ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2021 р. м. Рівне Справа № 918/587/21

Господарський суд Рівненської області у складі судді Качура А.М.,

розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ТД "Електричні системи"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс"

про: стягнення в сумі 53 543,04 грн.

секретар судового засідання: Коваль С.М.;

представники:

від позивача: Лапка І.С.;

від відповідача: не з`явився;

ОПИС СПОРУ

Товариство з обмеженою відповідальністю ТД "Електричні системи" звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс" про стягнення в сумі 53 543,04 грн. з яких: 50 658,20 грн. заборгованість за поставлений товар, 1 769,74 грн. пені, 353,91 грн. 3% річних та 761,19 грн. інфляційних втрат.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю ТД "Електричні системи" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс" було укладено договір поставки №11/13-2021.

Позивач вказує, що виконав умови договору та здійснив поставку відповідачу товар на суму 101 316,40 грн., в свою чергу аванс у розмірі 50% у відповідності до умов договору покупцем було оплачено 02.02.2021 року, решту сум оплати покупцем здійснено не було.

У зв`язку з простроченням відповідачем оплати товару, позивачем нараховано 1 769,74 грн. пені, 353,91 грн. 3% річних та 761,19 грн. інфляційних втрат.

Відповідач у своєму відзиві зазначив, що позов визначається частково в розмірі 50 658,20 грн. та судового збору в розмірі 2 270,00 грн., в якості причин невиконання свого зобов`язання з оплати поставленого товару відповідач вказує, що 23 лютого 2021 року на все нерухоме майно відповідача накладено арешт, у зв`язку з чим відповідач перебуває у скрутному матеріальному становищі.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 26 липня 2021 року відкрито провадження у справі №918/587/21 за правилами спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду на 26 серпня 2021 року.

26 серпня 2021 року відповідачем подано відзив на позов.

В судовому засіданні 26 серпня 2021 року оголошено перерву до 16 вересня 2021 року.

16 вересня 2021 року позивачем подано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

В судовому засіданні 16 вересня 2021 року оголошено перерву до 23 вересня 2021 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, про місце дату та час розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, що стверджується наявним в матеріалах справи підписом представника відповідача на повідомленні про ознайомлення відповідача з місцем та часом проведення наступного судового засідання. Крім того відповідачу направлено вказане повідомлення засобами поштового зв`язку.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

22 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю ТД "Електричні системи" (позивач/постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс" (відповідач/покупець) було укладено договір поставки №11/13-2021, відповідно до предмету якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар у строк, в кількості, асортименті та за ціною, визначених у договорі та специфікаціях (додатки №1, №2) які є невід`ємною частиною даного договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору та специфікації до нього.

Пунктом 2.1. договору встановлено, що загальна сума договору визначається виходячи із ціни і кількості поставленого товару по даному договору, і становить 101 316 грн. 40 коп.

Згідно з умовами пункту 3.5. договору, отримання товару вважається дата його фактичного отримання уповноваженим представником покупця з оформленими видатковими накладними. Перехід права власності на товар виникає в момент отримання його покупцем.

Як видно з видаткових накладних №781 від 14 квітня 2021 року на суму 82 491,44 грн. та №782 від 14 квітня 2021 року на суму 18 824,96 грн. позивач поставив відповідачу товар на суму 101 316 грн. 40 коп.

Пунктами 5.1.-5.2. договору передбачено, що розрахунки за товар здійснюються в національній валюті України. Оплата товару проводиться шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника в наступному порядку: 50% аванс; 25% протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання товару покупцем та підписання видаткової накладної; 25% протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання товару покупцем, підписання видаткової накладної та реєстрації постачальником всіх податкових накладних/розрахунків коригування по даному договору в Єдиному реєстрі.

Згідно з умовами пункту 5.3. договору датою здійснення оплати вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Як видно з виписки по особовому рахунку позивача, 02 лютого 2021 року відповідачем оплачено аванс в розмірі 50% вартості товару в сумі 50 658,20 грн. Доказів оплати решти товару матеріали справи не містять.

