РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.09.2021Справа № 910/10363/21
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед-1"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тосан Інвест"

про визнання договору укладеним та стягнення 104 639,93 грн.

Представники сторін: не викликались.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед-1" до товариства з обмеженою відповідальністю "Тосан Інвест" про визнання договору укладеним та стягнення 104 639,93 грн., а саме: визнати договір №10/10/18 від 10.10.2018р. "Про спільне використання мереж водопостачання та водовідведення" укладеним в редакції запропонованій ТОВ "Діамед-1" та стягнути заборгованість по договору №10/10/18 від 10.10.2018р. "Про спільне використання мереж водопостачання та водовідведення" в сумі 104 639,93 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Запропоновано відповідачу у строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов.

Вищезазначена ухвала суду отримана відповідачем 13.07.2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №012.

27.07.2021 через канцелярію суду відповідач подав відзив.

17.08.2021 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 181 ГК України).

12.10.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед-1" на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тосан Інвест" цінним листом з описом вкладень було направлено Договір №10/10/18 «Про спільне використання мереж водопостачання та водовідведення» від 10.10.2018.

Відповідно до ст. 638, ч. 1 ст. 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 184 ГК України при укладенні господарського договору на основі вільного волевиявлення сторін проект договору може бути розроблений за ініціативою будь-якої із сторін у строки, погоджені самими сторонами.

Укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Позивач зазначає, що, оскільки, позивачем надіслано Договір №10/10/18 «Про спільне використання мереж водопостачання та водовідведення» від 10.10.2018 , а відповідач не надіслав на адресу позивача жодних відмов чи заперечень, тому відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» Договір №10/10/18 від 10.10.2018 є укладеним в редакції запропонованій позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» (в редакції від 09.06.2018) з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Якщо протягом 30 днів після отримання проекту договору (змін до нього) виконавець комунальної послуги, який одержав проект договору (змін до договору) від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), не повідомив про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього і при цьому не припинив надання комунальної послуги цьому споживачу (або в інший спосіб засвідчив свою волю до надання відповідної комунальної послуги споживачу), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій споживачем (іншою особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), якщо інше не передбачено цим Законом.

Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Необґрунтована відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає договір в інтересах споживача) від укладання договору є підставою для припинення в односторонньому порядку виконавцем надання відповідної комунальної послуги такому споживачу.

Відмова будь-якої із сторін від укладання запропонованого другою стороною договору не позбавляє її права звернутися з повторною пропозицією про укладання договору в порядку, визначеному цією частиною.

Судом встановлено, що Договір №10/10/18 «Про спільне використання мереж водопостачання та водовідведення» від 10.10.2018 був направлений відповідачеві, що підтверджується копіями опису вкладень у цінний лист №90 та фіскального чеку №0346 від 12.10.2018, в той же час, в матеріалах справі відсутні докази того, що даний проект договору був отриманий відповідачем.

Також, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово - комунальні послуги» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 травня 2019 року, крім:

статті 1, частини першої статті 2, статей 3-7, 9, 11, 12, частини другої статті 26, статей 27 та 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком), частини другої статті 2, частин третьої та четвертої статті 8, частин другої та третьої статті 10, статті 15, частин першої, третьої та п`ятої статті 16, статті 18, частини п`ятої статті 28, пунктів 2, 3-1, 6, підпункту 1, підпункту "б" підпункту 2, підпунктів 5 та 11 пункту 8 цього розділу, які вводяться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом;

частини третьої статті 11, абзаців першого та другого частини п`ятої статті 18, які вводяться в дію з 1 січня 2019 року.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність

Таким чином, на момент відправлення (12.10.2018) проекту Договору №10/10/18 «Про спільне використання мереж водопостачання та водовідведення» від 10.10.2018 положення ст. 13 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» не були чинними.

Відповідно до п. 1.1. проекту Договору №10/10/18 «Про спільне використання мереж водопостачання та водовідведення» від 10.10.2018 за даним договором Споживач (Товариство з обмеженою відповідальністю "Діамед-1") зобов`язується власними силами забезпечити технічну можливість передачі (транзиту) Субспоживачеві (Товариству з обмеженою відповідальністю "Тосан Інвест") питної води та забезпечити технічну можливість приймання (транзиту) від Субспоживача стічних вод, а Субспоживач зобов`язується здійснювати своєчасне відшкодування витрат Споживача, понесених останнім на водопостачання та водовідведення.

Відповідно до п. 2, 5, 14 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.

Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.

Предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Відповідно до ч. 1, п. 5, 6 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є:

1) споживачі (індивідуальні та колективні);

2) управитель;

3) виконавці комунальних послуг.

