СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2021 р. Справа № 922/1312/21

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Шутенко І.А. , суддя Сгара Е.В.

за участю секретаря судового засідання Мальченко О.О.

за участю представників учасників справи:

позивача - Боженко Г.В.

відповідача - Пахомов І.Б. (особисто), Бородін Т.В.

третьої особи - не з`явився

розглянувши матеріали апеляційних скарг ФОП Пахомова Ігоря Борисовича (вх.№2465Х/1) та АТ "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" (вх.№2466Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2021 у справі № 922/1312/21

за позовом АТ "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування", м. Харків

до ФОП Пахомова Ігоря Борисовича, м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 , м. Харків,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року до господарського суду Харківської області звернулось акціонерне товариство "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" з позовом до фізичної особи-підприємця Пахомова Ігоря Борисовича, в якому просило стягнути останнього на свою користь заборгованість за договором оренди №20-058 від 10.11.2019 року за період з 01.09.2020 по 20.09.2020 в сумі 10258,00 грн., витрати на оплату робіт по звільненню орендованого приміщення в сумі 25600,00 грн. згідно договору підряду №2007 від 20.07.2020 року та витрати на зберігання майна в сумі 100708,17 грн.

З урахуванням заяви акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" про зміну предмету позову (вх.№12799 від 01.06.2021) позивач просив стягнути з фізичної особи-підприємця Пахомова Ігоря Борисовича на користь акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" заборгованість за договором оренди №02-058 від 10.11.2019 за період з 01.09.2020 по 20.09.2020 в сумі 10258,00 грн., витрати на оплату робіт по звільненню орендованого приміщення в сумі 25600,00 грн. згідно договору підряду №2007 від 20.07.2020 та витрати на зберігання майна в сумі 26308,17 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.07.2021 у справі № 922/1312/21 (повний текст рішення складено 20.07.2021, суддя Лаврова Л.С.) позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця Пахомова Ігоря Борисовича на користь акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" заборгованість за договором оренди №02-058 від 10.11.2019 року за період з 01.09.2020 по 20.09.2020 в сумі 10258,00 грн., витрати на оплату робіт по звільненню орендованого приміщення в сумі 25600,00 грн. згідно договору підряду №2007 від 20.07.2020 та 1309,36 грн. судового збору.

В частині стягнення витрат на зберігання майна в сумі 26308,17 грн. - відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2021 в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове судове рішення, яким у відповідній частині у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийнятим всупереч правової позиції, викладеної у постанові ВС від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.

Так, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимоги зі сплати орендної плати, оскільки вважає, що як встановлено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні та визнається сторонами, договір оренди №02-058 від 10.11.2019 розірвано 03.07.2020. 31.07.2020 позивач склав акт опису та прийняття на відповідальне зберігання майна (копія в матеріалах справи), яке знаходилось в орендованих прощення та прийняв це майно на відповідальне зберігання. Тобто, на думку апелянта, за своєю суттю і як на цьому наполягає позивач відповідний акт є підтвердженням факту укладання між позивачем та відповідачем договору зберігання. Як зазначає апелянт, відповідно до цього акту опису від 31.07.2020 позивач (він же орендодавець за договором оренди) прийняв на відповідальне зберігання зазначене майно у раніше орендованих відповідачем приміщеннях №1,3,5 у будівлі к. 11-А, на другому поверсі. За приписами Цивільного кодексу України (ст. 785 ЦК України) після закінчення строку дії договору оренди у орендатора (відповідача) був обов`язок повернути об`єкт оренди. Позивач прийнявши майно на відповідальне зберігання, яке залишилось у раніше орендованих приміщеннях, описуючи стан об`єкту оренди фактично прийняв відповідні приміщення з оренди від відповідача саме 31.07.2020 та почав їх використовувати як сховище, а відповідач в свою чергу фактично передав об`єкт оренди у стані, зазначеному в акті описі від 31.07.2020, оскільки з моменту укладення договору зберігання та підписанням цього акту обов`язок відповідача повернути об`єкт оренди вважається виконаним.

