ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року Справа № 918/246/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Маціщук А.В. , суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівень-Агро" на рішення Господарського суду Рівненської області від 01.06.2021 р. у справі № 918/246/21 (суддя Романюк Ю.Г., повний текст рішення складено 03.06.2021 р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Арта-Хімгруп"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівень-Агро"

про стягнення заборгованості в сумі 195 228,67 грн

за участю представників сторін:

позивача - Дідич А.М.;

відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Арта-Хімгруп" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівень-Агро" заборгованості в сумі 195 228, 67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем, як покупцем зобов`язань щодо здійснення оплати за поставлений товар згідно договору поставки від 07.05.2019 р. № 124.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 01.06.2021 р. у справі № 918/246/21 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 169 565, 33 грн - основного боргу, 25 506, 51 грн - пені, 15 000 грн - витрат на правову допомогу адвоката та 2 926, 07 грн - витрат по сплаті судового збору. В частині стягнення 156,78 грн пені - відмовлено.

Судове рішення мотивоване неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати за поставлений товар, що стало підставою для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівень-Агро" звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині стягнення 29 565, 33 грн боргу, 25 506, 51 грн пені, 12 000 грн витрат на правничу допомогу та 826, 08 грн судового збору, прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції зазначено, що позивач поставив відповідачу товар по договору на загальну суму 247 746, 24 грн. Однак, даний висновок суду є хибним, оскільки по договору було отримано скаржником товар на суму 20 928, 41 грн. Інші товари, в тому числі, на суму 226 817, 83 грн були поставлені позивачем відповідачу поза межами договору на підставі усних домовленостей. Ані в видаткових накладних, ані в товарно-транспортних накладних, що складалися по поставками на суму 226 817,83 грн., не зазначалося про будь-який договір. Відповідно посилатися на невиконання вимог договору щодо поставки на суму 226 817, 83 грн позивач не мав права. Нарахування штрафних санкцій, а саме пені у вигляді подвійної облікової ставки є необґрунтованим та таким, що не підлягало задоволенню судом першої інстанції. За таких обставин, рішення суду в частині стягнення 25 506, 51 грн пені підлягає скасуванню.

Окрім цього, в день складення та підписання оскаржуваного рішення, відповідачем було частково погашено заборгованість перед позивачем в сумі 29 565, 33 грн. Факт оплати підтверджується платіжним дорученням № 419 від 03.06.2021 р. За таких обставин, рішення підлягає обов`язковому скасуванню, адже станом на день винесення рішення, і на день подання даної апеляційної скарги сума заборгованості відповідача є меншою на 29 565, 33 грн.

Також апелянт вказує, що суд, враховуючи доцільність понесених позивачем витрат, з врахуванням складності цієї справи та обсягу наданої послуги, повинен був зменшити витрати на правову допомогу до 3 000 грн.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 р. відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд апеляційної скарги призначено на 22.09.2021 об 14:30 год.

Позивач правом, встановленим ст. 263 ГПК України не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Представник позивача в судовому засіданні 22.09.2021 р. заперечив доводи апеляційної скарги, просить суд залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судове засідання 22.09.2021 р. не з`явився, про день, час та місце судового розгляду відповідач повідомлявся належним чином та заздалегідь,що стверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представника позивача , колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 07.05.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Арта-Хімгруп" (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівень - Агро" (покупець, відповідач) укладений договір поставки № 124 (а. с. 6-7).

Відповідно до п. 1.1. договору поставки постачальник зобов`язується поставити і передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах цього договору мінеральні добрива, (іменовану надалі - товар).

Пунктом 1.2. договору поставки передбачено, що кількість, номенклатура, ціна, терміни та умови поставки кожної окремої партії товару, що постачається за даним договором, визначається у специфікаціях, що є додатками до договору і з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками становить його невід`ємну частину.

Пунктом 5.2 договору поставки передбачено, що у випадку прострочення строків платежу покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) % від простроченої суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у цей період прострочення.