Виконавцями комунальних послуг є: послуг з централізованого водопостачання - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання; послуг з централізованого водовідведення - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водовідведення.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед-1" є: роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах (основний); загальна медична практика; діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; будівництво житлових і нежитлових будівель.

У своїй відповіді на відзив позивач зазначає, що проект Договору №10/10/18 «Про спільне використання мереж водопостачання та водовідведення» від 10.10.2018 не є договором на водопостачання, а забезпечення технічної можливості отримувати та відводити воду.

В той же час, судом встановлено, що послуги з водопостачання та водовідведення надаються відповідачу безпосередньо ПАТ «АК «Київводоканал», що підтверджується договором №09700/5-08 від 11.07.2011, актом №256460 від 13.04.2021 про обстеження водоспоживання та водовідведення об`єкту, актами опломбування від 13.04.2021 - особовий рахунок №731-118.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не є ні управителем, ні виконавцем комунальних послуг в розумінні Закону України «Про житлово - комунальні послуги», тому посилання позивача на положення абз. 3 ч. 4 ст. 13 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» про порядок укладання договорів на житлово - комунальні послуги як підставу визнання укладеним Договору №10/10/18 «Про спільне використання мереж водопостачання та водовідведення» від 10.10.2018 є необґрунтованим.

На підтвердження своїх вимог, позивач зазначає, що він є власником всієї технічної мережі водопостачання та водовідведення: каналізаційна мережа Д=150 мм, що перебуває на території вул. Симиренка 17а, довжиною 115 м.п., а також оглядові колодязі в кількості 6 шт за схемою (акт розмежування балансової належності каналізаційних мереж та експлуатаційної відповідальності сторін від 03.03.2010), а також головний внутрішньо будинковий лічильник та центральний ввід.

Судом встановлено, що відповідно до акт розмежування балансової належності каналізаційних мереж та експлуатаційної відповідальності сторін від 03.03.2010 вищезазначена каналізаційна мережа та оглядові колодязі в кількості 6 шт знаходиться на балансі «Абонента» - СТ «Діамед».

Відповідно до акту приймання - передачі майна від 25.08.2016 у зв`язку з укладенням договору купівлі - продажу нерухомого майна №964 від 27.05.2016 року та відповідно до переходу права власності на нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, Симиренка 17А, що знаходились у власності СТ «Діамед» на користь ТОВ «Діамед», - СТ «Діамед» передає, а ТОВ «Діамед» приймає:

- усі внутрішні та зовнішні технічні мережі водопостачання та водовідведення, відомчі каналізаційні мережі Д=150 мм, довжиною 115 м.п., а також оглядові колодязі в кількості 6 шт;

- головний внутрішньо будинковий лічильник та центральний ввід.

В той же час, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно окремі та самостійні нежилі приміщення, що розташовані в будівлі за адресою: м. Київ, Симиренка 17А перебувають у власності - територіальної громади міста Києва, в особі Київської міської ради, ТОВ «АТБ-Інвест», ТОВ «Тосан Інвест» та ТОВ «Діамед-1».

Відповідно до Акту розмежування балансової належності каналізаційних мереж та експлуатаційної відповідальності сторін від 03.03.2010 Абонемент та експлуатаційна організація несуть відповідальність за технічний стан та експлуатацію каналізаційних мереж, що перебувають на балансі у кожної із сторін. Сторони зобов`язують утримувати каналізаційні мережі, зазначені у цьому акті, у справному стані та експлуатувати їх відповідно до вимог чинних Правил.

Судом відхиляються доводи позивача про те, що вся вищезазначена каналізаційна мережа та колодязі є власністю позивача, оскільки баланс підприємства є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна, однак, баланс не визначає підстав знаходження майна у власності, перебування майна на балансі підприємства не є безспірною ознакою його права власності на це майно. Знаходження об`єктів на балансі одного з підприємств, не є підставою для визнання його законним володільцем усіх об`єктів,

тому акт розмежування балансової належності каналізаційних мереж та експлуатаційної відповідальності сторін від 03.03.2010 та акт приймання - передачі майна від 25.08.2016 не є правовстановлюючими документами на вищезазначені об`єкти.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що положення абз. 3 ч. 4 ст. ст. 13 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» набирали чинності з 01.01.2019 року, а також те, що відповідачем не була надана відповідь (акцепт) на укладення Договору №10/10/18 від 10.10.2018, тому суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про визнання укладеним Договору №10/10/18 від 10.10.2018.