Апелянт також не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення судом витрат на вивантаження майна відповідача (в`язальних машин) та звільнення приміщення у сумі 25600 грн, оскільки з 31.07.2020 зазначене в акті майно знаходилось в зазначених приміщеннях №1.3.5 у будівлі к. 11-А на відповідальному зберіганні у позивача (зберігача), а ці приміщення, які раніше були об`єктом оренди з 31.07.2020 вже були прийняті позивачем з орендного користування та використовувались ним як сховище (склад). Так, зберігач (позивач) прийняв на відповідальне зберігання майно відповідача в сухих, опалювальних приміщеннях другого поверху, які раніше орендував відповідач та які відповідають умовам зберігання відповідного майна, включаючи складне устаткування з електронікою та програмним модулем управління - п`ять плосков`язальних машин. У відповідь на повідомлення позивача щодо переміщення майна відповідача в інше приміщення (неопалювальний, вологий, з дірками у шифері ангар), відповідач заперечував проти таких зміни умов зберігання, так як вони не відповідають належним умовам зберігання відповідного майна (лист від 06.08.2021, копія в матеріалах справи). Також листом від 25.09.2020 (копія в матеріалах справи) відповідач повідомив позивача про невідповідність умов зберігання цього майна. Тому відповідач не тільки не надавав згоди на зміну (погіршення) умов зберігання, а навпаки заперечував проти цього, оскільки така зміна умов зберігання є погіршенням. За своєю суттю дії позивача щодо вивантаження майна, необхідність яких він пов`язує з метою звільнення приміщення є протиправними, оскільки позивач прийняв майно на відповідальне зберігання саме в цих приміщеннях, протиправно та без згоди відповідача істотно змінив (погіршив) такі умови зберігання.

Позивач із вказаним рішенням суду першої інстанції також не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з фізичної особи-підприємця Пахомова Ігоря Борисовича на користь акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" витрати на зберігання майна в сумі 26308,17 грн.; в іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2021 року залишити без змін; здійснити перерозподіл судових витрат. Також, в апеляційній скарзі позивач просив повторно дослідити бухгалтерську довідку про витрати на утримання матеріального складу літ. В-1 за період вересень 2020 по березень 2021.

Так, позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимоги про стягнення на його користь витрат на зберігання майна в розмірі 26308, 17 грн., оскільки подана позивачем бухгалтерська довідка від 19.04.2021 є належним та допустимим доказом в розумінні ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.08.2021, зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.08.2021 у даній справі, зокрема, призначено справу № 922/1312/21 до розгляду на 20.09.2021.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.08.2021 у справі № 922/1312/21 після усунення обставин, що стали підставою для залишення апеляційної скарги ФОП Пахомова І.Б., зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Пахомова Ігоря Борисовича у справі № 922/1312/21, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів, та призначено справу до розгляду на 20.09.2021.

Враховуючи, що ФОП Пахомовим І.Б. та АТ "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" оскаржується один процесуальний документ (на рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2021 у справі № 922/1312/21), колегія суддів в судовому засіданні 20.09.2021 дійшла висновку про спільний розгляд вказаних апеляційних скарг в одному апеляційному провадженні.

30.08.2021 від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому він проти апеляційної скарги позивача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог (стягнення витрат на зберігання) - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно в цій частині досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

14.09.2021 від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому він проти апеляційної скарги відповідача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду в оскарженій відповідачем частині - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно в цій частині досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

В судове засідання 20.09.2021 представник третьої особи не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання. Будь-яких письмових клопотань (в т.ч. і про відкладення розгляду справи) не заявляв.

Щодо повідомлення третьої особи колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що ухвала Східного апеляційного господарського суду від 28.08.2021, яка була направлена на адресу третьої особи: вул. Костомарівська, 5/7, кв. 7, м. Харків 61002, що зазначена у довідці відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області, була повернута до суду органами зв`язку з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою».

До повноважень господарських судів не віднесено з`ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній", «за закінченням встановленого строку зберігання», «відсутність адресата», «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи вважаються належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

З урахуванням викладеного та як вбачається з матеріалів справи, судом апеляційної інстанції було вжито необхідних заходів щодо належного повідомлення третьої особи про судове засідання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 07.06.2018 у справі № 910/17797/17.

Крім того, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, в силу чого процесуальна бездіяльність третьої особи не повинна ставити під сумнів здійснення судочинства судом апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (парагр. 51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Враховуючи те, що наявних у справі документів достатньо для розгляду справи по суті, з огляду на те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, а також враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком, з огляду на положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційних скарг в даному судовому засіданні за відсутності представника третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційних скаргах та відзивах на них доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Суд першої інстанції задовольняючи позовну вимогу про стягнення заборгованості за договором оренди № 02-058 від 10.11.2019 за період з 01.09.2020 по 20.09.2020 в сумі 10258,00 грн, посилався на її обґрунтованість та відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення витрат на зберігання майна в сумі 26308,17 грн, послався на те, що розмір таких витрат не підтверджено достатніми доказами та понесення таких витрат не було обов`язковим для позивача.

Колегія суддів, оцінюючи фінальні висновки суду першої інстанції про необхідність задоволення вимоги про стягнення заборгованості за договором оренди у розмірі 10258,00 грн. та відмови у задоволенні позову в частині стягнення витрат на зберігання майна в сумі 26 308,17 грн, погоджується із ними, але з інших підстав.

