ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2021 року м.Дніпро Справа № 904/1806/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чус О.В. (доповідач),

суддів Березкіної О.В., Дарміна М.О.

при секретарі судового засідання Григоренко А.А.

Представники сторін:

від відповідача (в режимі відеоконференції): Гальченко В. Я. адвокат, ордер КС № 781907 від 24.05.2021 р.;

від відповідача (в режимі відеоконференції): Нужненко Ю. І. адвокат, ордер КС № 781912 від 20.09.2021 р.;

від позивач: не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Ютал-Транс та Товариства з обмеженою відповідальністю Металургтранс" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.09.2019 (суддя Панна С.П., повне рішення складено 16.09.2019) у справі № 904/1806/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Ютал-Транс, м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс", м. Дніпро

про визнання недійсними односторонніх правочинів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог та стягнення заборгованості в сумі 43 309 678,20 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та зміст рішень суду попередніх інстанцій.

У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю Компанія Ютал-Транс (далі позивач, ТОВ Компанія Ютал-Транс) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Металургтранс (далі відповідач, ТОВ Металургтранс) про:

визнання недійсними односторонніх правочинів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог, вчинених ТОВ Металургтранс у формі заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог (далі односторонні правочини-заяви) від 04.12.2018 № 23677, № 23678, № 23679, № 23680;

стягнення з відповідача 43 309 678,20 грн, з яких 14 136 617,40 грн заборгованості за орендними платежами за період серпень-листопад 2018 року (далі спірний період) (10 571 213,02 грн основного боргу, 2 478 737,67 грн пені, 879 830,00 грн 3 % річних, 206 836,38 грн інфляційних втрат), 29 173 060,80 грн неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованими вагонами у кількості 68 штук за період з 11.10.2018 по 23.04.2019 відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) (право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення у разі невиконання наймачем обов`язку щодо повернення речі).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору від 24.12.2014 № 24/12-14 в частині оплати за орендовані вагони у спірний період, неповернення 68 вагонів після розірвання вказаного договору, а також безпідставним зарахуванням відповідачем зустрічних однорідних вимог за односторонніми правочинами-заявами від 04.12.2018 № 23677, № 23678, №23679, № 23680.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.09.2019 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2 437 567,58 грн, з яких 1 102 586,01 грн основного боргу, 840 940,55 грн пені, 423 938,68 грн інфляційних втрат, 70 102,34 грн 3 % річних. В решті позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що оспорювані односторонні правочини-заяви від 04.12.2018 № 23678, № 23679, № 23680 відповідають фактичним обставинам щодо наявності заборгованості позивача перед відповідачем за послуги з ремонту вагонів та відшкодування тарифів відповідно до п. 2.3, 3.1 договору від 24.12.2014 № 24/12-14. Також суд дійшов висновку щодо звільнення відповідача від сплати орендної плати за 68 вагонів, що знаходяться на тимчасово непідконтрольній органам державної влади України території за період січень-травень 2018 року відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України, тому визнав законним проведений відповідачем залік зустрічних однорідних вимог заявою від 04.12.2018 № 23677 на суму 8 020 002,98 грн, у зв`язку з чим вважав, що вимоги про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню з врахуванням оплати відповідно до заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.12.2018. Суд здійснив власний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат відповідно до встановленої судом суми заборгованості. Відмовляючи в стягненні неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованими вагонами у кількості 68 штук у розмірі 29 173 060,80 грн, суд прийшов до висновку про наявність форс-мажорних обставин, які підтверджені належними доказами, та відсутність вини відповідача в їх неповерненні позивачу після закінчення строку дії договору.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.2020 рішення суду першої інстанції від 05.09.2019 скасовано в частині відмови у визнанні недійсним одного одностороннього правочину-заяви про зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 04.12.2018 № 23677, та змінено в частині сум стягненого боргу, пені, 3 % річних, інфляційних втрат та розподілу судових витрат. Резолютивну частину рішення суду першої інстанції від 05.09.2019 викладено у новій редакції, відповідно до якої позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним односторонній правочин-заяву від 04.12.2018 № 23677. Стягнуто з відповідача на користь позивача 9 122 589,00 грн боргу, 1 711 399,00 грн пені, 166 028,53 грн 3 % річних, 670 906,73 грн інфляційних втрат. В решті позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Постанову суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що здійснення орендної плати за вагони, які використовувались відповідачем на непідконтрольній державі Україна території передбачено умовами договору. ТОВ Металургтранс без зауважень підписав акти наданих послуг за січень-травень 2018 року та сплатив за них добровільно орендну плату в повному обсязі. Умовами договору не передбачено жодного обов`язку орендодавця щодо вказаних грошових зобов`язань, позивач їх оспорює, тому спірні грошові вимоги не можуть бути предметом заліку зустрічних однорідних вимог. Направлення відповідачем заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.12.2018 № 23677 на суму 8 020 002,98 грн є незаконним та така заява як односторонній правочин підлягає визнанню недійсною в силу статей 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки вона не відповідає положенням статті 601 Цивільного кодексу України щодо умов здійснення одностороннього зарахування.

Постановою Верховного Суду від 10.03.2020 постанову суду апеляційної інстанції від 20.01.2020 скасовано в частині визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов`язань зарахуванням однорідних зустрічних вимог на суму 8 020002,98 грн, вчиненого ТОВ Металургтранс у формі заяви про зарахуванням однорідних зустрічних вимог від 04.12.2018 № 23677, та стягнення заборгованості у розмірі 9 122 589,00 грн, пені 1 711 399,00 грн, 3 % річних 166 028,53 грн, інфляційних втрат 670 906,73 грн, витрат по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви 176984,85 грн та витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції 60590,00 грн, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції від 20.01.2020 залишено без змін.

Постанову Касаційного господарського суду мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не обґрунтував, чому до правовідносин у частині позовних вимог про визнання недійсним одностороннього правочину у вигляді заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.12.2018 № 23677 на суму 8 020 002,98 грн підлягають застосуванню саме зміни, внесені до договору щодо звільнення відповідача від сплати орендної плати, які внесені додатковою угодою від 31.05.2018 № 31 та набули чинності з 01.06.2018, а не пункт 4.4 договору, яким передбачено, що орендна плата нараховується за весь час знаходження вагонів у оренді в орендаря з дати підписання сторонами акту приймання-передачі вагонів в оренду до дати підписання сторонами акту приймання-передачі вагонів з оренди, за винятком часу перебування вагонів, зокрема до розпорядження АТ Укрзалізниця від 15.03.2017 № Ц-1/2-2/156 та № Ц-1/2-2/157, якими, починаючи з 16.03.2017 й до відміни було введено конвенційну заборону на переміщення/перевезення вантажів та порожніх вагонів через лінію розмежування. Апеляційний суд не зазначив, якими доказами відповідач у даному випадку мав довести обставини невикористання вагонів за час їх перебування на тимчасово непідконтрольній офіційній владі України території, навіть після встановлення заборони переміщення через лінію розмежування, враховуючи непідконтрольність таких територій офіційній владі України та відсутність можливості контролю АТ Укрзалізниця за переміщеннями вагонів на такій території. Окрім того, суд залишив поза увагою, що сторони договору дійшли взаємної згоди про використання вагонів у зоні АТО, тобто суд повинен був обґрунтувати, чому саме відповідач повинен нести тягар відповідальності з оплати орендних платежів за такі вагони та на підставі яких норм права чи умов договору позивач безспірно нараховує орендну плату на такі вагони у період січень-травень 2018 року, з урахуванням додаткової угоди від 16.11.2015 № 10.

За наслідками нового апеляційного розгляду справи в скасованій Верховним Судом 10.03.2020 частині суд апеляційної інстанції постановою від 30.06.2020 рішення суду першої інстанції від 05.09.2019 змінив. Виклав його резолютивну частину у новій редакції, відповідно до якої позовні вимоги задовольнив частково. Стягнув з відповідача на користь позивача 1 102 586,02 грн заборгованості, 1 049 380,71 грн пені, 87 473,74 грн 3 % річних, 470 792,02 грн інфляційних втрат. В решті позову відмовив. Здійснив розподіл судових витрат зі сплати судового збору. Стягнув з позивача на користь відповідача 77 804,20 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції. Витрати по сплаті судового збору за апеляційними скаргами поклав на скаржників.