Договір підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

Як встановлено апеляційним судом, сторонами погоджено:

- Специфікація №1 від 11.06.2019 р., згідно якої постачанню підлягало рідке добриво ЯраВіта Бортрак 150 у кількості 10 л та мінеральне добриво Кріста МgS у кількості 0,375 т на суму 5 364,79 грн;

- Специфікація № 2 від 05.07.2019 р., згідно якої постачанню підлягало мінеральне добриво ЯраМіла NРК 9-12-25 у кількості 11,4 т на суму 184 038,75 грн;

- Специфікація № 3 від 13.08.2019 р., згідно якої постачанню підлягало мінеральне добриво ЯраВіта Рексолін АВС у кількості 0,01 т на суму 2 691,60 грн;

- Специфікація № 4 від 24.09.2019 р., згідно якої постачанню підлягало рідку добриво ЯраВіта Бортрак 150 у кількості 30 л на суму 2 626,56 грн;

- Специфікація № 5 від 30.09.2019 р., згідно якої постачанню підлягало мінеральне добриво ЯраМіла NРК 7-20-28 у кількості 2,4 т на суму 42 565, 33 грн;

- Специфікація № 6 від 24.10.2019 р., згідно якої постачанню підлягало рідке мінеральне добриво ЯраВіта Манкоцин у кількості 10 л та мінеральне добриво Яра Тера Кріста SОР у кількості 0,025 т на суму 2 417,62 грн;

- Специфікація № 8 від 02.10.2020 р., згідно якої постачанню підлягало рідке мінеральне добриво ЯраВіта Бортрак 150 у кількості 80 л на суму 7 827,84 грн (а. с. 8, 13, 21, 26, 31, 35, 40).

На виконання умов договору, позивачем поставлено відповідачу товару на загальну суму 247 746,24 грн, що підтверджується видатковими накладними № 752 від 11.06.2019 р. на загальну суму 5 364,79 грн; № 905 від 12.07.2019 р. на загальну суму 184 252, 50 грн; № 1289 від 16.09.2019 р. на загальну суму 2 691, 60 грн; № 1327 від 25.09.2019 р. на загальну суму 2 626, 56 грн; № 1335 від 30.09.2019 р. на загальну суму 42 565,33 грн; № 1392 від 24.10.2019 р. на загальну суму 2 417, 62 грн; № 2372 від 05.10.2020 р. на загальну суму 7 827, 84 грн (а. с. 10, 15, 23, 28, 33, 37, 42). Поставка товару підтверджується також товарно супровідними документами (а. с. 9-44) та податковими накладними (а. с. 45-51).

Відповідач здійснив лише часткову оплату поставленого позивачем товару в сумі 78 180,91 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, які знаходяться в матеріалах справи (а. с. 12, 17-20, 25, 30, 39, 44) у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за поставлений товар в сумі 169 565, 33 грн.

Як встановлено судом першої інстанції, станом на 01.06.2021 р. розмір основної заборгованості відповідача перед позивачем за умовами договору поставки № 124 від 07.05.2019р. складав 169 565, 33 грн (по Специфікації № 2 від 05.07.2019 р. в розмірі 127 000 грн з ПДВ. та по Специфікації № 5 від 30.09.2019 р. в розмірі 42 565,33 грн з ПДВ).

Апелянтом до апеляційної скарги долучено платіжне доручення № 419 від 03.06.2021 р. за яким відповідачем сплачено позивачу 29 565, 33 грн за товар згідно рахунку № 927 від 12.07.2019р.

Предметом даного позову є вимога позивача про стягнення з відповідача 169 565, 33 грн заборгованості та 25 663, 34 грн пені у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем, як покупцем зобов`язань щодо здійснення оплати за поставлений товар згідно договору поставки від 07.05.2019 р. № 124.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, що передбачені цим Кодексом.