Так, як вбачається з матеріалів справи, АТ "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" та фізичною особою-підприємцем Пахомовим Ігорем Борисовичем було укладено договір оренди № 20-058 від 10.11.2019, за п.1.1 якого позивач як орендодавець передає, а відповідач як орендар приймає в орендне користування приміщення загальною площею 170,95 кв.м., за адресою: м. Харків, вул. Конєва, 21.

Термін договору оренди встановлюється з 01.01.2020 по 31.12.2020 (п.1.4 договору). Договір набуває чинності з моменту підписання акту прийому-передачі в оренду приміщення (п.1.5 договору).

Приміщення було передано в оренду за актом починаючи з 01.01.2020.

За п. 2.1 договору оренди розмір орендного платежу встановлюється на договірній основі з урахуванням стану і оснащення орендованого приміщення і становить 15387,00 грн. в місяць (у тому числі ПДВ 20% - 2564,50 грн.), включаючи комунальні послуги, плату за землю, обслуговування та ремонт електричних мереж і інші експлуатаційні витрати орендодавця. За п.2.2 договору оренди орендний платіж, зазначений у пункті 2.1 цього договору, орендар зобов`язаний перераховувати авансом за наступний місяць не пізніше останнього числа поточного місяця на зазначений розрахунковий рахунок.

31.03.2020 сторони підписали додаткову угоду № 1 до договору оренди, відповідно до якої встановили на період з 01.04.2020 по 31.05.2020 розмір орендного платежу 10770,00 грн. на місяць, в т.ч. ПДВ 1795,00 грн.

Договір було розірвано за згодою сторін 03.07.2020.

Однак, позивач стверджував, що Пахомов І.Б. не сплачував в повному обсязі орендний платіж за період починаючи з березня 2020 року, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за договором оренди.

Рішеннями судів у справі № 922/234/20 з ФОП Пахомова І.Б. було стягнуто заборгованість за договором оренди № 20-058 від 10.11.2019 станом на 31.08.2020 у сумі 82 870 (вісімдесят дві тисячі вісімсот сімдесят) грн. 02 коп., з яких: основний борг у розмірі 78 088 (сімдесят вісім тисяч вісімдесят вісім) грн. 00 коп., пеня у розмірі 3 555 (три тисячі п`ятсот п`ятдесят п`ять) гри. 09 коп., 3% річних у розмірі 715 (сімсот п`ятнадцять) грн. 15 коп., інфляційні втрати у розмірі 511 (п`ятсот одинадцять) грн. 78 коп. та суму судового збору у розмірі 2 099 (дві тисячі дев`яносто дев`ять) грн. 99 коп.

Позивач вказував, що орендоване приміщення було звільнено силами позивача як орендодавця лише 20.09.2020, про що було складено акт. Майно відповідача як орендаря було переміщено в інше приміщення за адресою: м. Харків вул. Конєва, 21, що належить позивачу. Така затримка пов`язана з тим, що відповідач відмовлявся звільняти приміщення з дотриманням норм безпеки, на чому наполягав позивач.

Листами від 08.07.2020 ФОП Пахомов І.Б. повідомив орендодавця про проведення робіт щодо вивезення майна та обладнання у період з 9-17 липня 2020 року шістьма особами, у зв`язку з чим просив надати дозвіл на демонтаж вікна і підвіконного отвору та дозволити допуск вантажного транспорту на територію товариства; вимагав надати безперешкодний доступ для вивезення майна. На вказані заяви AT "УКРНДІХІММАШ" у листі від 08.07.2020 № 01-106л повідомив про те, що допуск автомобільного транспорту та вантажників для вивезення майна дозволяється за погодженням та в присутності представників договору оренду. Після цього впродовж вказаного 15-денного терміну ФОП Пахомов І.Б. безперешкодно вивіз усе своє майно, яке міг вивезти без залучення спецтехніки. Водночас орендодавцем було відмовлено у наданні дозволу на демонтаж вікна та підвіконного отвору, оскільки це могло призвести до пошкодження несучої стіни будівлі і значних збитків для AT "Укрндіхіммаш" та інших орендарів.

ФОП Пахомова І.Б. було повідомлено про необхідність залучення для вивантаження великогабаритного майна спеціалізованої організації, оскільки галузеве законодавство вимагає, щоб особи, які проводять такі операції, мали відповідний допуск та спеціалістів, попередньо розробили проект виконання робіт, організували вантажні роботи із забезпеченням техніки безпеки. Такі вимоги містить в собі НПАОП 45.2-7.02-12 (ДБН А.3.2-2-2009), а також розділ 4 Загальні положення п.4.2, НПАОП 0.00-1.80,18, Розділ III, п.2. Однак, як зазначав позивач, ФОП Пахомов І.Б. відмовився залучати спеціалізовану організацію. До 18.07.2020 включно, ФОП Пахомов І.Б. не залучив спеціалізовану організацію. Приміщення не було ним звільнено від великогабаритного обладнання.