Під час нового апеляційного розгляду справи в частині, скасованій постановою Верховного Суду від 10.03.2020, суд апеляційної інстанції, зокрема, встановив неможливість використання відповідачем 68 вагонів у період з січня по травень 2018 року через існування форс-мажорних обставин (дії конвенційних заборон) з 15.03.2017, те, що відповідач вжив усіх залежних від нього заходів щодо повернення 68 вагонів із зони АТО і те, що в діях відповідача відсутня вина щодо неповернення цих вагонів позивачу. З огляду на встановлене, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що відповідач звільнений від обов`язку сплачувати позивачу 8 020 002,98 грн за оренду 68 вагонів у період січень-травень 2018 року відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України, тому ці кошти вважаються помилково сплаченими відповідачем. Таким чином, суд вважав, що відповідач правомірно здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог за одностороннім правочином-заявою від 04.12.2018 № 23677 на суму 8 020 002,98 грн, який за висновками суду апеляційної інстанції відповідає положенням ст. 601 ЦК України (вимоги є зустрічними, однорідними, строк виконання їх настав, а також є безспірними). Додатково суд зазначив, що припинення позивачем договору є підставою для вимог відповідача про повернення переплати з орендної плати за користування 68 вагонами у розмірі 8 020 002,98 грн відповідно до положень ст.1212 ЦК України. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції про зменшення заявленої до стягнення суми боргу на суму зустрічного зарахування, разом з тим здійснив власний розрахунок сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат, з врахуванням умов договору від 24.12.2014 № 24/12-14, періодів прострочення відповідачем виконання господарського зобов`язання, часткових оплат відповідача та його заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 17.08.2020 відмовлено ТОВ Металургтранс у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача 48 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем під час нового розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції.

Вказана ухвала від 17.08.2020 мотивована тим, що постановою від 30.06.2020 у задоволенні апеляційної скарги ТОВ Металургтранс відмовлено, тому відсутні підстави для задоволення заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача 48 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем під час нового розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 18.08.2020 заяву ТОВ Металургтранс про виправлення арифметичної помилки у постанові цього суду від 30.06.2020 задоволено частково. В порядку ст. 243 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) виправлено арифметичні помилки, допущені в постанові від 30.06.2020, а саме:

в мотивувальній частині постанови від 30.06.2020 суд постановив вважати правильним, що борг станом на 05.12.2018 становить 253 254,22 грн, пеня за період прострочення з 05.12.2018 по 04.04.2019 29 974,20 грн, інфляційні витрати за період грудень 2018 березень 2019 року 8 200,10 грн, 3 % річних за період прострочення з 05.12.2018 по 04.04.2019 2 498,00 грн;

в резолютивній частині постанови від 30.06.2020 суд постановив вважати вірною нову редакцію п. 2, 3 цієї частини постанови, за якою рішення суду першої інстанції від 05.09.2019 змінено з викладенням його в новій редакції: Позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з ТОВ Металургтранс та користь ТОВ Компанія Ютал-Транс 1 102 586,02 грн заборгованості, 876 248,56 грн пені, 423887,12 грн 3 % річних, 73 046,21 грн інфляційних втрат, 37 159,70 грн судового збору за розгляд позовної заяви. В решті позову відмовити. Стягнути з ТОВ Компанія Ютал-Транс на користь ТОВ Металургтранс 78 252,40 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 25.11.2020 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Ютал-Транс задоволено частково. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Металургтранс на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.06.2020 (з урахуванням ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 18.08.2020 про виправлення арифметичної помилки) задоволено частково. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Металургтранс на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 17.08.2020 (про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення) задоволено частково. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.06.2020, ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 18.08.2020 (про виправлення арифметичної помилки) та ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 17.08.2020 (про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення) скасовано. Справу № 904/1806/19 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зазначена постанова мотивована тим, що судом апеляційної інстанції в порушення норм процесуального законодавства не досліджено змісту листів від 20.09.2018 № 493, від 21.09.2018 № 20269, від 01.10.2018 № 526, від 12.10.2018 № 21325, № 21326, в результаті чого не надано оцінки аргументам позивача, викладеним в письмових поясненнях від 26.05.2020, про наявність спору між сторонами щодо розміру коштів, які були зараховані відповідачем оспорюваним одностороннім правочином-заявою від 04.12.2018 № 23677, та не наведено мотивів відхилення таких аргументів позивача. З огляду на викладене, є передчасним висновок суду апеляційної інстанції щодо відповідності правочину-заяви від 04.12.2018 № 23677 вимогам ст. 601 ЦК України, а отже припинення зобов`язання відповідача перед позивачем на суму 8 020 002,98 грн відповідно до ст. 202, 203 ГК України, ст. 601, 602 ЦК України, і як наслідок відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним правочину-заяви від 04.12.2018 № 23677 про зарахування зустрічних однорідних вимог на вказану суму. Також, Верховним Судом зазначено, що дійшовши висновку про наявність підстав для звільнення відповідача від сплати орендних платежів за 68 вагонів та від відповідальності у зв`язку з виникненням форс-мажорних обставин, які не залежали від волі відповідача, а також у зв`язку з вжиттям відповідачем усіх дій для виконання умов договору, апеляційний господарський суд залишив поза увагою умови п. 12.2 договору, в результаті чого в порушення ст. 86 ГПК України не надав належної оцінки листу відповідача від 06.09.2018 № 19495 (з додаткам до нього) та не дослідив, чи дотримався відповідач обумовлених у цьому пункті договору порядку та строків повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин при тому, що сертифікат та висновок ТПП України датуються 24.04.2017. Судом апеляційної інстанції також не встановлені обставини, з якими ст. 1212 ЦК України пов`язує її застосування, та без урахування п. 4.3 договору від 24.12.2014 №24/12-14, відповідно до якого датою розірвання договору, у випадку не погодження стороною нового розміру орендної плати, є дата повернення останнього вагона орендодавцю.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи учасників справи.

З урахуванням постанови Верховного Суду від 10.03.2020 справа №904/1806/19 в апеляційній інстанції переглядається в частині визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов`язань зарахуванням однорідних зустрічних вимог на суму 8 020 002,98 грн, вчиненого ТОВ Металургтранс у формі заяви про зарахуванням однорідних зустрічних вимог від 04.12.2018 № 23677, та стягнення заборгованості у розмірі 9 122 589,00 грн, пені 1 711 399,00 грн, 3 % річних 166 028,53 грн, інфляційних втрат 670 906,73 грн, витрат по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви 176984,85 грн та витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції 60590,00 грн.

В цій частині апеляційна скарга позивача обґрунтована тим, що на момент вчинення взаємозаліку за заявою №23677 від 04.12.2018, в порушення вимог ст. ст. 599, 601 Цивільного кодексу України, відповідачем було зараховано вимоги за зобов`язаннями, які уже були припинені. Тому, правочин із зарахування зустрічних однорідних вимог у формі заяви №23677 від 04.12.2018 на суму 8 020 002,98 грн підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.203, ст.215 Цивільного кодексу України.

Позивач стверджує, що важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої з названих вище умов, виключає проведення зарахування у добровільному порядку.

Зазначеним вище вимогам заява ТОВ "Металургтранс" №23677 від 04.12.2018 на суму 8 020 002,98 грн не відповідає, оскільки між сторонами наявний спір щодо сум коштів, які були зараховані ТОВ "Металургтранс".

На думку позивача, відповідачем не заперечується факт наявності заборгованості у розмірі 8 020 002,98 грн, що була заявлена позивачем до стягнення. Тому, у разі визнання недійсним правочину із зарахування зустрічних вимог - заявлені вимоги про стягнення заборгованості по орендним платежам за серпень-листопад 2018 року та штрафних санкцій підлягають задоволенню.

Товариство з обмеженою відповідальністю Металургтранс" у поданій апеляційній скарзі просить рішення господарського суду скасувати в частині нарахування та стягнення з відповідача пені, яка нарахована після припинення дії (розірвання) договору в сумі 702 993,15 грн.

Відповідач посилається на те, що договір між сторонами було припинено (розірвано) 10.08.2018 та відповідно до вимоги позивача від 31.08.2018 він був зобов`язаний повернути вагони до 10.10.2018, та відповідач повернув всі вагони, крім тих, що знаходяться на тимчасово непідконтрольній органам влади України території (68 одиниць), тому орендодавець втрачає право нараховувати неустойку передбачену договором, оскільки договір з 10.10.2018 не діє. Вважає, що частково пеня може бути нарахована за серпень та вересень 2018 року та становитиме 137947,40 грн, а за межами дії договору можливі лише нарахування на підставі ст. 625 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ "Компанія "Ютал-Транс" на рішення господарського суду від 05.09.2019.

Відповідач погоджується із висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги щодо визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов`язань зарахуванням односторонніх зустрічних вимог на суму 8 020 002,98 грн, вчиненого Товариством з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" у формі заяви про зарахування однорідних зустрічних вимог від 04.12.2018 №23677.

На думку відповідача, позивачем, в порушення умов договору та без належних підстав, була отримана орендна плата за 68 вагонів за період з 01 січня по 31 травня 2018 року. У ТОВ "Компанія "Ютал-Транс" відсутні правові підстави щодо нарахування орендної плати за 68 вагонів, які підпадають під конвенційні заборони №Ц-1/2-2/156 від 15.03.2017 та №Ц-1/2-2/157 від 15.03.2017, але суми орендної плати по зазначеним 68 вагонам були ним безпідставно отримані за рахунок ТОВ "Металургтранс".

Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ютал-Транс" надані заперечення щодо відзиву відповідача від 29.05.2020, в яких позивач заперечує проти всіх аргументів та доводів, викладених відповідачем у відзиві від 29.05.2020.

Під час нового розгляду справи в апеляційній інстанції відповідач надав письмові пояснення, які обґрунтовані, зокрема, наступним:

- з тексту листів №493 від 20.09.2018 та №526 від 01.10.2018 вбачається, що позивач жодного разу не висловлював своєї незгоди щодо вимог до нього з боку відповідача, в тому числі і вимоги на суму 8020002,69 грн, про що також дійшов судовий експерт у висновку №950-21 від 31.03.2021, який просить врахувати при розгляді справи;

- на момент укладення одностороннього правочину, яким є заява про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.12.2018 №23677, була відсутня спірність щодо зустрічних вимог, які були зараховані;

- розділ 12 договору не може бути застосований до обставин щодо переплати сум орендної плати внаслідок звільнення відповідача від орендних платежів відповідно до п. 4.4. договору та ч. 6 ст. 762 ЦК України;

- 68 орендованих вагонів, які знаходились в оренді, станом на березень 2017 року підпадали під конвенційні заборони, які не скасовані на даний момент, про що відповідач листом №8368 від 24.03.2017 повідомив позивача з попередженням про відсутність підстав для нарахування орендної плати;

- неможливість використання майна підтверджується змістом сертифікату Торгово промислової палати України №7505 від 24.04.2017 та висновком Торгово промислової палати України вих. №1339 від 24.04.2017;

- відповідачем помилково були перераховані кошти за вагони, які перебували під конвенційною забороною, суб`єктивний обов`язок, підтверджений умовами договору, відсутній, тому майно було набуте позивачем без належних правових підстав;

- обставини, які встановлені в рішенні суду в частині, що набрало законної сили, не потребують доказування і мають бути враховані при новому апеляційному розгляді справи;

- мають бути взяті до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.03.2020;

Також від відповідача до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи висновку експертизи Дніпропетровського науково дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України А.А. Хапатько №950-21 від 31.03.2021 за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико текстуальної) експертизи за заявою від 01.03.2021 ТОВ «Металургтранс».

25.05.2021 від відповідача до суду надійшло клопотання про стягнення з позивача судових витрат, в якому він просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, залишити в силі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.09.2019 та стягнути судові витрати, які збільшив на 30000,00 грн за підготовку додаткових пояснень по справі з урахуванням постанови Верховного Суду від 25.11.2020, аналіз практики та формування правової позиції тощо.

Під час нового розгляду справи в апеляційній інстанції позивач надав письмові пояснення, які обґрунтовані, зокрема, наступним:

- є безпідставними твердження відповідача про відсутність спірності вимог, зарахованих оскаржуваною заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог №23677 від 04.12.2018, бо зараховане зобов`язання позивача не існувало та не існує;

- висновок лінгвістичної експертизи №950-21 від 31.03.2021 не може вважатися належним і допустимим доказом у справі;

- спірні вагони опинились під дією конвенційних заборон суто внаслідок відповідних ризикових дій відповідача і настанню таких наслідків цілком можна було б запобігти, в порушення п. 12.2 договору відповідач не надав жодного документу на підтвердження форс - мажорних обставин протягом визначеного договором строку;

- відповідач продовжував здійснювати попередню оплату орендної плати відповідно до умов договору з урахуванням 68 вагонів, підписував акти звірки розрахунків, жодних заперечень не висловлював;

- станом на поточний момент договір зберігає свою дію, оскільки вагони відповідно до п. 4.3 договору не повернуті;

- кошти, сплачені за користування 68 вагонами у спірний період, не можуть вважатися помилково сплаченими;

- листом №493 від 20.09.2018 позивач повідомив відповідачу про існуючу заборгованість у сумі 4289362,78 грн, чим не погодився із поверненням сплаченої орендної плати в сумі 8020002,98 грн відповідно до листа відповідача №19748 від 12.09.2018;

- позивач не погодив та не підписав запропонований відповідачем акт звірки взаєморозрахунків з урахуванням суми 8020002,98 грн та надіслав претензію №526 від 01.10.2018 про сплату боргу у сумі 3689362,78 грн;

- у своїх листах відповідач прямо підтвердив безумовну спірність зобов`язань, які згодом ним же взаємно зараховані оскаржуваною заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог;

- висновок експерта, який просить долучити відповідач, суперечить вимогам ч.ч. 1,2 ст. 98 ГПК України та не відповідає критеріям належності та допустимості доказів;

- застосування п. 4.4. договору має здійснюватися у взаємозв`язку з п. 12.2 договору та можливе за умови дотримання орендарем визначених у вказаних пунктах вимог;

- будь-які підстави для звільнення відповідача від сплати орендної плати за спірні вагони повністю відсутні, а правомірність її нарахування та сплати повністю підтверджується юридично значимими діями самого відповідача;

- відповідачем не доведено неможливості використання вагонів;

- відсутні підстави для звільнення від сплати орендної плати за 68 вагонів відповідно до ч.6 ст.762 ЦК України;

- відсутні підстави для застосування положень ст. 1212 ЦК України, бо кошти, сплачені за оренду 68 вагонів, були перераховані на відповідній правовій підставі та договір не припинив свою дію;

- позиція відповідача щодо меж перегляду рішення суду першої інстанції є помилковою, бо сума пені, 3% річних та інфляційних втрат залежить від суми боргу, розмір якого визначається за наслідками оцінки заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.12.2018 №23677 на предмет її правомірності.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи від 30.12.2020 для розгляду апеляційних скарг сторін визначено колегію суддів у складі головуючого судді Чус О.В., суддів Березкіної О.В., Дарміна М.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.01.2021 зазначеною колегією суддів відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ТОВ «Компанія «Ютал Транс» та ТОВ «Металургтранс» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.09.2019. Призначено справу до розгляду на 04.03.2021 на 14.00 год.

04.03.2021 від позивача до суду надійшла заява щодо судових витрат, які він очікує понести під час перегляду справи в апеляційній інстанції, на орієнтовну суму 50000,00 грн, докази чого ним будуть надані у строки, визначені ч. 8 ст. 129 ГПК України.

04.03.2021 розгляд справи у судовому засіданні не відбувся у зв`язку з перебуванням судді члена колегії Дарміна М.О. у відпустці.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.03.2021 розгляд апеляційних скарг призначений у судовому засіданні на 08.04.2021 на 16.00 год.

08.04.2021 розгляд справи у судовому засіданні не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Чус О.В. у відпустці.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021 призначено розгляд справи у судовому засіданні на 25.05.2021 на 15.30 год.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021 задоволено клопотання ТОВ «Металургтранс» про забезпечення проведення судового засідання, призначеного на 25.05.2021, в режимі відеоконференції, забезпечення проведення якої доручено Господарському суду Київської області.

У судовому засіданні 25.05.2021 по справі було оголошено перерву до 06.07.2021 09.00 год.

У судовому засіданні 06.07.2021 по справі було оголошено перерву до 10.08.2021 12.00 год.

10.08.2021 в судовому засіданні оголошено перерву до 17.08.2021 р. на 14:30.

Розгляд справи призначений у судовому засіданні на 17.08.2021 не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Дарміна М.О. у відпусці.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.08.2021 розгляд скарги призначений у судове засідання на 18.08.2021.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.08.2021 розгляд апеляційної скарги відкладено в судове засідання на 21.09.2021р.

У судовому засіданні 21.09.2021 судом проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судом.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд встановив наступне.

24.12.2014 між ТОВ Компанія Ютал-Транс (орендодавець) та ТОВ Металургтранс (орендар) укладено договір № 24/12-14, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає на період дії цього договору в тимчасове користування вагони, які знаходяться у власності ТОВ Компанія Ютал-Транс і в фінансовому лізингу від ТОВ Райффайзен Лізинг Аваль.