Статтями 525, 526, 629 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір від 07.05.2019 р. № 124 за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.ст. 663, 664 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлено обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Пунктом 1 ст. 691 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що п. 1.2. договору поставки від 07.05.2019 р. №124 сторони передбачили, що кількість, номенклатура, ціна, терміни та умови поставки кожної окремої партії товару, що постачається за даним договором, визначається у специфікаціях, що є додатками до договору і з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками становить його невід`ємну частину.

Так, на виконання умов договору поставки, позивачем та відповідачем були підписані, зокрема, Специфікація № 2 від 05.07.2019 р. та Специфікація № 5 від 30.09.2019 р.

В п. 2 Специфікації № 2 від 05.07.2019 р. до договору поставки передбачено, що відповідач зобов`язується оплатити вартість товару у розмірі 100 % від загальної вартості товару, що постачається відповідно до даної специфікації протягом 20 календарних днів з дати поставки товару. Товар відповідачу згідно видаткової накладної № 905 поставлено 12.07.2019 р. на загальну суму 184 252, 50 грн, тому останній строк належної оплати товару сплив 01.08.2019 р.

Матеріалами справи стверджується, що зобов`язання з оплати товару відповідач по видатковій накладній виконав частково, тому заборгованість за Специфікацією № 2 від 05.07.2019 р. склала 127 000 грн з ПДВ.

В п. 2 Специфікації № 5 від 30.09.2019 р. до договору поставки передбачено, що відповідач зобов`язується оплатити вартість товару у розмірі 100 % від загальної вартості товару згідно з виставленого початкового рахунку постачальника протягом 3 банківських днів з моменту підписання специфікації. Дана специфікація підписана сторонами 30.09.20219 р., тому останній строк належної оплати товару сплив 03.10.2019 р.

Матеріалами справи стверджується, що зобов`язання з оплати товару відповідач не виконав, тому заборгованість за Специфікацією № 5 від 30.09.2019 р. складає 42 565, 33 грн з ПДВ.

Отже, враховуючи те, що відповідач у встановлений договором поставки строк не виконав повністю зобов`язання щодо оплати товару, такі докази в матеріалах справи відсутні, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача 169 565, 33 грн основного боргу.

Посилання відповідача на те, що ним було частково погашено заборгованість перед позивачем в сумі 29 565, 33 грн, що стверджується доданим до апеляційної скарги платіжним дорученням № 419 від 03.06.2021 р., суд апеляційної інстанції вважає таким, що не може бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду на час його винесення, а тому здійснений відповідачем платіж вже після винесення судом першої інстанції рішення, не є підставою для його скасування.

Окрім того, платіжне доручення № 419 від 03.06.2021 р. за яким відповідачем сплачено позивачу 29 565, 33 грн за товар згідно рахунку № 927 від 12.07.2019р. відповідач надав тільки до апеляційного суду додатком до апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1, 2 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та (одночасно) перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною третьою статті 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Приписи частини 3 статті 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Отже, така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначеного доказу до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткового доказу в порядку статті 269 ГПК України.

Доводи відповідача про те, що товар на суму 226 817, 83 грн був поставлений позивачем відповідачу поза межами договору № 124 від 07.05.2019 р. на підставі усних домовленостей, оскільки ані у видаткових накладних, ані в товарно-транспортних накладних, що складалися по поставками на суму 226 817, 83 грн, не зазначалося про будь-який договір, суд вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Як зазначалося апеляційним судом вище, п. 1.2. договору поставки від 07.05.2019 р. №124 сторони передбачили, що кількість, номенклатура, ціна, терміни та умови поставки кожної окремої партії товару, що постачається за даним договором, визначається у специфікаціях, що є додатками до договору і з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками становить його невід`ємну частину.

