ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2021м. ДніпроСправа № 904/6809/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Палієнка Володимира Васильовича (с. Козодуб, Криничанський район, Дніпропетровська область)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроагроальянс" (смт. Роздори, Синельниківський район, Дніпропетровська область)

про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за договором оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № К 244-ДАА від 15.06.2020 в загальному розмірі 35 757 грн. 83 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Палієнко Володимир Васильович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроагроальянс" (далі - відповідач) інфляційні втрати та 3% річних за договором оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № К 244-ДАА від 15.06.2020 у загальному розмірі 35 757 грн. 83 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 28 410 грн. 581 коп. - інфляційні втрати;

- 7 347 грн. 02 коп. - 3% річних.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № К 244-ДАА від 15.06.2020в частині повної та своєчасної сплати орендної плати за надану позивачем у тимчасове платне користування сільськогосподарську техніку разом з екіпажем, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у сумі 569 355 грн. 00 коп., яка сплачена останнім із простроченням, а саме: 16.07.2021 на підставі платіжного доручення № 2102 від 15.07.2021 в процесі розгляду справи Господарським судом Дніпропетровської області № 904/978/21. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з лютого по червень 2021 року у сумі 28 410 грн. 81 коп., а також 3% річних за період прострочення з 10.02.2021 по 16.07.2021 у сумі 7 347 грн. 02 коп.

Крім того, позовна заява містила клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Позовну заяву було подано без додержання вимог, встановлених статтями 164, 172 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.08.2021 позовну заяву було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків протягом 7-ми днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Від позивача надійшло клопотання на виконання вимог ухвали суду від 02.08.2021 (вх. суду № 38465/21 від 05.08.2021), яким усунуто вказані судом недоліки.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 12.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

З приводу дотримання прав відповідача під час розгляду даної справи судом, слід зазначити таке.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 30.07.2021, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 52532, Дніпропетровська область, Синельниківський район, смт. Роздори, вулиця Робоча, будинок 10-Б, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача (а.с.20).

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з частиною 6 статті 242 цього Кодексу днем вручення судового рішення є, окрім іншого, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Відповідач обізнаний про розгляд даної справи судом, оскільки ухвалу суду від 09.08.2021 отримав 17.08.2021, що вбачається з поштового повідомлення № 586 (№505), отже завчасно (а.с.38).

Так, ухвалою суду від 09.08.2021, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Враховуючи дату отримання ухвали суду - 17.08.2021, відповідач мав подати відзив на позовну заяву в строк по 01.09.2021 включно.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Однак, станом на 24.09.2021 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки у відповідача було достатньо часу для подання як відзиву на позову заяву так і доказів погашення спірної заборгованості, у разі їх наявності, чого відповідачем зроблено не було, будь-яких заперечень чи відомостей щодо викладених у позовній заяві обставин відповідачем суду також не повідомлено.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, а також доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з наявністю прострочення виконання зобов`язання за договором, наявність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних до моменту повного виконання зобов`язань за договором.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.06.2020 між Фізичною особою-підприємцем Палієнком Володимиром Васильовичем (далі - орендодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпроагроальянс" (далі - орендар, відповідач) укладено договір оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № К 244-ДАА (далі - договір, а.с.13-16), відповідно до пункту 1.1. якого, у порядку та на умовах, визначених договором, орендодавець зобов`язався передати орендарю в тимчасове платне користування сільськогосподарську техніку разом з екіпажем (два спеціаліста орендодавця, які забезпечують безперебійну роботу техніки, керування нею та виконання технічних завдань орендаря) (далі - техніка), а орендар зобов`язався прийняти в тимчасове платне користування техніку з екіпажем, і зобов`язується сплачувати орендодавцю орендну плату.

У пункті 1.2. договору сторони визначили, що ознаки техніки, кількість та марка, її характеристики визначаються у Додатку № 1 до договору, який є його невід`ємною частиною.

В розділі 2 договору визначено, що техніка, що передається в оренду, повинна використовуватися орендарем виключно для проведення сільськогосподарських робіт, відповідно до вимог Інструкції з експлуатації заводу-виробника. Техніка передається в оренду орендарю з метою проведення збирання врожаю.

Згідно з умовами пункту 3.1. договору, доставка техніки з екіпажем до орендаря та повернення техніки з екіпажем після закінчення строку оренди здійснюється силами та за рахунок орендодавця.