У договорі від 24.12.2014 № 24/12-14 сторони погодили, зокрема, такі умови:

передача вагонів орендодавцем орендарю здійснюється на станціях передачі, узгоджених сторонами (які розташовані на території України) з подальшим оформленням акту прийому-передачі вагонів (п. 2.1);

після закінчення строку дії оренди вагонів, у випадках дострокового припинення договору або часткового виводу із оренди вагонів за ініціативою однієї із сторін, орендар зобов`язаний повернути вагони орендодавцю на станціях передачі, погоджених сторонами, згідно з актом прийому-передачі (повернення) протягом 40 календарних днів з дати отримання листа орендодавця із вимогою про повернення вагонів із зазначенням станції прийому-передачі, вантажоотримувача, на митній території України (п. 2.4);

розмір орендної плати може бути змінений шляхом підписання сторонами додаткової угоди до договору. У випадку, якщо сторона, яка отримала проєкт додаткової угоди про зміну розміру орендної плати, не здійснила підписання і не повернула його протягом 20 календарних днів з дати отримання такого проєкту стороні, ініціюючій зміни, договір вважається розірваним, а вагони мають бути повернуті орендодавцю у встановленому договором порядку протягом 40 календарних днів після спливу 20 календарних днів для погодження нового розміру орендної плати. Датою розірвання договору в такому випадку є дата повернення останнього вагона орендодавцю. При цьому сторони погодились, що розірвання договору з причини непогодження нового розміру орендної плати в будь-якому випадку не вважається односторонньою відмовою від договору, а є погодженим сторонами способом розірвання договору за взаємною згодою сторін (п. 4.3);

орендна плата нараховується за весь час знаходження вагонів в оренді у орендаря з дати підписання сторонами акту приймання-передачі вагонів в оренду до дати підписання сторонами акту прийому-передачі вагонів з оренди, за винятком часу перебування вагонів в ремонтах, дії конвенційних заборон (обмежень) на перевезення на залізних дорогах, а також періоду знаходження вагонів моделі 19-758 у тимчасовому відстої (п. 4.4 договору у редакції додаткової угоди від 20.04.2015 № 2).

На виконання умов договору від 24.12.2014 № 24/12-14 ТОВ Компанія Ютал-Транс передало в оренду ТОВ Металургтранс 325 залізничних вагонів.

Пунктом 6.9 договору сторони узгодили, що орендар не має права використовувати вагони в зоні АТО (антитерористичної операції), як вона визначена чи буде визначена в законодавстві України, протягом дії цього договору оренди, за виключенням тих вагонів, які на дату підписання цього договору знаходяться в такій зоні.

Додатковою угодою від 16.11.2015 № 10 сторони домовились виключити з тексту договору від 24.12.2014 № 24/12-14 пункт 6.9 щодо заборони використання вагонів у зоні АТО.

Відповідач здійснював господарську діяльність та використання вагонів, в тому числі в зоні АТО.

У п. 12.1 договору передбачено, що сторона договору звільняється від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання за договором, якщо це невиконання стало наслідком дії обставин непереборної сили.

Вдповідно до п. 12.2 договору сторона, яка посилається на форс-мажорні обставини повинна негайно в письмовій формі повідомити іншу сторону про їх початок і закінчення з подальшим наданням, не пізніше 5 календарних днів з моменту настання зазначених подій, довідки Торгово-промислової палати, яка підтверджує наявність і тривалість форс-мажорних обставин.

24.03.2017 відповідач направив позивачу лист № 8363, в якому зазначив про існування форс-мажорних обставин, якими є дія з 15.03.2017 конвенційних заборон (обмежень) щодо переміщення вагонів через лінію розмежування Донецької і Луганської областей.

Із березня 2017 року по травень 2018 року відповідач щомісячно підписував акти здачі-прийняття робіт (надання послуг з оренди вагонів) (далі акти) та вносив орендну плату за всі 325 вагонів, в тому числі за 68 вагонів, що перебували у зоні АТО.

31.05.2018 сторони уклали додаткову году № 31, якою погодили, що орендна плата за користування 68 вагонами, що перебувають у зоні АТО, не нараховується орендодавцем та не сплачується орендарем.

З червня по серпень 2018 року ТОВ Металургтранс сплачувало орендну плату за 257 вагонів, за виключенням 68 вагонів, які перебувають у зоні АТО.

За період серпень-листопад 2018 року ТОВ Компанія Ютал-Транс були складені акти за оренду 257 вагонів на загальну суму 15 473 162,64 грн.

Починаючи з серпня 2018 року відповідач припинив підписання актів, а грошові кошти з орендної плати у розмірі 15 473 162,64 грн за актами за серпень-листопад 2018 року сплатив частково в сумі 4 901 949,62 грн, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за оренду вагонів у період з серпня по листопад 2018 року у розмірі 10 571 213,02 грн.

Також позивач направив відповідачу лист від 20.07.2018 №343 про внесення змін у договір в частині встановлення нового розміру орендної плати шляхом підписання додаткової угоди від 20.07.2018 № 32.

У зв`язку з відсутністю відповіді відповідача на зазначену пропозицію, позивач, керуючись умовами п. 4.3 договору від 24.12.2014 № 24/12-14 (щодо можливості розірвання договору через непогодження сторонами нового розміру орендної плати за користування вагонами), направив відповідачу лист від 10.08.2018 № 379, в якому вказав, що договір вважається розірваним та просив відповідача повернути усі вагони з оренди в строк 40 днів з моменту отримання повідомлення про розірвання договору.

У період з 08.08.2018 по 04.11.2018 відповідачем було повернуто позивачу 257 вагонів, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі вагонів з оренди та визнається сторонами, вагони у кількості 68 штук відповідачем не повернуто.

У листі від 31.08.2018 № 421 позивач просив відповідача повернути решту 68 вагонів на вказані у листі станції приписки, у відповідь на що отримав від відповідача лист від 06.09.2018 № 19495, в якому останній повідомив, що немає можливості повернути 68 вагонів через існування форс-мажорних обставин, якими є дія з 15.03.2017 конвенційних заборон (обмежень) щодо переміщення вагонів через лінію розмежування Донецької і Луганської областей, на підтвердження чого додав копії сертифіката від 24.04.2017 № 238/05-4 та висновку від 24.04.2017 № 1339/2/21-10.3 Торгово-промислової палати України (далі ТПП України), а також зазначив, що виконання відповідачем обов`язку щодо повернення 68 вагонів із оренди продовжується до припинення дії форс-мажорних обставин.

Посилаючись на п. 4.4. договору, а також на положення ч. 6 ст. 762 ЦК України (яка передбачає звільнення наймача від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає), відповідач здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 8 020 002,98 грн шляхом подання заяви від 04.12.2018 № 23677.

Заява від 04.12.2018 № 23677 про зарахування зустрічних однорідних вимог обґрунтована тим, що позивачем безпідставно нараховано відповідачу у період січень-травень 2018 року орендну плату за 68 вагонів на загальну суму 8 020 002,98 грн, а відповідачем помилково сплачені ці кошти, оскільки відповідач звільняється від сплати орендних платежів за 68 вагонів у цей період в силу ч. 6 ст. 762 ЦК України через існування форс-мажорних обставин, які не залежать від волі останнього.

Таким чином, відповідач здійснив зарахування належних на його думку до повернення йому позивачем помилково сплачених коштів в сумі 8 020 002,98 грн за оренду 68 вагонів у період січень-травень 2018 року в рахунок погашення свого боргу перед позивачем за актами за серпень 2018 року на суму 3 683 761,66 грн (повністю) та за вересень 2018 року на суму 4 336 241,32 грн (частково) та вважав, що вказані зустрічні зобов`язання сторін на суму 8 020 002,98 грн є припиненими відповідно до ст. 202, 203 Господарського кодексу України (далі ГК України), ст. 601, 602 ЦК України.

Крім того, у заяві № 23677 відповідач зазначив, що після зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі цієї заяви залишок боргу у відповідача перед позивачем по акту за вересень 2018 року складає 1 701 878,24 грн.

Заявами від 04.12.2018 № 23678 (на суму 359 421,97 грн), № 23679 (на суму 937 139,70 грн), № 23680 (на суму 152 062,35 грн) ТОВ Металургтранс відповідно до ст. 202, 203 ГК України, ст. 601, 602 ЦК України здійснило зарахування належних до відшкодування йому позивачем витрат по оплаті тарифів та вартості ремонту вагонів позивача згідно відповідних звітів на загальну суму 1 448 624,02 грн в рахунок погашення залишку заборгованості відповідача перед позивачем на вказану суму за актом за вересень 2018 року.

За розрахунками відповідача після зарахування зустрічних однорідних вимог за заявами № 23677, № 23678, № 23679, № 23680 залишок боргу у відповідача перед позивачем по акту за вересень 2018 року становив 253 254,22 грн.

Таким чином, відповідач за заявами від 04.12.2018 № 23677, № 23678, № 23679, №23680 здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 9 468 627,00 грн (за актом за серпень 2018 року повністю та частково за актом за вересень 2018 року).

Посилаючись на неправомірність здійснення відповідачем зарахування зустрічних однорідних вимог шляхом подання заяв від 04.12.2018 № 23677, №23678, № 23679, № 23680 на загальну суму 9 468 627,00 грн, зазначаючи про існування у відповідача боргу у розмірі 10 571 213,02 грн за оренду вагонів у період з серпня по листопад 2018 року, позивач звернувся до господарського суду з позовом, в якому просив:

визнати недійсними односторонні правочини-заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.12.2018 № 23677, № 23678, № 23679, № 23680;

стягнути з відповідача заборгованість за орендними платежами за період серпень-листопад 2018 року в розмірі 10 571213,02 грн та нараховані на цю суму боргу 2 478 737,67 грн пені, 879 830,00 грн 3 % річних, 206 836,38 грн інфляційних втрат;

стягнути з відповідача 29 173 060,80 грн неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованими вагонами у кількості 68 штук за період з 11.10.2018 по 23.04.2019 відповідно до ст. 785 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.09.2019 у цій справі, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.2020 та постановою Верховного Суду від 10.03.2020 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними односторонніх правочинів-заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.12.2018 № 23678, № 23679, № 23680 та у стягненні неустойки.