Згідно з п. 3.10 договору оренди якщо після закінчення терміну договору оренди, достроковому розірванні цього договору орендар не звільнив орендовані приміщення у встановленому цим договором порядку, або якщо орендар самовільно (незалежно від причин) залишив орендовані приміщення, то орендодавець має право обмежити доступ представників орендаря до приміщень, звільнити орендовані приміщення від майна орендаря, склавши відповідний опис (акт) залишеного майна, і передати зазначені приміщення в оренду третім особам. При цьому за будь-яке майно, залишене орендарем, його співробітниками і третіми особами в орендованому приміщенні, орендодавець ніякої відповідальності не несе.

20.07.2020 AT "Укрндіхіммаш" розпочало підготовку до самостійного звільнення приміщення, було укладено договір із спеціалізованою організацією ТОВ "Ремкран" для розроблення проекту виконання робіт і наступного вивантаження майна, зроблено передоплату за виготовлення проекту виконання робіт в сумі 10000,00 грн.

Листом від 23.07.2020 № 01/124л AT "Укрндіхіммаш" повідомило ФОП Пахомова І.Б. про закінчення 15-денного строку для звільнення орендованого приміщення, у зв`язку з чим обмежило доступ орендаря та його працівників на територію AT "УКРНДІХІММАШ".

Листом від 30.07.2020 № 01/128л повідомлено ФОП Пахомова І.Б. про те, що з метою підготовки до звільнення орендованого приміщення згідно з пунктом 3.10 договору оренди заплановано провести комісійне обстеження даного приміщення 31.07.2020 та запропоновано взяти особисту участь у відкритті приміщення та проведенні опису майна.

Як стверджує позивач, ФОП Пахомов І.Б. як орендар передав усе обладнання, що залишилось в приміщенні, на відповідальне зберігання AT "Укрндіхіммаш" згідно акту опису та прийняття на відповідальне зберігання майна від 31.07.2020. Листом від 05.08.2020 № 01/133л AT "Укрндіхіммаш" повідомило ФОП Пахомова І.Б., що вважає за необхідне в силу положень статті 594 Цивільного кодексу України притримати прийняте за актом від 31.07.2020 на відповідальне зберігання обладнання у себе до виконання ним як боржником існуючих зобов`язань. Також відповідно до статей 942, 945 Цивільного кодексу України було повідомлено про те, що приміщення, які зайняті майном, мають бути передані в орендне користування іншій особі, а за таких обставин подальше забезпечення їх схоронності в орендованому приміщенні буде ускладнено. У зв`язку із цим передане на відповідальне зберігання за актом від 31.07.2020 обладнання буде переміщено в інше охоронюване приміщення AT "Укрндіхіммаш" за адресою: м. Харків вул. Конєва, 21.

Позивач вказував, що після цього ФОП Пахомов І.Б. почав наполягати на тому, що усе вказане майно належить не йому, а іншій особі - Дьоміну В.Д., а тому має бути передане цій особі. Крім того, заборонив своїми листами вивозити із приміщення майно, оскільки воно може бути пошкоджене, а умови в іншому приміщенні можуть бути неналежними. Однак технічну документацію щодо обладнання, щоб визначитись із необхідними умовами зберігання, відповідач на вимоги позивача не надав. Відповідачем в серпні 2020 року були надані копії договору від 24.04.2006 із специфікацією та актом приймання-передачі від 27.04.2006, договору про передачу швейно-в`язального обладнання в тимчасове користування від 19.12.2006 із актом приймання-передачі. Після дослідження цих документів позивачем було зроблено висновок, що три з п`яти плосков`язальних машин були придбані Дьоміним В.Д. Одночасно з тим плосков`язальна машина SHIMA SEIKI SES 234 FF № 538 та плосков`язальна машина SHIMA SEIKI SEC 214K1 № 3365 не були придбані Дьоміним В.Д. і належать ФОП Пахомову І.Б., оскільки їх номери та моделі не співпадають із тими, що зазначені в наданих договорах 2006 року. У зв`язку із цим Дьоміну В.Д. було повідомлено, що своє майно він може забрати після узгодження всіх питань, пов`язаних із його вивантаженням та вивозом.

20.09.2020 ТОВ "Ремкран" за замовленням позивача були проведені роботи по звільненню орендованого приміщення; вказані роботи проведені на підставі проекту виконання робіт, який розроблено ТОВ "Ремкран" згідно з договором від 20.07.2020 № 2007.