Видаткові накладні відповідачем підписано, 14 квітня 2021 року позивачем сформовано податкові накладні в Єдиному реєстрі.

Доказів оплати отриманого товару на суму 50 658,20 грн. відповідач суду не надав.

Згідно з умовами пункту 7.5. договору, у разі порушення покупцем строків остаточного розрахунку за отриманий товар, постачальник має право вимагати сплати покупцем пені у розмірі 0,2% від простроченої суми, за кожен день прострочення, за весь період прострочення.

Керуючись положеннями пункту 7.5. договору позивач за період з 22 квітня 2021 року по 15 липня 201 року нарахував відповідачу 1 769,74 грн. пені.

Керуючись положеннями статті 625 ЦК України позивач за період з 22 квітня 2021 року по 15 липня 201 року нарахував відповідачу 353,91 грн. 3 % річних та 761,19 грн. інфляційних втрат.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом майновими, договірними та стосуються постачання товару/продукції за договором поставки. Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає свої права в частині своєчасної оплати отриманого відповідачем товару порушеними.

Як унормовано положеннями статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Частиною 1 статті 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 6 статті 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Згідно з нормами статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У силу вимог частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1, 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями статті 525 ЦК України, та частини 6 статті 193 ГК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з нормами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як визначено умовами договору, оплата за поставлену продукцію здійснюється в наступному порядку: 50% аванс; 25% протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання товару покупцем та підписання видаткової накладної; 25% протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання товару покупцем, підписання видаткової накладної та реєстрації постачальником всіх податкових накладних/розрахунків коригування по даному договору в Єдиному реєстрі.

Судом встановлено сплату відповідачем авансу, а проте доказів оплати решти обумовлених коштів матеріали справи не містять, відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 50 658,20 грн. заборгованості є законними та обґрунтованими, а відтак такими що підлягають до задоволення, посилання відповідача на скрутне матеріальне становище не позбавляє відповідача від обов`язку виконання свого зобов`язання.

Згідно з умовами пункту 7.5. договору, у разі порушення покупцем строків остаточного розрахунку за отриманий товар, постачальник має право вимагати сплати покупцем пені у розмірі 0,2% від простроченої суми, за кожен день прострочення, за весь період прострочення.

Керуючись положеннями пункту 7.5. договору позивач за період з 22 квітня 2021 року по 15 липня 201 року нарахував відповідачу 1 769,74 грн. пені.

Штрафними санкціями у ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з визначеннями статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Як урегульовано частиною 6 статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Здійснивши перерахунок нарахованої суми пені, суд зробив висновок, що вказаний розрахунок є законним та обґрунтованим, а відтак вимоги про стягнення 1 769,74 грн. пені підлягають до задоволення.

Згідно з правилами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, позивачем нараховано 3 відсотки річних в сумі 353,91 грн., та 761,19 грн. інфляційних втрат.

Наданий позивачем розрахунок судом перевірено, визнано законним та обґрунтованим, а відтак вимоги про стягнення 3 відсотки річних в сумі 353,91 грн. та 761,19 грн. інфляційних втрат підлягають до задоволення.

Відповідно до положень статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також, згідно з нормами статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Правилами статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Висновки суду

На думку суду, встановлені обставини щодо прострочення виконання відповідачем договірних зобов`язань з оплати поставленого товару свідчать про порушення відповідачем прав позивача.

Суд погоджується з аргументами позивача стосовно обґрунтованості позовних вимог про стягнення в сумі 53 543,04 грн. з яких: 50 658,20 грн. заборгованість за поставлений товар, 1 769,74 грн. пені, 353,91 грн. 3% річних та 761,19 грн. інфляційних втрат.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки вимоги позивача задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати в сумі 2 270,00 грн. судового збору покладаються на відповідача та підлягають до стягнення на користь позивача.

