стягнути з відповідача заборгованість за Договором в загальному розмірі 1037944,37грн.

Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Суть заперечень зводиться до наступного.

Між позивачем та відповідачем відсутні правовідносини, узгоджені у договорі поставки у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Окрім того, матеріали справи не містять доказів досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору поставки, шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами, а тому, на думку відповідача, відсутні підстави говорити про існування спірного правовідношення у будь-якій формі.

Відповідач наголошує, що тягар доказування виконання зобов`язання в даному випадку покладено на позивача як постачальника. Втім, як вбачається у викладеній позиції позивача, сторонами було досягнуто згоди співпрацювати на підставі простої письмової форми шляхом обміну документами, листами й ін., надання завдань та оплати вартості виконаних робіт. Проте, жодних доказів щодо обміну документами, листами й ін. останній не надав. Також позивачем не надано доказів щодо погодження між сторонами усіх істотних умов, так як доданий до позовної заяви Договір поставки №С-02 від 06.11.2019 не підписаний уповноваженими представниками сторін, та відповідач ознайомився з його умовами лише після отримання позовної заяви та доданими до позовної заяви доказами.

Заперечує відповідач і факт поставки йому позивачем продукції загальною кількістю 112,35 тонн, за погодженою вартості 932 505 грн. 45 коп. При цьому зауважує, що ним не було погоджено істотних умов договору та не було отримано продукцію у кількості у зазначеній позивачем кількості. Додані позивачем специфікації, на переконання відповідача, не можуть свідчити про факт поставки, оскільки вони не підписані між сторонами, а додані рахунки-фактури підписані лише зі сторони позивача.

Крім того відповідач посилаючись на пункт 3.4. Договору поставки №С-02 від 06.11.2019 року (в редакції, яка додана до позовної заяви), який позивач вважає укладеним та просить суд визнати укладеним, зазначає, що датою поставки партії Товару вважається дата, зазначена в видаткових накладних на Товар, підписаних уповноваженими представниками Сторін. Перехід права власності, а також ризиків випадкової загибелі або знищення майна відбувається в момент передачі Товару Покупцю за видатковою накладною в пункті поставки, зазначеному в п. 3.2. даного Договору. Пунктом 3.3. визначено, при здійсненні поставки партії Товару Постачальник зобов`язаний надати Покупшо одночасно з Товаром оригінали та копії наступних документів: оригінал рахунку-фактури; оригінал видаткової накладної, виписаної за довіреністю Покупця з підписами представника Покупця про отримання товару: і т.д. Проте, в матеріалах справи відсутні підписані зі сторони Постачальника та зі сторони Покупця документи, які підтверджують поставку товару, а саме видаткові накладні.

Заперечує відповідач і доводи позивача про сплату податку на додану вартість на підставі погодженого Договору, як доказ здійснення господарської операції. При цьому відповідач наголошує, що фактом підтвердження господарської операції є первинні документи, а не податкові декларації, які підтверджують лише порядок оподаткування цієї операції, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції.

Також відповідач наголошує на невідповідності наданих позивачем доказів, зокрема товарно-транспорних накладних, обставинам справи. При цьому заперечує підписання означених товарно-транспорних накладних та вказує на їх невідповідності приписам ст. 91 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини укладання Договору поставки № С-02 від 06.11.2019 між Фермерським господарством «ВІТА-МАК» і Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОДІЛЛЯАГРОЗАХИСТ» та факт поставки товару Фермерським господарством «ВІТА-МАК» Товариству з обмеженою відповідальністю «ПОДІЛЛЯАГРОЗАХИСТ».

Як вказує позивач 06.11.2019 між Фермерським господарством «ВІТА-МАКС» та Товариством з обмеженою відповідальність «ПОДІЛЛЯАГРОЗАХИСТ» було досягнуто згоди на укладення договору поставки сільськогосподарської продукції українського походження, узгоджено його номер та позивачем направлено на адресу відповідача проект Договору. Оскільки запропоновану позивачем редакцію проекту Договору відповідач не надав, сторонами було досягнуто згоди співпрацювати на підставі простої письмової форми шляхом обміну документами, листами й ін., надання завдань та оплати вартості виконаних робіт.

На підставі вищевказаних домовленостей позивач поставив відповідачу сільськогосподарську продукцію загальною кількістю 112,35 тон, що відповідно до погодженої вартості товару становить 932 505,45 грн..

На підтвердження факту поставки товару позивач надає копії рахунків-фактури, товарно-транспортних накладних та податкових накладних.