Було складено акт звільнення приміщення від 20.09.2020, в якому зазначено про те, що майно, яке знаходилось на відповідальному зберіганні AT "УКРНДІХІММАШ" згідно акту опису та прийняття на відповідальне зберігання майна від 31.07.2020, переміщено у приміщення № 1 корпус В-1, що знаходиться на території AT "УКРНДІХІММАШ" за адресою: м. Харків, вул. Конєва, 21, приміщення опломбовано. ФОП Пахомов І.Б. був присутній, але відмовився підписувати акт, про що також зазначено в акті.

Таким чином, орендоване приміщення було звільнено силами позивача як орендодавця лише 20.09.2020, і такий тривалий час затримки, за твердженням позивача, викликаний діями відповідача, який затягував звільнення приміщення.

Східним апеляційним господарським судом у справі № 922/2234/20 в постанові від 23.03.2021 року було встановлено наступні обставини.

Позивач первісним позовом (AT "Укрндіхіммаш") листами від 08.07.20202 № 01/106л, 15.07.2020 № 01/114л, від 23.07.2020 № 01/124л повідомив орендаря (ФОП Пахомова І.Б.) про відмову у наданні дозволу на демонтаж вікна та підвіконного отвору, оскільки це може призвести до пошкоджень несучої стіни та завдати збитки орендарю, та зазначив про необхідність дотримання при вивантаженні великогабаритного обладнання з другого поверху у важкодоступному місці вимог нормативних актів та залучення спеціалізованої організації. Проте, враховуючи, що приміщення не було звільнено у встановлений пунктом 3.6 договору строк, позивач за первісним позовом у відповідності до пункту 3.10 договору розпочав дії для подальшого звільнення приміщення (зокрема, залучив спеціалізовану організацію, описав та прийняв майно на відповідальне зберігання).

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач за первісним позовом (ФОП Пахомов І.Б.) не мав можливості або, що ним вжито всіх залежних від нього заходів, на виконання умов пункту 3.6 договору оренди та частини 2 статті 795 Цивільного кодексу України, стосовно належного оформлення повернення об`єктів нерухомості з оренди, шляхом підписання акту прийому-передачі (повернення) з орендодавцем.

За встановлених обставин та враховуючи вищенаведені законодавчі приписи, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач за первісним позовом повинен був звільнити орендовані приміщення у строк до 18.07.2020 включно, проте після дострокового розірвання договору оренди у встановлений договором строк та станом на 31.08.2020 відповідачем не вчинено дій щодо повернення майна орендодавцю шляхом підписання акту приймання-передачі майна, та зважаючи на те, що припинення зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату у розумінні умов пункту 3.8 договору оренди та ч.2 ст. 795 ЦК України пов`язано з моментом повернення орендованого майна, а не з фактом припинення договору, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача за первісним позовом за період з 01.03.2020 по 31.08.2020 заборгованості з орендної плати у сумі 78 088,00 грн.".

Враховуючи вказане, позивач стверджував, що відповідач повинен сплатити орендний платіж по день фактичного звільнення приміщення, тобто до 20.09.2020 року включно.

Позивач зазначав, що у справі № 922/2234/20 рішеннями судів стягнуто заборгованість відповідача станом до 31.08.2020 року включно. Таким чином, на думку позивача, стягненню з відповідача додатково підлягає орендний платіж за договором № 20-058 від 10.11.2019 р. за період з 01.09.2020 р. по 20.09.2020 р. в сумі 10258 грн.00 коп. (платіж за місяць 15387 грн * 20 днів / 30 днів = 10258,00 грн).

Крім того, позивачем були замовлені та за власний рахунок проведені роботи по вивантаженню великовагового майна із зайнятого орендованого приміщення. Згідно з отриманими калькуляціями та актом від 22.09.2020 вартість вказаних робіт, в т.ч. розробки проекту виконання робіт, склала 25600,00 грн., які сплачені AT "Укрндіхіммаш" в повному обсязі.

Ще до оплати цих робіт ФОП Пахомов І.Б. був повідомлений про їх необхідність, але відмовився від участі у вивантаженні спеціалізованою організацією, з якою уклав договір позивач.

З огляду на п. 3.10 договору позивач вважає, що договір давав йому право після опису розібрати обладнання ФОП Пахомова І.Б. на деталі та викинути їх без будь-якої відповідальності, не залучаючи ніяку спеціалізовану організацію. Але позивач вирішив зберегти дане майно в цілості для його наступного повернення власнику, звільняючи орендоване приміщення. Таким чином, витрати на вивантаження майна Відповідача в цілості спеціалізованою організацією були понесені в його майнових інтересах і фактично замість самого ФОП Пахомова І.Б., оскільки такі ж витрати він повинен був понести сам, якби був згоден дотримуватись вимог профільного законодавства. Вказані витрати є витратами орендодавця, які він поніс для збереження майна Відповідача при звільненні орендованого приміщення згідно до п.3.10 договору оренди. При цьому сам Відповідач безпідставно зберіг свої кошти, які він мав сплатити за дані роботи.