Як встановлено апеляційним судом, сторонами погоджено Специфікація №1 від 11.06.2019 р., Специфікація № 2 від 05.07.2019 р., Специфікація № 3 від 13.08.2019 р., Специфікація № 4 від 24.09.2019 р., Специфікація № 5 від 30.09.2019 р., Специфікація № 6 від 24.10.2019 р. Специфікація № 8 від 02.10.2020 р., в яких містяться посилання на договір № 124 від 07.05.2019 р.

На виконання умов договору від 07.05.2019 р. № 124, позивачем поставлено відповідачу товару на загальну суму 247 746, 24 грн, що підтверджується видатковими накладними № 752 від 11.06.2019 р. № 905 від 12.07.2019 р., № 1289 від 16.09.2019 р., № 1327 від 25.09.2019 р., № 1335 від 30.09.2019 р., № 1392 від 24.10.2019 р., № 2372 від 05.10.2020 р., в яких містяться посилання на договір № 124 від 07.05.2019 р.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач поставив відповідачу товар саме по договору від 07.05.2019 р. №124 на загальну суму 247 746, 24 грн. згідно вищевказаних специфікацій та видаткових накладних, які підписані сторонами та скріплені їх печатками без будь-яких зауважень.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 25 663, 34 грн на підставі п. 5.2 договору поставки № 124 від 07.05.2019 р., колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пунктом 5.2 договору поставки №124 від 07.05.2019 р., сторони погодили, що у випадку прострочення строків платежу покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) % від простроченої суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у цей період прострочення.

В п. 2 Специфікації № 2 від 05.07.2019 р. до договору поставки сторони передбачили, що відповідач зобов`язується оплатити вартість товару у розмірі 100 % від загальної вартості товару, що постачається відповідно до даної специфікації протягом 20 календарних днів з дати поставки товару. Товар відповідачу згідно видаткової накладної № 905 поставлено 12.07.2019 р., тому останній строк належної оплати товару сплив 01.08.2019 р.

А відтак, у позивача виникло право нарахування пені за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання по даній специфікації з 02.08.2019 р. Однак, позивачем помилково визначено, що моментом, з якого у нього виникає право нарахування пені є 01.08.2019р.

В п. 2 Специфікації № 5 від 30.09.2019 р. до договору поставки сторони передбачили, що відповідач зобов`язується оплатити вартість товару у розмірі 100 % від загальної вартості товару згідно з виставленого початкового рахунку постачальника протягом 3 банківських днів з моменту підписання даної специфікації. Специфікація № 5 підписана 30.09.20219 р., тому останній строк належної оплати товару сплинув 03.10.2019 р.

А відтак, у позивача виникло право нарахування пені за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання по даній специфікації з 04.10.2019 р. Однак, позивачем помилково визначено, що моментом, з якого у нього виникає право нарахування пені є 03.10.2019р.

Перевіривши в апеляційному провадженні розрахунок пені, колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду, що обґрунтований розмір пені становить 25 506, 51 грн, в решті позову про стягнення пені позивачу слід відмовити.

Колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 15 000 грн, то колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі ст. 30 цього Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Водночас, відповідно до ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

- попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

- визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

- розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Частинами 1-2 статті 126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Однак, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

Разом з тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, також унормовано положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 ст. 126 ГПК України).

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (аналогічна висновок викладений у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19).

Ці висновки було підтверджено і в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

На підтвердження факту надання правничої допомоги та понесення витрат позивачем на професійну правову допомогу адвоката в сумі 15 000 грн представником позивача надано:

- договір від 15.04.2021 р. про надання правової допомоги з правом представництва інтересів у суді без обмежень;

- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ХМ № 000106;

- ордер на надання правової допомоги серія ХМ № 003689;

- додаткову угоду про вартість виконаних робіт (надання послуг) від 15.04.2021 р.

Відповідно до п. 1 договору від 15.04.2021 р. про надання правової допомоги з правом представництва інтересів у суді без обмежень в порядку та на умовах, визначених цим договором клієнт доручає а адвокат бере на себе зобов`язання по забезпеченню захисту прав та законних інтересів ТОВ "Арта-Хімгруп" під час розгляду у суді всіх інстанцій господарського позову у справі №918/246/21 з правом представництва інтересів у суді.