Поряд з цим, відповідач заперечує як факт перемовин між сторонами щодо укладення Договору поставки № С-02 від 06.11.2019 і відповідно його укладення, так і факт поставки позивачем відповідачу продукції на суму 932 505,45 грн.

Цивільним законодавством визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (ст. 11 Цивільного кодексу України) (надалі ЦК України).

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України) (надалі ГК України).

Зі змістом ч. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частина 1 ст. 641 ЦК України визначає, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. (ч. 1) Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. (ч. 2)

Якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку. (ст. 643 ЦК України)

За положеннями ст. 644 ЦК України, якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між юридичними особами (п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Якщо буде доведено, що спірний договір його сторонами виконується, це виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин частини 8 статті 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі № 922/189/18, від 06.11.2018 у справі №926/3397/17, від 09.04.2019 у справі №910/3359/18, від 29.10.2019 у справі №904/3713/18, від 19.02.2020 у справі №915/411/19. Аналогічної правової позиції також дійшов Верховний Суд України в постановах від 23.09.2015 у справі № 914/2846/14 та від 06.07.2016 у справі № 914/4540/14.

Отже, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такий саме підхід Вищого господарського суду України викладено у п. 17 роз`яснення від 12.03.99 р. № 02-5/111, тобто укладеною є така угода, щодо якої сторонами в потрібній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов.

Тому, умови, за наявності яких договір вважається укладеним наступні: сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору; таку згоду досягнуто в належній формі.

Так, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Така ж правова позиція викладена і у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Поряд з цим, позивачем не надано до суду доказів дотримання наведених вище положень щодо порядку укладення договору поставки сільськогосподарської продукції. Доводи останнього щодо досягнення 06.11.2019 з відповідачем домовленості на укладення договору поставки сільськогосподарської продукції не підтверджені доказами. При цьому суд зважає на заперечення відповідача про відсутність між сторонами правовідносин, узгоджених у договорі поставки у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

З урахуванням викладеного, суд визнає, що спірний Договір поставки №С-02 від 06.11.2019 не можна визнати укладеним у розумінні ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, оскільки сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ч. 8 ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як вказує позивач, з огляду на недосягнення згоди з відповідачем щодо запропонованої позивачем редакції договору поставки сільськогосподарської продукції, сторонами дійшли згоди співпрацювати на підставі простої письмової форми шляхом обміну документами, листами і ін., надання завдань та оплати вартості виконаних робіт.

Так, за доводами позивача, на підставі вищевказаних домовленостей, позивач поставив відповідачу сільськогосподарську продукцію загальною кількістю 112,35 тон, що відповідно до погодженої вартості товару становить 932 505,45 грн., про що свідчать специфікації та рахунки-фактури. На підставі погодженого Договору позивачем було сплачено податок на додану вартість у сумі 155 417,57 грн., що підтверджується податковою накладною № 5 від 08.11.2019 та податковою накладною №7 від 13.11.2019.

Відповідач фактично прийняв насіння, та одразу ж здійснив його перепродаж, про що свідчать товарно-транспортні накладні видані останнім.

Враховуючи правову природу взаємовідносин наведених позивачем, останні регулюються нормами, характерними для договору поставки.

Згідно з частиною першою статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини другої статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

За змістом частин першої та другої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

За принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на позивача, поряд із обов`язком довести факт порушення свого суб`єктивного права відповідачем, також покладено обов`язок довести підставу позову, а саме обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову.

Як докази поставки сільськогосподарської продукції відповідачу позивач вказує на Специфікації № 1 від 06.11.2019, № 2 від 13.11.2019 та рахунки № СФ-0000016 від 08.11.2019, № СФ-0000017 від 13.11.2019.

Наведені документи на переконання суду не можуть слугувати доказами поставки відповідачу сільськогосподарської продукції, позаяк останні складені в межах Договору поставки № С-02 від 06.11.2019, який є неукладеним у розумінні ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України.

До того ж суд зважає, що підставою позовних вимог в частині стягнення заборгованості у даній справі є позадоговірна поставка відповідачу продукції. Відтак, посилання позивача на означені Специфікації та рахунки-фактури не узгоджуються з підставами позовних вимог, а тому відхиляються судом.

Щодо підтвердження позивачем факту поставки товару формуванням та реєстрацією податкових накладних, суд зважає на правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 04.11.2020 у справі № 910/9739/19, де викладено наступні висновки:

«Відповідно до абзацу 11 статті 1, частин 1,2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати обов`язкові реквізити, перелік яких визначено у цій нормі.

У податковому обліку понесені витрати на придбання товарів/послуг та доходи від реалізації товарів/послуг мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення. До первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені платником податків у податковій звітності, належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, які за змістом відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції.