Справа переглядається в частині визнання недійсним одностороннього правочину-заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.12.2018 №23677 та у зв`язку з цим в частині стягнення боргу, 3% річних, інфляційних втрат та пені, судового збору, витрат на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанції.

Позиція апеляційного господарського суду у справі.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 626 - 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що укладений між сторонами договір за своїм змістом та своєю правовою природою є договором найму (оренди).

Приписами частини першої статті 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Дана норма кореспондується з положеннями частини першої статті 283 Господарського кодексу України, яка визначає, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно частини 6 цієї статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Предметом договору найму у відповідності до вимог частини першої статті 760 Цивільного кодексу України може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Згідно з частинами першою, третьою статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами першою, четвертою статті 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає (частина шоста статті 762 Цивільного кодексу України).

Положеннями частин першої, другої статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями частини третьої статті 285 Господарського кодексу України на орендаря покладений, зокрема, обов`язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частини шоста, сьома статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Умови припинення господарських зобов`язань визначено статтею 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами статті 601 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з положеннями статті 203 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

У розумінні статті 601 Цивільного кодексу України та судової практики Верховного Суду вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними, тобто зараховуватись можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема грошей); 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Ще однією важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог є безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої з названих вище умов виключає проведення зарахування у добровільному порядку.

Як зазначено Верховним Судом у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду ВС від 22.01.2021 у справі №910/11116/19 умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

За дотримання умов, передбачених статтею 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

Позовні вимоги про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог, вчинений відповідачем заявою №23677 від 04.12.2018, позивач обґрунтовує тим, що підписання відповідачем актів прийому передачі виконаних робіт в період січень травень 2018 року та здійснення оплати за даними актами цілком та повністю виключають можливість існування будь-яких зобов`язань зі сторони позивача за даний період, тобто порушені вимоги ст. 601 ЦК України щодо зустрічності вимог, що зараховуються.

У письмових поясненнях позивача від 26.05.2020, на які звернув увагу Верховний Суд у постанові від 25.11.2020, ним зазначено, що зобов`язання з оплати орендної плати за період січень травень 2018 року на суму 8020002,98 грн є припиненими їх належним виконанням з боку відповідача в порядку та на підставах, встановлених договором, тому вони не можуть бути вдруге припинені шляхом зарахування в порядку ст. 601 ЦК України. Відповідач стверджує, що помилково здійснював переплату по орендним платежам протягом даного періоду і сума надлишково сплачених коштів підлягає зарахуванню. Втім, зараховані відповідачем зустрічні вимоги, з огляду на переписку сторін в листах №493 від 20.09.2018, №20269 від 21.09.2018, №526 від 01.10.2018, №№ 21325, 21326 від 12.10.2018, є спірними. Позовні вимоги стосуються орендної плати за період з 01.08.2018 31.11.2018, відтак положення п. 4.4. договору щодо умов оплати до них не застосовуються з урахуванням умов додаткової угоди №31. Крім того, здійснюючи передоплати за оренду вагонів протягом усього періоду дії договору, відповідач жодного разу не скористався правом на її повернення, акти за січень травень 2018 року підписані відповідачем без зауважень та ним не реалізовано прав відповідно до п. 6.4. договору щодо відмови від оплати та висловлення зауважень. Також відповідач не оспорює внесену орендну плату за період з березня 2017 року по січень 2018 року. З огляду на те, що договір був укладений вже під час дії АТО, відповідач не міг не передбачити настання обставин непереборної сили, міг відвернути їх настання та не використовувати вагони у зоні АТО.

Відповідачем під час розгляду справи в апеляційній інстанції надано висновок судової лінгвістичної (семантико текстуальної) експертизи №950-21 від 31.03.2021, зроблений за заявою ТОВ «Металургтранс» від 01.03.2021.

Відповідно до ст.104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст. 86 цього Кодексу.

З огляду на те, що питання спірності/безспірності зарахованих оскаржуваною заявою зобов`язань безпосередньо впливає на визначення її правомірності, суд апеляційної інстанції не приймає наданий висновок експертизи №950-21 від 31.03.2021 як беззаперечний доказ та здійснює власну оцінку взаємовідносин сторін у справі.

Для з`ясування наявності спірності/безспірності вимог відповідно до заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог №23677 від 04.12.2018 апеляційний суд досліджує переписку сторін відповідно до листів №493 від 20.09.2018, №20269 від 21.09.2018, №526 від 01.10.2018, №№ 21325, 21326 від 12.10.2018, на що прямо звернуто увагу Верховним Судом у постанові від 25.11.2020.

Так, у листі №493 від 20.09.2018 позивач зазначив, що вартість орендної плати за серпень 2018 року складає 8591312,40 грн. Протягом серпня 2018 року від відповідача надійшли кошти на загальну суму 5100000,00 грн, з яких 798050,38 грн погашення заборгованості за оренду плату за липень 2018 року і 4301949,62 грн часткова оплата за оренду вагонів за серпень 2018 року. Отже, заборгованість за серпень 2018 року складає 4289362,78 грн. 11.09.2018 орендодавець направив оригінал акту виконаних робіт, який отриманий орендарем 12.09.2018 року. Втім, позивач так і не отримав оригінал підписаного акту виконаних робіт за серпень 2018 року. З огляду на викладене, просив сплатити заборгованість у сумі 4289362,78 грн за оренду вагонів за серпень 2018 року та надати оригінал підписаного акту виконаних робіт за серпень 2018 року.

У листі №20269 від 21.09.2018 на лист №493 від 20.09.2018 відповідач повідомив, зокрема, наступне. В період з 01.01.2018 по 31.05.2018 відповідачем надлишково сплачені платежі, які відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України не підлягають нарахуванню орендодавцем та сплаті орендарем. Сума надлишково сплачених платежів по договору оренди №24/12-14 від 24.12.2014 станом на 31.05.2018 склала 8020002,96 грн та підлягає врахуванню при проведенні взаєморозрахунків з 01.06.2018. Таким чином, сальдо станом на 31.08.2018 складає на користь відповідача 5289280,50 грн.

У листі (претензії) №526 від 01.10.2018 позивач зазначив, що вартість орендної плати за серпень 2018 року складає 8591312,40 грн. Протягом серпня 2018 року від відповідача надійшли кошти на зальну суму 5100000,00 грн, з яких 798050,38 грн погашення заборгованості за оренду плату за липень 2018 року і 4301949,62 грн часткова оплата за оренду вагонів за серпень 2018 року. Також у вересні 2018 року на рахунок позивача надійшло ще 600000,00 грн. Отже, заборгованість за серпень 2018 року складає 3689362,78 грн. Таким чином, у зв`язку з не сплатою цієї заборгованості та грубим порушенням відповідачем умов укладеного договору, позивач змушений звернутися із позовом за захистом своїх порушених прав до Господарського суду Дніпропетровської області.

Лист (претензія) №526 від 01.10.2018 не містить ані посилання на те, що він наданий на відповідь листа відповідача №20269 від 21.09.2018, ані будь-яких заперечень проти нього, вимога стосується заборгованості у сумі 3689362,78 грн, яка виникла за серпень 2018 року та позивачем повідомлено про намір звернутися до суду про її стягнення з урахуванням пені, 3% річних та інфляційних втрат.

У листі № 21325 від 12.10.2018 відповідач зазначив, що в період січень травень 2018 року між сторонами були підписані акти здачі приймання робіт №ОУ-0000007 від 31.01.2018, №ОУ-0000014 від 28.02.2018, №ОУ-0000020 від 31.03.2018, №ОУ-0000025 від 30.04.2018, №ОУ-0000030 від 31.05.2018, по яких відповідач як орендар звільнений від сплати орендної плати на суму 8020002,98 грн в силу ч.6 ст. 762 ЦК України. Відповідач зазначив, що розпорядженням ПАТ «Укрзалізниця» №Ц-1/2-2/156 від 15.03.2017, № Ц-1/2-2/157 від 15.03.2017 введено заборону на перевезення всіх видів вантажу у всіх вагонах, в тому числі порожніх, на /із тимчасово непідконтрольної території України. Указом Президента України №62/2017 від 15.03.2017 введено в дію рішення РНБО України від 15.03.2017, у відповідності до якого тимчасово припинено будь-яке транспортне сполучення, в тому числі, залізничним транспортом, з тимчасово непідконтрольною територією України. Зазначені обставини є загальновідомим фактом та про їх виникнення окремо відповідач повідомив позивача листом вих. №8368 від 24.03.2017. Введені обмеження/заборони не припинені (не відмінені) на теперішній час. Таким чином, орендар не зобов`язаний сплачувати суму орендної плати, зазначену в актах за січень травень 2018 року в частині суми орендної плати 8020002,98 грн не залежного від того, підписані такі акти без зауваження чи без них.