В силу викладеного, позивач стверджував, що відповідач повинен відшкодувати позивачу вартість робіт по вивантаженню майна з орендованого приміщення та його переміщення в інше приміщення на зберігання, які були фактично оплачені позивачем в сумі 25600,00 грн згідно договору підряду № 2007 від 20.07.2020.

Також в період з 21.09.2020 (з моменту звільнення орендованого приміщення) позивач зберігає майно відповідача. Вказане майно було передано позивачу відповідачем на відповідальне зберігання згідно акту від 31.07.2020.

За твердженням позивача, між сторонами було укладено договір зберігання в письмовій формі, що посвідчується актом від 31.07.2020, але не були узгоджені умови оплати за таке зберігання.

За ч.1 ст.936 ЦК за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. В силу того, що відповідач відмовлявся погашати свою заборгованість, Позивач скористався у відношенні даного майна правом притримання (ст.594 ЦК), про що повідомив відповідача.

20.09.2020 майно, яке знаходилось на відповідальному зберіганні AT "УКРНДІХІММАШ" згідно акту опису та прийняття на відповідальне зберігання майна від 31.07.2020, було переміщено у приміщення № 1 корпус В-1 площею 199,9 кв.м., що знаходиться на території AT "УКРНДІХІММАШ" за адресою: м. Харків, вул. Конєва, 21, приміщення було опломбовано і з того часу використовується виключно для зберігання майна ФОП Пахомова І.Б. Оскільки відповідач і досі відмовляється виконувати свої обов`язки та погашати борг перед позивачем, то позивач продовжує зберігати майно відповідача. Хоча ФОП Пахомов І.Б. раз в два-три місяці пише листи позивачу, але фактичних дій, спрямованих на вирішення питання щодо повернення майна, не вчиняє. Тому на думку позивача ФОП Пахомов І.Б. за його рахунок зберігає свої кошти, які мав би витрачати замість цього на зберігання майна або оренду для нього іншого приміщення.

Позивач, з урахуванням положень ст.ст. 946, 947 ЦК України, вважає, що його витрати на зберігання майна ФОП Пахомова І.Б. за період з 21.09.2020 по 31.03.2021 складають загалом 100 708.17 грн. (площа приміщення № 1 корпус В-1 199, 9 кв.м по 20,78 грн. за кв.м 1 місяць): 199,9 м2 * 20,78 грн за кв.м /місяць * (6 місяців жовтень 2020 р - березень 2021 р + 10/30 днів вересень 2020 р) = 26308,17 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позову заперечував та зазначав, що якщо виходити з доводів позивача, що між сторонами було укладено договір зберігання в письмовій формі відповідно до акту від 31.07.2020, а зазначене майно відповідно до цього ж акту перебувало на зберіганні в приміщеннях № 1,3,5 у будівлі к. 11-А, на другому поверсі, а саме до 20.09.2020, то таке переміщення майна в інше приміщення (склад) є зміною умов зберігання речі (речей) про що категорично заперечував відповідач (лист від 06.08.2020, вх. № 197). Окрім того, як вбачається з листування між позивачем та відповідачем, позивач не виконав вимог поклажодавця (відповідача) та власника майна (третьої особи) щодо повернення майна зі зберігання, чим порушив вимоги чинного законодавства.

Відповідач вважає, що надана позивачем бухгалтерська довідка є недостовірним, маловірогідним, недопустимим та таким, що неспроможний довести обставини понесення витрат саме в тих розмірах і сумах, як це зазначено в бухгалтерській довідці від 19.04.2021. Ця довідка є суб`єктивною та складеною бухгалтерією позивача, що дає можливість позивачу вносити в таку довідку будь-які дані витрат, навіть з мотивів незаконного збагачення за рахунок відповідача. Ненадання доказів фактичного понесення цих витрат, у зазначених сумах дає підстави вважати про відсутність таких витрат зберігання взагалі, а зазначені суми витрат недоведеними.