Фактом підтвердження господарської операції є первинні документи, а не податкові декларації, які підтверджують лише порядок оподаткування цієї операції, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції.»

Згідно положень ст. 1, ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які містять відомості про господарську операцію.

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити як назва документа (форми); дата складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджений наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий.

Відтак, самі лише податкові накладні (за відсутності інших доказів реального руху товарів) не є самостійними доказами підтвердження вчинених господарських операцій, оскільки ці докази не пов`язані з фізичним переміщенням товару, не можуть свідчити про рух товару та виконання обов`язку постачальника з передачі товару покупцю, визначеного у статті 664 Цивільного кодексу України, підтверджують лише факт здійснення оподаткування певної господарської операції, який сам по собі не свідчить про вчинення такої господарської операції, про її реальність.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 86 ГПК України).

Попри наведене, матеріали справи не містять, та позивачем не надано первинних документів, у їх сукупності, які б підтверджували поставку відповідачу сільськогосподарської продукції в кількості 112,35 тон, загальною вартістю 932 505,45 грн.

Враховуючи викладене, за вірогідністю доказів, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів та не доведено факту поставки товару на спірну суму і відповідно прийняття його відповідачем.

Досліджуючи посилання позивача на товарно-транспортні накладні, як доказ поставки обумовленої домовленістю сільськогосподарської продукції, судом встановлено наступне.

Так, позивач наголошує, що поставлену продукцію відповідач прийняв без будь-яких зауважень та одразу ж здійснив його перепродаж, про що свідчать товарно-транспортні накладні видані ТОВ «Поділляагрозахист». Крім того відповідач використав ті ж самі авто, не перевантажуючи продукцію для перепродажу.

З наданих позивачем засвідчених копій товарно-транспортних накладних №393405 від 03.11.2019, №393406 від 03.11.2019, №393408 від 05.11.2019, №393407 від 05.11.2019 (а.с. 62-69) вбачається, що Автомобільним перевізником є ТОВ «Ост Євро Грейн», Замовником є ТОВ «Поділляагрозахист», Вантажовідправником є ФГ «Віта-Макс», в графі Здав (відповідальна особа вантажовідправника) проставлений підпис керівника ФГ «Віта-Макс» Сороки В.А. та відтиск печатки Позивача, в графі Прийняв водій/експедитор ТОВ «Ост Євро Грейн».

Проте в графі «Прийняв» (відповідальна особа вантажоодержувача) відсутній підпис уповноваженої особи відповідача та відтиск печатки ТОВ «Поділляагрозахист».

Додані позивачем світлокопії товарно-транспортних накладних №1 від 08.11.2019, №23 від 08.11.2019, №010203 від 08.11.2019, №01 від 13.11.2019, №02 від 13.11.2019, №1 від 14.11.2019, №1347 від 14.11.2019 (а.с. 80-86) не можуть розцінюватись судом як докази у справі, оскільки не відповідають приписам ст. 91 ГПК України, якою визначено вимоги до письмових доказів.

До того ж суд зауважує, що відповідно до визначення поняття товарно-транспортної накладної - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Відтак, виходячи із наведених вище висновків суду, товарно-транспортні накладні не є самостійними та достатніми доказами здійснення господарської операції, в даному випадку поставки позивачем відповідачу сільськогосподарської продукції в кількості 112,35 тон, загальною вартістю 932 505,45 грн.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Судом кожній стороні судом була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.

Як зазначалось вище, суд процесуальним законом позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Згідно з ч.4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приймаючи до уваги наведені вище положення закону, враховуючи встановлені судом обставини та зміст позовних вимог, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача вартості поставленого товару, а отже і про відмову в їх задоволенні.

Поряд з цим, враховуючи, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є похідними від позовних вимог про стягнення основного боргу, у задоволенні позовних вимог в цій частині суд також відмовляє.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з підстав недоведеності та необґрунтованості факту порушення відповідачем прав Фермерського господарства «ВІТА-МАКС» та охоронюваних законом інтересів, в аспекті ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, за викладених в позовній заяві обставин.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, сплачений позивачем за подання позову судових збір покладається на позивача.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

В позові відмовити.

Витрати по сплаті судового збору у справі № 902/338/21 залишити за Фермерським господарством "ВІТА-МАКС".

Примірник рішення направити сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, а також на наступні електронні адреси: позивача - ; представника позивача - ; відповідача - .

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 24 вересня 2021 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (проспект Повітрофлотський, 20/1, м. Київ, 03049)

3 - відповідачу (вул. Хмельницьке шосе, буд. 122, м. Вінниця, 21029)