У листі №21326 від 12.10.2018 на лист №526 від 01.10.2018 відповідач повідомив позивача, що вимоги, викладені у претензії на суму 3689362,78 грн не відповідають фактичному стану розрахунків між сторонами за діючими договірними зобов`язаннями, не враховують дострокове розірвання договору оренди та хибно викладені у контексті виключно одного розрахункового періоду серпня 2018 року. Претензія не підлягає задоволенню, оскільки у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем по договору. Так, в листі №20269 від 21.09.2018 відповідачем наведені обґрунтування щодо взаєморозрахунків сторін з підтвердженням детального розрахунку, викладеного в акті звірки. Окремо наголосив, що в період з 01.01.2018 по 31.05.2018 відповідачем надлишково сплачені платежі в загальній сумі 8020002,96 грн, які відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України не підлягають врахуванню орендодавцем та сплаті орендарем. Таким чином, підписання сторонами актів виконаних послуг/робіт або оплата орендної плати в період з січня 2018 року по травень 2018 року щодо 68 вагонів, які знаходяться на непідконтрольній території, не свідчить про відмову відповідача від застосування положень ч. 6 ст. 762 ЦК України, а навпаки виникає право вимагати повернення надлишково сплаченої суми оренди або зарахування цієї суми на інші платежі по договору.

Отже, зі змісту листів позивача №493 від 20.09.2018 та №526 від 01.10.2018 суд не вбачає будь якого непогодження з сумою коштів 8020002,98 грн, які, як вважає відповідач, ним були сплачені помилково та які він просив зарахувати в рахунок оплати боргу за інші періоди. Позивачем вимагалася оплата лише за період серпень 2018 року з урахуванням здійснених оплат та без урахування переплати 8020002,98 грн за січень травень 2018 року, зобов`язання по яким позивач вважає припиненими їх фактичним виконанням. Позивачем у наведених листах не висловлено заперечень ані щодо самої суми 8020002, 98 грн, ані щодо підстав її врахування чи не врахування.

Таким чином, дослідивши наведену переписку сторін, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для встановлення вимог по сумі 8020002,98 грн на час їх виникнення як таких, що є оспорюваними в частині їх змісту, умов виконання та розміру. Мовчазні дії позивача щодо неврахування сплачених 8020002,98 грн в рахунок інших періодів не можуть розцінюватися судом як такі, що прямо свідчать про спірність вимог за відсутності належних обґрунтувань проти цього та їх підстав.

04.12.2018 відповідач надіслав позивачу в тому числі заяву №23677 від 04.12.2018 на суму 8020002,98 грн в частині повернення надлишково сплаченої орендної плати за вагони в кількості 68 одиниць по акту №ОУ-0000007 від 31.01.2018 року на суму 1 496 637,84 грн; по акту №ОУ-0000014 від 28.02.2018 року на суму 1 456 560,00 грн; по акту №ОУ-0000020 від 31.03.2018 року на суму 1 665 362,16 грн; по акту №ОУ-0000025 від 30.04.2018 року на суму 1672 840,80 грн; по акту №ОУ-0000030 від 31.05.2018 року на суму 1 728 602,16 грн в рахунок погашення вимог ТОВ "Компанія "Ютал-Транс" до ТОВ "Металургтранс" за Договором в частині оплати орендної плати в загальній сумі 8020 002,98 грн по акту №ОУ-0000047 від 31.08.2018 року на суму 3 683 761,66 грн; по акту №ОУ-0000055 від 30.09.2018 року на суму 4 336 241,32 грн.

Позивач під час розгляду справи зазначав, що згідно переписки, дослідженої судом вище, вбачається, що сам відповідач заперечує проти суми боргу за серпень 2018 року з урахуванням того, що позивачем не враховані 8020002,98 грн, що також є підставою вважати вимоги спірними. Втім, відповідач не заперечує проти самих підстав для нарахування заборгованості за серпень 2018 року відповідно до акту № ОУ-0000047 на суму 8591312,40 грн, сума наданих послуг згідно акту виконаних робіт за серпень 2018 року також не оспорюється, як і не оспорюється сторонами сума боргу по акту №ОУ-0000055 від 30.09.2018 та по актам за січень травень 2018 року. Таким чином, розмір заборгованості, в рахунок якої відповідач просив зарахувати зустрічні однорідні вимоги, не оспорюється сторонами. Отже, зустрічні вимоги є безспірними за розміром суми боргу.

Фактично позовні вимоги в частині визнання недійсним одностороннього правочину заяви №23677 від 04.12.2018 про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 8020002,98 грн стосуються наявності підстав вважати зобов`язання зустрічними, тоді як позивач вважає припиненим зобов`язання відповідача по сплаті орендної плати за січень-травень 2018 року на суму 8020002,98 грн їх фактичним виконанням та оплатою.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до п. 4.4. договору з урахуванням додаткової угоди №2 від 20.04.2015 року орендна плата нараховується за весь час знаходження вагонів в оренді у орендатора з дати підписанням сторонами акту приймання передачі вагонів в оренду до дати підписання сторонами актів приймання передачі вагонів з оренди, за виключенням часу знаходження вагонів в ремонтах, дії конвенційних заборон (обмежень) перевезень на залізничних дорогах, періоду находження вагонів моделі 19-758 у тимчасовому відстої.

Пунктом 4.4.3. договору обумовлено, яким чином визначається час дії конвенційних заборон (обмежень) перевезень на залізничних дорогах.

Відповідно до п. 4.5. договору в редакції додаткової угоди №22 від 30.12.2016 зазначені в п.п. 4.4.1.-4.4.3 договору дати визначаються згідно даних електронної бази ГІОЦ Укрзалізниці.

15.03.2017 Рада національної безпеки і оборони України прийняла рішення "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", за яким тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського "Комплексу заходів" від 12.02.2015, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, вирішено припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. Кабінету Міністрів України невідкладно вжити заходів щодо припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, крім вантажів, що мають гуманітарний характер і надаються українськими та міжнародними гуманітарними організаціями. Міністерству внутрішніх справ України, Національній поліції України, Національній гвардії України, Державній фіскальній службі України за участю Служби безпеки України невідкладно: забезпечити виконання цього рішення, припинивши переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного і автомобільного сполучення; створити умови для залучення громадськості до контролю за реалізацією заходів, передбачених цим рішенням; вжити додаткових заходів щодо зміцнення публічної безпеки, протидії диверсійним і терористичним проявам, спробам порушення громадського порядку.

Указом Президента України від 15.03.2017 № 62/2017 зазначене рішення Ради національної безпеки і оборони України введено в дію (роздруківка наявна в матеріалах справи).

На сайті АТ «Укрзалізниця» у розділі «Тимчасові обмеження щодо перевезень» міститься інформація про те, що згідно з розпорядженнями АТ «Укрзалізниця» № Ц-1/2-2/156 та № Ц-1/2-2/157 від 15.03.2017 року, починаючи з 16.03.2017 року й до відміни, було введено конвенційну заборону на перевезення вантажів та порожніх вагонів з/на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють своїх повноважень.

Як вбачається з інформації, наданої листом Філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр» Акціонерного товариства ««Українська залізниця» № 72/2116 від 20.06.2019 (копія наявна в матеріалах справи), спірні 68 вагонів до введення вищевказаних конвенційних заборон було відправлено на підконтрольні на той час Україні території, та станом на 04.06.2019р. вказані вагони знаходяться на окупованих територіях України.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач направив на адресу ПАТ «Укрзалізниця» лист за № 7964 від 21.03.2017р., у якому просив останнього звернутися до РНБО, СБУ та інших органів влади для отримання дозволу на переміщення у порожньому стані залізничних вагонів оператора ТОВ «Металургтранс» на територію України та забезпечити переміщення у порожньому стані залізничних вагонів оператора ТОВ «Металургтранс» на територію України(зокрема і щодо 68-ми спірних вагонів).

Листом за № ЦЦО-13/256 від 21.04.2017 року ПАТ «Укрзалізниця» повідомило відповідача, що залізничні перевезення вагонів за станцій, які знаходяться на територіях окремих районів Донецької і Луганської областей України, на територію, яка контролюється державною владою, можливе тільки за умови прийняття відповідного рішення РНБО.

Окрім того, відповідач направив на адресу Ради національної безпеки і оборони України лист за № 7976 від 21.03.2017 року, у якому зокрема просив надати дозвіл на переміщення у порожньому стані залізничних вагонів оператора ТОВ «Металургтранс» на територію України з наданням відповідних розпоряджень ПАТ «Укрзалізниця» та іншим установам та організаціям.