Відповідач наголошував, що за твердженням позивача відповідно до акту опису та прийняття на відповідальне зберігання майна від 31.07.2020, між позивачем та відповідачем було укладено у письмовій формі договір зберігання. Так, зазначене в акті майно з 31.07.2020 перебуває в приміщеннях № 1,3,5 у будівлі к. 11-А, на другому поверсі, які раніше орендував відповідач, на відповідальному зберіганні у зберігача (позивача). Відтак, моментом фактичного звільнення орендованого приміщення від майна відповідача вважає момент укладення договору зберігання (31.07.2020), а не момент фактичного переміщення майна, яке зберігається, в інше приміщення. Тобто саме з 31.07.2020, на думку відповідача, у зв`язку з прийняттям позивачем майна на зберігання, відповідач вважається таким, що звільнив такі приміщення та повернув з оренди, а позивач в свою чергу почав використовувати ці приміщення як сховища для зберігання.

В той же час, в п. 3.2 відзиву на позовну заяву відповідач повідомив суд, що не бажав та не планував передавати майно на зберігання позивачу. Позивач, описуючи майно поставив відповідача перед фактом (без вибору), що приймає описане майно на відповідальне зберігання. Відповідач в свою чергу раз за разом звертався до позивача з вимогою повернути майно. І під час опису майна в тому числі.

Також, відповідач наголошував, що саме Дьомін В.Д. є власником всіх 5-ти плосков`язальних машин, які зазначено в договорі від 24.04.2006. 19.12.2006 між відповідачем та Дьоміним В.Д. було укладено договір про передачу швейно-в`язального обладнання у тимчасове користування. У зв`язку з обміном, в користування відповідача передалась плосков`язальну машина SHIMA SEIKI SEC 234FF (номер 538), дані про яку містяться в п. 2 акту опису та прийняття на відповідальне зберігання майна від 31.07.2020. Аналіз ч. 3 ст. 594 ЦК в сукупності з аналізом ч. 1 ст. 594 ЦК України свідчить, що кредитор не має права притримувати майно, яке до передачі у володіння кредитору і належало (належить) третій особі, а не боржнику. В даному випадку майно, яке незаконно притримує позивач належить та належало Дьоміну В.Д, а не відповідачу, і позивачу про це відомо.

Щодо витрат при звільнення приміщення, відповідач вказував, що виконані роботи за замовленням позивача мінімум в 2 рази перевищують звичайні ринкові ціни на відповідні послуги (приблизна вартість таких робіт, на думку відповідача, не більше 12000 грн.).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог і викладених сторонами доводів та заперечень, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, укладений договір оренди було розірвано за згодою сторін 03.07.2020, що не заперечується учасниками справи.

Відповідачем не було звільнено орендоване приміщення від його майна.

Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Щодо правового режиму користування майном під час дії та у разі припинення договору найму (оренди)

За змістом ст.ст. 626, 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Частинами першою та шостою статті 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає заборгованість з орендної плати 10 258,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 286 Господарського кодексу України орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч. 4 ст. 286 ГК України). Приписами частини 3 статті 291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.

Частиною першою статті 785 ЦК України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

За змістом наведених норм із закінченням строку договору найму (оренди) (далі - договір), на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, Договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії Договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) Договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).

Позивач при поданні позову вважав, що згідно правового висновку, який викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2019 року у справі № 910/20370/17, законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі орендованого майна; зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється зі спливом строку дії договору оренди, оскільки таке припинення пов`язане не із закінченням строку, на який було укладено договір, а з моментом підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта оренди. Таких правових висновків дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах 14.11.2018 у справі № 924/195/16 та 11.05.2018 у справі № 926/2119/17. З викладеного слідує, що орендар за договором оренди має, зокрема, (1) обов`язок сплачувати орендну плату до моменту повернення орендованого майна за актом прийому-передачі та (2) обов`язок негайно повернути орендоване майно після припинення договору оренди.

Колегія суддів не погоджується із таким тлумаченням закону, опираючись на наступне.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за Договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі розірвання за згодою сторін тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України.

Отже, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України).

Щодо правової природи неустойки за невиконання (несвоєчасне виконання) наймачем обов`язку щодо поверненні речі з найму (оренди) у разі припинення договору найму (оренди)

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Законодавець у частині першій статті 614 ЦК України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Правові наслідки порушення умов договору оренди визначені відповідними нормами ЦК України та ГК України.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, відповідно до статті 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

У цьому висновку колегія суддів опирається на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 02.09.2014 у справі № 3-85гс14, а також Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, від 24.04.2018 у справі № 910/14032/17 та від 09.09.2019 у справі № 910/16362/18 (пункт 51), від якої Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду не відступив при розгляді справи № 910/20370/17 (пункт 24 постанови від 13.12.2019).

Неустойка згідно із частиною другої статті 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії Договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Так, в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, Верховний Суд зазначив, що обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору (до спливу строку дії договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення Договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

Отже, яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, що відбулося у спірних правовідносинах (пункт 4.2 цієї постанови, пункт 3.11 договору), проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 ЦК України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою статті 785 ЦК України).