16 вересня 2021 року позивачем подано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Приписами статті 126 ГПК України унормовано, зокрема, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд, оцінивши докази, надані у підтвердження судових витрат, вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

За приписами статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18).

Відповідно до статті 126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд встановив, що позивач надав договір про надання правової допомоги від 05 липня 2021 року №05-07/21-1, за предметом якого адвокатське об`єднання зобов`язується надавати позивачу правову допомогу.

Згідно з умовами пункту 5.1. договору вартість правової допомоги складає 15 000,00 грн. в суді першої інстанції. протягом 10 банківських днів з моменту укладення договору клієнт сплачує об`єднанню аванс в розмірі 7000,00 грн. на підставі виставленого рахунку.

Згідно з умовами пункту 5.2. договору при розрахунку вартості правової допомоги, що надається згідно даного договору враховується час, затрачений адвокатами адвокатського об`єднання, складність справи та/або правового питання клієнта тощо.

Позивачем надано суду підписаний акт надання послуг №1 від 15 вересня 2021 року, за яким сторони договору погодили вартість наданих послуг в сумі 15 000,00 грн.

Згідно з платіжним дорученням №490 від 15 вересня 2021 року позивачем перераховано на рахунок адвокатського об`єднання 15 000,00 грн. згідно з актом послуг №1 від 15 вересня 2021 року.

У своєму відзиві на позов відповідач зазначив, що дана судова справа є простою, а відповідач визнав заборгованість за основною вимогою, розмір витрат є неспівмірним, оскільки становить третину від ціни позову.

Згідно з положеннями статті 126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Водночас заявляючи клопотання про зменшення суми судових витрат на правничу допомогу відповідач повинен довести таку неспівмірність. А проте відповідач не навів суду доводів щодо неспівмірності витрат позивача на правничу допомогу, зазначивши лише, що витрати позивача на адвоката становлять третину цини позову, а тому є неспівмірними.

Суд звертає увагу, що відповідач не навів у клопотанні про зменшення судових витрат суму витрат на правничу допомогу яка б на його погляд була б співмірною.

З огляду на таке, суд вважає клопотання відповідача про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу необґрунтованим та відмовляє у його задоволенні.

За таких обставин судом враховано, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару можливе лише за умови обґрунтованості на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Разом з тим суд ураховує заперечення відповідача щодо розподілу судових витрат та зазначає наступне.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має зокрема враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору.

При визначенні суми відшкодування суд має також виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що його позов підлягає задоволенню, а у разі наявності заперечень відповідача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними та навіть неминучими, стосувалися саме цієї справи, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В даному випадку суд враховує, що даний спір є малозначним, ціна позову складає 53 543,04 грн. Позов аргументований несплатою заборгованості за поставку товару за двома накладними. А отже підготовка до юридичного супроводу цього спору в суді не потребувала значних витрат часових та робочих ресурсів адвоката. Даний спір не відрізняється складністю, значним обсягом доказів чи необхідністю дослідження великого обсягу судової практики.

З урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також часу, який міг би витратити адвокат на підготовку позову та участь в одному судовому засіданні в залі судового засідання в приміщенні Господарського суду Рівненської області та участь в двох засіданнях в режимі відеоконференції, витрачений час на які становить менше двох годин, суд вважає, що сукупні часові витрати адвоката на правову допомогу позивачу не перевищили восьмигодинного робочого дня.

Разом з тим подаючи заяву про стягнення витрат на професійну правову допомогу подав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом необхідних для надання правничої допомоги. Суд зауважує, що в даному описі наданих послуг не зазначено витрачений адвокатом час, однак вказано, що правова допомога включала в себе: - підготовка та надсилання відповідачу листа-претензії; - підготовка та подача позовної заяви з розрахунками штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних; - участь в 1 судовому засіданні.

Для оцінки судових витрат позивача суд звертається до змісту договору про надання правової допомоги № 05-07/21-1 від 05 липня 2021 року, укладеного між адвокатським об`єднанням "Дефенсус" та позивачем.