Пунктом 5. договору сторони погодили, що плата за виконання адвокатом доручень клієнта та порядок її здійснення, визначається сторонами в додатковій.

В додатковій угоді про вартість виконаних робіт (надання послуг) від 15.04.2021 р. сторони погодили, що вартість виконаних робіт (наданих послуг) становить 15 000 грн, а оплата вказаних робіт проводиться на підставі акта виконаних робіт.

Колегія суддів вказує, що виходячи зі змісту положень частин 5, 6 статті 126 ГПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Суд не наділений повноваженням, а відповідно - не вправі, зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, виключно за клопотанням іншої сторони (постанова Верховного Суду від 08.04.2019 р. у справі № 922/619/18).

Із матеріалів справи судом було встановлено, що позивач не подавав в суді першої інстанції детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Однак, колегія суддів вказує, що неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом із позовною заявою не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не подавав до суду першої інстанції письмову заяву про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 15 000 грн, та копію такої заяви не направляв на адресу відповідача.Дану обставину представник позивача підтвердив в судовому засіданні .

А відтак, відповідач не міг в суді першої інстанції висловити свої письмові заперечення щодо неспівмірності витрат на правову допомогу та подати клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач вже на стадії апеляційного перегляду рішення заявив клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката та вважає обґрунтованим їх розмір в сумі 3 000 грн.

Як вказувалося судом апеляційної інстанції вище, в додатковій угоді від 15.04.2021 р. сторони погодили, що вартість виконаних робіт (наданих послуг) становить 15 000 грн. Вид наданих послуг: представництво інтересів клієнта у судовому засіданні Господарського суду Рівненської області у даній справі, незалежно від кількості судових засідань та їх тривалості.

У даній справі в суді першої інстанції було три судових засідання - 05.05.2021 р., 18.05.2021 р. та 01.06.2021 р., з них на двох в суді був присутнім адвокат Дідич А.М.

Колегія суддів, з урахуванням обставин у даній справі, а саме: ціни позову, наявного обсягу матеріалів, складності справи, вважає за можливе обмежити розмір витрат на правову допомогу в суді першої інстанції з 15 000 грн до 10 000 грн, з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Господарський суд вважає за необхідне застосувати критерій необґрунтованості та неспівмірності заявленої до стягнення суми витрат із реальністю таких витрат, вказавши також, зокрема, на незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду та тривалість судових засідань.

Окрім того, судовою колегією вказується, що позивачем підтверджено вказаний обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, тому вони підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 р. у справі № 922/445/19).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно приписів ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Підсумовуючи викладене, за результатом перегляду рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівень-Агро" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Рівненської області від 01.06.2021 р. у справі № 918/246/21 необхідно змінити в частині стягнення з відповідача на користь позивача 15 000 грн - витрат на правову допомогу адвоката, з прийняттям нового про стягнення 10 000 грн судових витрат, врешті рішення необхідно залишити в силі.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача згідно ст. ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівень-Агро" задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 01.06.2021 р. у справі № 918/246/21 змінити в частині стягнення з відповідача на користь позивача 15 000 грн - витрат на правову допомогу адвоката.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівень-Агро" (34362, Рівненська обл., Володимирецький р-н, с. Любахи, вул. Вишнева, буд. 58А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Арта-Хімгруп" (30300, Хмельницька обл., м. Ізяслав, вул. Незалежності, буд. 11, оф. 24, ) 10 000 грн витрат на правову допомогу адвоката.

3. Врешті рішення Господарського суду Рівненської області від 01.06.2021 р. у справі №918/246/21 - залишити без змін.

4. Доручити видачу судового наказу Господарському суду Рівненської області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

6. Справу повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2021 р.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Петухов М.Г.