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 Суд зазначив про те, що з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

З урахуванням наведеного та того, що договір оренди було розірвано за згодою сторін 03.07.2020, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовна вимоги про стягнення заборгованості за договором оренди №02-058 від 10.11.2019 за період з 01.09.2020 по 20.09.2020 в сумі 10258,00 грн. є вимогою про стягнення неустойки.

Так, обчисливши зазначену суму неустойки, колегія суддів дійшла висновку, що вона є більшою ніж заявлено позивачем у позові, тому з урахуванням положень ч. 2 ст. 237 ГПК України, якою передбачена неможливість при ухваленні рішення виходити у рішенні за межі позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовної вимоги в розмірі 10258,00 грн.

Щодо витрат на оплату робіт по звільненню орендованого приміщення в сумі 25 600,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.3.10 договору якщо після закінчення терміну договору оренди, достроковому розірванні цього договору орендар не звільнив орендовані приміщення у встановленому цим договором порядку, або якщо орендар самовільно (незалежно від причин) залишив орендовані приміщення, то орендодавець має право обмежити доступ представників орендаря до приміщень, звільнити орендовані приміщення від майна орендаря, склавши відповідний опис (акт) залишеного майна, і передати зазначені приміщення в оренду третім особам. При цьому за будь-яке майно, залишене орендарем, його співробітниками і третіми особами в орендованому приміщенні, орендодавець ніякої відповідальності не несе.

З огляду на положення п. 3.10 договору, а також враховуючи ту обставину, що відповідачем не було звільнено орендоване приміщення від свого майна, звільнення якого потребує залучення спеціальної техніки та проведення демонтажних робіт, у зв`язку із закінчення дії договору оренди, позивач змушений був залучити до звільнення майна спеціалізовану організацію - ТОВ "Ремкран" для розроблення проекту виконання робіт і наступного вивантаження майна.

Факт надання послуг по розробленню проекту виконання робіт і наступного вивантаження майна підтверджується наданим до суду договором про надання послуг № 2007 від 20.07.2020, рахунком на оплату № 16 від 21.07.2020 та платіжними дорученнями № 1658 від 27.07.2020, № 1845 від 21.09.2020 на загальну суму 25600,00 грн.

Таким чином, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем обов`язків за договором оренди позивач був змушений понести витрати в розмірі 25600,00 грн, пов`язані зі звільненням приміщення від майна відповідача, а тому такі витрати відлягають відшкодування за рахунок відповідача.

Таким чином, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем обов`язків за договором оренди позивач був змушений понести витрати в розмірі 25600,00 грн, пов`язані зі звільненням приміщення від майна відповідача, а тому такі витрати відлягають відшкодування за рахунок відповідача.

В той же час, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідача витрат на зберігання майна в сумі 26 308,17 грн, виходячи з наступного.

За твердженням позивача, між сторонами було укладено договір зберігання в письмовій формі, що посвідчується актом від 31.07.2020, але не були узгоджені умови оплати за таке зберігання, крім того, позивач скористався у відношенні даного майна правом притримання (ст.594 ЦК), про що повідомив відповідача.

В той же час позивач листом від 05.08.2020 № 01/133л повідомив відповідача про притримання.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 ЦК України).

Тобто, притримання - це один з різновидів забезпечення виконання зобов`язання. Притримання означає право кредитора, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або іншій особі, у випадку невиконання ним у строк зобов`язання не повертати цю річ, а притримати її у себе до виконання боржником свого обов`язку.

Колегія суддів зазначає, що неможливо одну і ту ж саме річ зберігати за договором зберігання та притримати до виконання зобов`язання.

Крім того, колегія суддів зазначає, що не слід ототожнювати вартість послуг за зберігання майна та витрати на утримання складу, які підтверджуються бухгалтерською довідкою, оскільки плата за зберігання майна встановлюється договором, а витрати на утримання складу такі як витрати на охорону території, податок на нерухомість, податок на землю, адміністративні витрати несе власник складу незалежно від того чи зберігається в ньому щось чи ні.

За таких обставин, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а мотивувальну частину рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2021 у справі № 922/1312/21 змінити в частині обґрунтування часткового задоволення позову, виклавши її в редакції мотивувальної частини цієї постанови, як зазначено вище.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ФОП Пахомова Ігоря Борисовича та АТ "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" на рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2021 у справі № 922/1312/21 залишити без задоволення.

Змінити мотивувальну частину рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2021 у справі № 922/1312/21 виклавши її в редакції даної постанови, в решті рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2021 у справі № 922/1312/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 27.09.2021.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя І.А. Шутенко

Суддя Е.В. Сгара