Листом за № 519/14-05/2-17 від 31.03.2017 року РНБО повідомило відповідача, що сприяння у вирішенні порушеного ним питання не передбачено, а лист № 519/14-05/2-17 від 31.03.2017 надіслано за належністю до об`єднаного штабу ЦУ СБУ в районі проведення АТО із проханням його розглянути та про результати поінформувати ТОВ «Металургтранс».

Листом № 8363 від 24.03.2017 року відповідач повідомив позивача про настання форс-мажорних обставин, згідно яких відсутня можливість щодо повернення 68 вагонів до закінчення зазначених обставин. Докази отримання цього листа уповноваженим представником позивача знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до Сертифікату ТПП України № 7505 від 24.04.2017 форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили) за спірним Договором є: тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами органів влади.

Відповідно до висновку ТПП України вих. №1339 від 24.04.2017 року підставами дії форс-мажорних обставин ТОВ «Металургтранс» у правовідносинах, які випливають з Договору №24/12-14 є встановлення заборон на перевезення вантажів залізничними вагонами введених в дію розпорядженням ПАТ «Укрзалізниця» №Ц-1/2-2/156 від 15.03.2017 року та №Ц-1/2-2/157 від 15.03.2017 року, а також тимчасове припинення транспортного сполучення із непідконтрольними Україні територіями, встановленого рішенням РНБО України від 15.03.2017 року №62/2017.

Так, за змістом сертифіката № 7505, ТПП засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які унеможливили виконання ТОВ "Металургтранс" обов`язку (зобов`язання), а саме: використання вагонів які знаходяться на території, на якій органами державної влади тимчасово не здійснюються або здійснюються не в повному обсязі їх повноваження, забезпечення їх схоронності, ремонт, сплата орендної плати за використання та повернення цих вагонів з оренди на станціях розташованих на території України у термін з 15.03.2017 по теперішній час за Договором №24/12-14 від 24.12.2014 року укладеного з ТОВ «Компанія «Ютал-Транс», відповідно до: Указу Президента України від 15.03.2017 № 62/2017 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15,03.2017 "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України"; копії виписки з Тимчасових обмежень ПАТ «Укрзалізниця», з перевезень щодо розпорядження №Ц-1/2-2/15б від 15.03.2017 року, копії листа Ради національної безпеки і оборони України № 519/14-05/32-17 від 31.03,2017 року, копія листа ТОВ «Металургтранс» до ПАТ «Укрзалізниця» 7976 від 21.03.2017 року і відповідь на нього, які унеможливили виконання умов Договору оренди в зазначений термін.

Такі обставини є надзвичайними (тобто попри те, що факт настання таких обставин можливо припустити, але час, місце, тривалість, наслідки їх настання передбачити неможливо) та невідворотними (знаходяться поза контролем сторін і не пов`язані з їх діями), об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами Договору оренди, є обставинами непереборної сили у розумінні положень статті 218 ГК України, статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", вказують на відсутність вини Відповідача у невиконанні взятого на себе обов`язку.

Зазначені обставини виникли та існували не залежно від волі, дій або бездіяльності ТОВ «Металургтранс», що унеможливлює виконання ним умов Договору оренди в частині повернення 68 вагонів, які знаходяться на не підконтрольній владі України території.

Верховним Судом у постанові від 25.11.2020 було звернуто увагу, що дійшовши висновку про наявність підстав для звільнення відповідача від сплати орендних платежів за 68 вагонів та від відповідальності у зв`язку з виникненням форс-мажорних обставин, які не залежали від волі відповідача, а також у зв`язку з вжиттям відповідачем усіх дій для виконання умов договору, апеляційний господарський суд залишив поза увагою умови п. 12.2 договору, в результаті чого в порушення ст. 86 ГПК України не надав належної оцінки листу відповідача від 06.09.2018 № 19495 (з додаткам до нього) та не дослідив, чи дотримався відповідач обумовлених у цьому пункті договору порядку та строків повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин при тому, що сертифікат та висновок ТПП України датуються 24.04.2017.

Разом з тим у п. 12.1 договору від 24.12.2014 № 24/12-14 сторони погодили, що сторона звільняється від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання за договором, якщо це невиконання стало наслідком дії обставин непереборної сили, такої як: стихійні лиха, війни і військові дії, страйки, масові заворушення і заворушення, аварії і катастрофи, а також акти органів державної влади та/або управління законодавчої і виконавчої влади всіх рівнів; рішення транспортних відомств про заборону або обмеження приймання вантажів до відправлення за правилами, що діють на транспорті; що унеможливлюють виконання договору. При цьому, виконання зобов`язань за цим договором продовжується на час, протягом якого діяли форс-мажорні обставини.

Відповідно до п. 12.2 вказаного договору сторона, яка посилається на форс-мажорні обставини, повинна негайно в письмовій формі повідомити іншу сторону про їх початок і закінчення з подальшим, не пізніше 5 календарних днів з моменту настання зазначених подій, наданням довідки Торгово-промислової палати, яка підтверджує наявність і тривалість форс-мажорних обставин. Сторони погоджуються, що компетентним органом для надання відповідної довідки може слугувати довідка Торгово-промислової палати України. Порушення зазначених умов позбавляє сторону права посилатися на форс-мажорні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач листом від 06.09.2018 №19495 (у відповідь на лист позивача від 31.08.2018 № 421 про станції приписки, куди повернути 68 вагонів) повідомив позивача про настання форс-мажорних обставин, які унеможливлюють повернення 68 вагонів до закінчення зазначених обставин. На підтвердження форс-мажорних обставин відповідач до листа долучив копію сертифікату Торгово-промислової палати України від 24.04.2017 № 238/05-4, яким засвідчено настання для відповідача з 15.03.2017 форс-мажорних обставин щодо обов`язку, зокрема, з повернення 68 вагонів з оренди, а також копію висновку цього ж органу від 24.04.2017 № 1339/2/21-10.3 щодо неможливості виконання відповідачем обов`язків за договором, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин, видані за зверненнями відповідача від 06.04.2017 № 9909 та від 07.04.2017 № 9958 відповідно.

З цього приводу апеляційний суд зазначає, що п.12.1 договору від 24.12.2014 № 24/12-14 та п. 4.4. цього договору щодо умов оплати є різними механізмами для врегулювання відносин сторін, бо якщо п. 4.4. договору визначає підстави для нарахування орендної плати, то п. 12.1, 12.2 підстави для звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання за договором.

Для правильного вирішення спору у цій справі на даній стадії судом вивчається питання щодо умов та правомірності нарахування плати по спірним 68 вагонам за період січень травень 2018 року у сумі 8020002,98 грн.

З огляду на положення п. 4.4. договору, а також те, що дати дії конвенційних заборон визначаються електронною базою ГІОЦ Укрзалізниці, відповідач не мав доводити позивачу настання форс мажорних обставин для того, щоб позивач не нараховував йому оренду плату за 68 вагонів за період січень травень 2018 року.

Втім, вчинені ним дії і подання відповідних документів ТПП в подальшому підтвердило як неможливість повернення вагонів після розірвання дії договору згідно листа позивача від 10.08.2018 №379, так і дійсну неможливість використання 68 вагонів за період в тому числі січень травень 2018 року, що є підставою для застосування положень ч. 6 ст. 762 ЦК України.

Крім того, відповідач продовжував оплачувати орендну плату за 68 вагонів у періоди січень травень 2018 року, тобто належним чином виконував свої зобов`язання та підстави для вчинення дій відповідно до п. 12.2 договору у період січень травень 2018 року у нього були відсутні.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору та принцип свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по - перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по друге: можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Уклавши договір оренди з урахуванням змін до нього, сторони погодилися з передбаченими у ньому умовами щодо відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором і кожна зі сторін цього договору беззаперечно взяла на себе певні обов`язки, які відображені в його умовах.

Тому, застосування правил ч. 6 ст. 762 ЦК України у спірних відносинах окремо неможливе без урахування умов укладеного договору.

Згідно умов додаткової угоди №10 від 16.11.2015 сторонами був виключений з договору п. 6.9., яким сторони дійшли згоди, що орендатор не має права використовувати вагони в зоні АТО. Втім, умови договору не містять положень щодо повної відповідальності відповідача за ці вагони та нарахування орендної плати в будь-якому випадку. Умови п. 4.4. договору щодо порядку нарахування орендної плати, в тому числі під час дії конвенційних заборон, та п. 12.1., 12.2., в якому визначена така форс мажорна обставина як війна та бойові дії, залишилися сторонам без змін.

Апеляційний суд зазначає, що визнання та підписання відповідачем актів виконаних робіт за період січень травень 2018 року та їх оплата в повному обсязі не спростовують відсутності підстав для нарахування орендної плати за 68 вагонів за цей період, як і визнання відповідачем інших періодів в частині обсягу наданих послуг, які він не оспорює.