Відповідно до умов пункту 5.1. договору, вартість правової допомоги згідно з даним договором складає 15 000,00 грн. без ПДВ в суді першої інстанції.

Згідно з умовами пункту 5.2. договору, при розрахунку вартості правової допомоги, що надається згідно з даним договором, враховується час затрачений адвокатом, складність справи та/або правового питання клієнта тощо.

Водночас, відповідно до умов пункту 2.1. договору правова допомога, що надається на умовах даного договору є: захист прав та інтересів позивача в суді першої інстанції у спірних правовідносинах з відповідачем.

В даному випадку суд зауважує, що відповідно до суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ГПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. При цьому сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору лише за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом (статті 14, 19 ГПК України).

Таким чином захист порушених прав та інтересів в господарському суді відбувається не через підготовку і подання претензії, а лише шляхом реалізації передбаченого нормами статті 4 ГПК України, права на звернення до господарського суду через подання відповідного позову.

А отже включення до детального опису робіт (наданих послуг) таких робіт як підготовка і подання претензії, як виконаних адвокатом за договором та необхідних для надання правничої допомоги, викликає у суду сумніви щодо їх обґрунтованості та неминучої необхідності у цьому спорі. Зокрема такий вид правової допомоги як претензійна робота, підготовка та направлення претензії відповідачу, не був передбачений умовами договору про надання правової допомоги № 05-07/21-1 від 05 липня 2021 року.

Серед іншого суд також враховує ті обставини, що сам позов щодо основної заборгованості відповідач визнає, а заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу складає майже 1/3 ціни позову, в процесі розгляду справи не відбулося будь-яких додаткових витрат.

Також суд звертається до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях вказував, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West" проти України" від 23 січня 2014 року).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі Iatridis v. Greece (заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

У рішенні від 22 лютого 2005 року у справі Pakdemirli v. Turkey (заява 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат.

А отже, ураховуючи наведене вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відтак суд приходить до висновку, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу не в повній мірі відповідають критеріям співмірності із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, виконаних робіт та ціною позову. У суду виникли сумніви щодо неминучої необхідності виконання адвокатом таких робіт у цьому спорі як підготовка і подання претензії до відповідача, а також щодо обґрунтованості визначення цієї частини робіт, як передбачених договором про надання правової допомоги.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що пропорційним та розумним розподілом витрат на надання правової допомоги буде покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. Такий розмір на думку суду відповідає зазначеним вище критеріям та є співставним з ринковими цінами адвокатських послуг.

На переконання суду даний розподіл є оптимальним та відповідає критерію необхідності та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, що відповідає вимогам статей вимогам ст. 126, 129 ГПК України та сталій практиці Європейського суду з прав людини. Решту витрат на оплату правової допомоги в розмірі 5 000,00 грн. суд залишає за позивачем.

Засадами (принципами) господарського судочинства зокрема є пропорційність та відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

До завдань господарського судочинства відноситься зокрема справедливе вирішення судом спорів. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс" (33028, м. Рівне, вул. Котляревського 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТД "Електричні системи" (79035, м. Львів, вул. зелена 251, ) 50 658 (п`ятдесят тисяч шістсот п`ятдесят вісім) грн. 20 коп. заборгованості, 1 769 (одна тисяча сімсот шістдесят дев`ять) грн. 74 коп. пені, 353 (триста п`ятдесят три) грн. 91 коп. три відсотки річних, 761 (сімсот шістдесят один) грн. 19 грн. інфляційних втрат, 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. судового збору та 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач (Стягувач): Товариство з обмеженою відповідальністю ТД "Електричні системи" (79035, м. Львів, вул. зелена 251, ).

Відповідач (Боржник): Товариство з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс" (33028, м. Рівне, вул. Котляревського 18, ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено та підписано 27 вересня 2021 року.

Суддя Качур А.М.