Оскільки, судом відмовлено у задоволенні основної вимоги про визнання укладеним Договору №10/10/18 від 10.10.2018, тому суд також і відмовляє у похідній вимозі про стягнення заборгованості по Договору №10/10/18 від 10.10.2018 в розмірі 104 639,93 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно положень п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, приймаючи до уваги висновки суду про відмову у задоволенні позову, судовий збір та витрати позивача на професійну правничу допомогу покладається на позивача.

Відповідно до ч.1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

13.07.2021 року між адвокатським об`єднанням "Абсольво" (Адвокатське об`єднання) та ТОВ «Тосан Інвест» (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги №17, відповідно до умов якого, Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання щодо забезпечення надання силами конкретного адвоката або групи адвокатів Адвокатського об`єднання (далі - Адвокат) правової допомоги Клієнту (особі, в інтересах якої укладено цю Угоду), з наступних питань та у таких обсягах, а саме:

представництво інтересів Клієнта у Господарському суду міста Києва, Північному апеляційному господарському суді, Верховному Суді за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед-1" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тосан Інвест" про визнання договору укладеним та стягнення 104 639,93 грн.

Відповідно до пп. б) п. 3, пп. а) п. 4, п. 5, 18 Договору про надання правової допомоги №17 від 13.07.2021 сторони визначили, що представництво інтересів Клієнта за цією Угодою в органах судової влади України будь -якої ланки та інстанції здійснюватися адвокатами адвокатського об`єднання (кожним окремо або в групі): Черево В`ячеславом Миколайовичем (що здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №3235 від 28.02.2008, виданого Київською обласною КДКА на підставі рішення №17-26-17 від 28.02.2008).

За надання правової допомоги за цією Угодою Клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню гонорар обчислений у фіксованому розмірі, що не залежить від обсягу послуг та часу витраченого на надання цих послуг, виходячи з наступного розрахунку: за надання правової допомоги у Господарському суді міста Києва гонорар обчислюється у фіксованому розмірі, що становить суму - 25 000 (двадцять п`ять) тисяч гривень 00 копійок, без ПДВ.

Гонорар, визначених у цій Угоді, обчислений у фіксованих розмірах, сплачується Клієнтом Адвокатському об`єднанню без окремих платіжних вимог (рахунків, рахунків - фактур) на його оплату, протягом 20 (двадцяти) робочих днів з дня наступного днем проголошення кожного окремою судовою інстанцією, судового рішення, яким завершується розгляд справи визначеної у п. 1 цієї Угоди або закриття провадження у справі у вказаній справі у разі відмови позивача від позову чи залишення позову без розгляду у кожній окремій судовій інстанції, в якій брав участь Адвокат. Підставою для оплати гонорару є ця Угода.

Ця Угода набирає чинності після досягнення Сторонами домовленості з усіх його істотних умов та підписання кожною із Сторін.

У постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18 Верховний Суд звернув увагу, що суди, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». За відсутності у тексті договору умов (пунктів) щодо порядку обчислення зазначених витрат, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Судом встановлено, що до матеріалів справи долучено свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №3235 від 28.02.2008, виданого Київською обласною КДКА на підставі рішення №17-26-17 від 28.02.2008 на ім`я Черевка В`ячеслава Миколайовича, посвідчення адвоката Черевка В`ячеслава Миколайовича, ордер серія КВ№094004 від 13.07.2021.

Відповідно до правової позиці Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18 домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. У контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх співмірність із ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача.

Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом. Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру.

За наявності таких угод при вирішенні питання відшкодування судових витрат ЄСПЛ керується не ними, а іншими наведеними вище чинниками, які стосуються роботи адвоката, насамперед принципом розумності судових витрат, що відображено також у справі «Пакдемірлі проти Туреччини».

Частиною 4 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до абз. 3 п. 6.5. постанови Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду №922/445/19 від 03.10.2019 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

В матеріалах справи відсутні заперечення позивача щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу, наданої відповідачу.

Враховуючи викладене та беручи до уваги час на підготовку позовної заяви, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, фіксований розмір гонорару адвокатського об`єднання, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та ціною позову.

Пунктом 2 ч. 4 статті 129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи вищезазначене, вимоги відповідача щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню в розмірі 25 000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ст.ст. 79, 123, 129, ст.ст. 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед-1" (02217, місто Київ, ПРОСПЕКТ ВОЛОДИМИРА МАЯКОВСЬКОГО, будинок 26 А, ідентифікаційний код 39408161) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тосан Інвест" (03170, місто Київ, ВУЛИЦЯ ТУЛУЗИ, будинок 1, ідентифікаційний код 37012624) витрати на правову допомогу у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяС.М. Мудрий