Позивач також помилково зазначає, що положення п. 4.4. договору не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки зарахування відбувається за місяці серпень, вересень 2018 року, на які він не розповсюджується, бо положення п. 4.4. договору стосуються саме періоду січень травень 2018, за які було необґрунтовано нараховано оренду плату за 68 вагонів у сумі 8020002,98 грн та саме в цій частині судом визначається правомірність нарахування.

Як було встановлено судом вище, позивач направив відповідачу лист від 20.07.2018 №343 про внесення змін у договір в частині встановлення нового розміру орендної плати шляхом підписання додаткової угоди від 20.07.2018 №32.

У зв`язку з відсутністю відповіді відповідача на зазначену пропозицію, позивач, керуючись умовами п. 4.3 договору від 24.12.2014 №24/12-14 (щодо можливості розірвання договору через непогодження сторонами нового розміру орендної плати за користування вагонами), направив відповідачу лист від 10.08.2018 №379, в якому вказав, що договір вважається розірваним та просив відповідача повернути усі вагони з оренди в строк 40 днів з моменту отримання повідомлення про розірвання договору.

У період з 08.08.2018 по 04.11.2018 відповідачем було повернуто позивачу 257 вагонів, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання передачі вагонів з оренди та визнається сторонами, вагони у кількості 68 штук відповідачем не повернуто.

Відповідно до п. 4.3. договору датою розірвання договору в такому випадку є дата повернення останнього вагона орендодавцю.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Судом було встановлено, що кошти, сплачені за актами січень травень 2018 року за 68 вагонів у сумі 8020002,98 грн були перераховані за договором, який продовжує діяти.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого без правової підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином.

З огляду на те, що судом було встановлено відсутність підстав по договору для нарахування відповідачу орендної плати за 68 вагонів у період січень травень 2018 року на суму 8020002,98 грн, наявні достатні правові підстави для вимог орендаря про врахування переплати на цю суму в рахунок предоплати (сплати боргу) по іншим періодам відповідно до п. 4.6 договору в редакції додаткових угод.

Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургтранс» про зарахування зустрічних однорідних вимог від 4 грудня 2018 року № 23677 як односторонній правочин відповідає вимогам статті 601 Цивільного кодексу України, тому законні підстави для визнання його недійсним відсутні.

Матеріали справи свідчать про те, що у період серпень-листопад 2018 року позивачем були надані відповідачу послуги на загальну суму 15 473 162,64 грн (8 591 312,40 грн + 6 038 119,56 грн + 836 030,40 грн + 7 700,28 грн), про що свідчать відповідні акти здачі-приймання робіт.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.2020 у даній справі встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 9 122 589,00 грн (15 473 162,64 грн - 4 901 949,62 грн (часткова оплата) - 1 448 624,02 грн (сума невідшкодованих позивачем тарифів та ремонтів вагонів).

Із зазначеною сумою заборгованості - 9 122 589,00 грн погодився і суд касаційної інстанції в постанові від 10.03.2020.

Таким чином, приймаючи до уваги заяву про зарахування однорідних вимог від 04.12.2018 №23677 на суму 8 020 002,98 грн, сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 1 102 586,02 грн (9 122 589,00 грн - 8 020 002,98 грн).

Доказів сплати заборгованості у розмірі 1 102 586,02 грн відповідачем не надано, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ст. 216 Господарського кодексу України).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч.6 ст.232 Господарського кодексу України).

За прострочення оплати відповідач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (п.10.2 договору).

Відповідно до положень ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За умовами договору остаточний розрахунок здійснюється протягом 3-х банківських днів з моменту підписання актів наданих послуг, які підписуються в останній день місяця (п. 4.6, 4.8 договору з урахуванням додаткової угоди №22 від 30.12.2016).

Судом апеляційної інстанції в частині, що переглядається, здійснено перерахунок нарахованих позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням заяви №23677 від 04.12.2018 про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 8 020 002, 98 грн.

За серпень 2018 року - борг 3 689 362,78 грн (станом на 04.12.2018), пеня за період прострочення з 04.09.2018 по 04.12.2018 - 334 468,33 грн, інфляційні втрати за вересень - листопад 2018 року - 187 535,93 грн, 3% річних за період прострочення з 04.09.2018 по 04.12.2018 - 27 897,65 грн; борг станом на 05.12.2018 - 5 601,12 грн (3 689 362,78 грн - 3 683 761,66 грн), пеня за період прострочення з 05.12.2018 по 04.03.2019 - 497,18 грн, інфляційні втрати за період грудень 2018 року - березень 2019 року 239,18 грн, 3 % річних за період прострочення з 05.12.2018 по 23.04.2019 64,45 грн.

За вересень 2018 року - борг 6 038 119,56 грн (станом на 04.12.2018), пеня за період прострочення з 04.10.2018 по 04.12.2018 - 369 235,15 грн, інфляційні втрати за жовтень - листопад 2018 року - 188 618,78 грн, 3% річних за період прострочення з 04.10.2018 по 04.12.2018 - 30 769,60 грн; борг станом на 05.12.2018 253254,22 грн (6 038 119,56 грн - 4 336 241,32 грн 359421,97 грн 937139,70 грн 152062,35 грн), пеня за період прострочення з 05.12.2018 по 04.04.2019 29974,20 грн, інфляційні втрати за період грудень 2018 року - березень 2019 року 8200,10 грн, 3 % річних за період прострочення з 05.12.2018 по 23.04.2019 - 2914,16 грн.

За жовтень 2018 року борг 836030,40 грн, пеня за період прострочення з 04.11.2018 по 23.04.2019 складає 141 002,83 грн; 3% річних за період прострочення з 04.11.2018 по 23.04.2019 11 750,24 грн; інфляційні втрати з врахуванням індексу інфляції за листопад 2018-березень 2019 39 153,19 грн.

За листопад 2018 року борг 7700,28 грн, пеня за період прострочення з 04.12.2018 по 23.04.2019 складає 1070,87 грн; 3% річних за період прострочення з 04.12.2018 по 23.04.2019 89,29 грн; інфляційні втрати з врахуванням індексу інфляції за грудень 2018 - березень 2019 249,34 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних підлягають задоволенню частково.

Колегія суддів відхиляє доводи товариства з обмеженою відповідальністю Металургтранс" про те, що після розірвання договору пеня не повинна нараховуватися.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється шляхом його виконання відповідно до умов договору, тобто в даному випадку шляхом сплати грошових коштів в погашення заборгованості за оренду вагонів.

Судом встановлено, що заборгованість до цього часу не сплачена, тобто зобов`язання не припинилося.

За умовами договору в частині взаєморозрахунків він діє до їх повного проведення (п. 14.1 договору з урахуванням додаткової угоди №26 від 01.11.2017), тому нарахування пені є правомірним.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Згідно з приписами частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідачем до стягнення у суді першої інстанції були заявлені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 83 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції відповідачем надано договір про надання правничої допомоги №09012018/МТ від 09.01.2018, додаткову угоду №15052019 від 15.05.2019, акт приймання-передавання послуг від 03.06.2019 до договору, ордери, копію платіжного доручення №10027 від 13.06.2019 на суму 83 000 грн.

Отже, відповідачем надано належні та допустимі докази щодо понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення судом розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, можливе лише за клопотанням іншої сторони у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем заперечень щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу не заявлено, тому підстави для зменшення заявлених витрат у суду відсутні та вони підлягають розподілу пропорційно задоволеним вимогам, що складає 5,72 %.

Таким чином, сума витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з позивача, складає при розгляді справи в суді першої інстанції 78252,40 грн.

З огляду на викладене, встановивши невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, колегія суддів приходить до висновку про зміну цього рішення відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України.

Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Ютал-Транс та Товариства з обмеженою відповідальністю Металургтранс залишаються судом апеляційної інстанції без задоволення.

З урахуванням приписів п.1 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 5,72 %. Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційних скарг покласти на апелянтів.

Керуючись ст.ст.269, 275, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Ютал-Транс та Товариства з обмеженою відповідальністю Металургтранс відмовити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.09.2019 у справі №904/1806/19 змінити, виклавши в наступній редакції: «Позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Металургтранс (м.Дніпро, площа Героїв Майдану,1, кім.524, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Ютал-Транс (м.Київ, вул. Воровського, 33-Б, 4-й поверх, оф.4, ) заборгованість 1 102 586,02 грн, пеню 876248,56 грн, інфляційні втрати 423996,52 грн, 3% річних 73485,39 грн, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви 37144,75 грн, про що видати наказ. В решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Ютал-Транс (м. Київ, вул. Воровського, 33-Б, 4-й поверх, оф.4, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Металургтранс (м. Дніпро, площа Героїв Майдану,1, кім.524, ) витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції 78252,40 грн, про що видати наказ.

Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційних скарг покласти на скаржників.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено - 27.09.2021р.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя О.В. Березкіна

Суддя М.О. Дармін