В пункті 3.2. договору передача техніки в оренду здійснюється за актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 5.2. договору визначено, що орендна плата визначається в акті приймання - передачі наданих послуг, що підписується сторонами протягом 5 робочих днів з моменту отримання його від виконавця або в цей же строк направити виконавцю обґрунтовану мотивовану відмову від підписання Акту.

Відповідно до пункту 5.3. договору виплата орендної плати проводиться протягом 5 банківських днів після підписання сторонами акту приймання - передачі наданих послуг. Орендар має право здійснити попередню оплату, яка здійснюється на підставі виставленого орендодавцем рахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем було передано в оренду сільськогосподарську техніку з екіпажем, про що сторонами було складено та підписано Акт здачі-прийомки виконаних робіт (послуг) № 9 від 28.07.2020 на суму 569 355 грн. 00 коп. (а.с.17).

Як зазначає позивач, відповідач у встановлені в договорі строки не сплатив орендну плату в сумі 569 355 грн. 00 коп., у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до Господарського суду Дніпропетровської області, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № К 244-ДАА від 15.06.2020.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість в сумі 569 355 грн. 00 коп. була погашена відповідачем 16.07.2021 (платіж проведено банком 16.07.2021), що підтверджується платіжним дорученням № 2102 від 15.07.2021 (а.с.18).

Згідно з пунктом 1 частини 2, частиною 5 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Норми статті 1291 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебувала справа № 904/978/21 за позовом Фізичної особи-підприємця Палієнка Володимира Васильовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроагроальянс" про стягнення заборгованості в сумі 593 132 грн. 20 коп., яка складалася з: 569 355 грн. 00 коп. - основного боргу, 7 721 грн. 39 коп. - 3% річних, 16 055 грн. 81 коп. - інфляційних витрат. Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № К 244-ДАА від 15.06.2020 в частині оплати орендованого майна.

За результатами розгляду вказаної справи, Господарським судом Дніпропетровської області прийнято рішення від 05.08.2021 у справі № 904/978/21, яким:

- закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення заборгованості в сумі 569 355 грн. 00 коп., у зв`язку з відсутністю предмета спору в цій частині (погашення відповідачем вказаного боргу в процесі розгляду справи судом);

- позовні вимоги задоволені частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроагроальянс" на користь Фізичної особи-підприємця Палієнка Володимира Васильовича 7 721 грн. 39 коп. - 3% річних, 16 055 грн. 81 коп. - інфляційних витрат та судовий збір у розмірі 8 896 грн. 98 коп. (39-41).

Під час прийняття рішення від 05.08.2021 по справі № 904/978/21 були встановлені, зокрема, такі обставини:

- відповідач свої зобов`язання щодо оплати орендованого майна не виконав, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 569 355 грн. 00 коп.;

- в ході розгляду справи відповідач 15.07.2021 після винесення судом ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі оплатив суму основної заборгованості в розмірі 569 355 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 2102;

- з огляду на викладене, суд вбачав підстави для закриття провадження у справі в частині суми у розмірі 569 355 грн. 00 коп., у зв`язку з відсутністю предмету спору;

- у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати орендованого майна, позивачем останньому нараховано 3% річних у сумі 7 721 грн. 39 коп. за період з 28.08.2020 по 09.02.2021. Перевіривши розрахунок 3% річних в сумі 7 721 грн. 39 коп., судом встановлено, що вказаний розрахунок зроблено не вірно, однак він є меншим ніж сума розрахована судом, тому ці вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 7 721 грн. 39 коп. є такими що підлягають задоволенню в сумі заявленій позивачем;

- позивачем нараховано відповідачу інфляційні витрати в розмірі 16 055 грн. 81 коп. за період з вересня 2020 року по листопад 2020 року. Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат у розмірі 16 055 грн. 81 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі;

- з урахуванням викладеного позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі зі стягненням з Відповідача 7 721 грн. 39 коп. - 3% річних, 16 055 грн. 81 коп. - інфляційних витрат. В частині суми заборгованості в розмірі 569 355 грн. 00 коп. - закрити провадження у справі.

Вказане рішення суду набрало законної сили 26.08.2021, у зв`язку з чим на його примусове виконання було видано наказ від 26.08.2021 (а.с.42).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем виконання своїх зобов`язань в сумі 569 355 грн. 00 коп. за договором оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № К 244-ДАА від 15.06.2020, а також погашення вказаної заборгованості 16.07.2021, отже із простроченням.

У зв`язку з вказаними обставинами, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з лютого по червень 2021 року у сумі 28 410 грн. 81 коп., а також 3% річних за період прострочення з 10.02.2021 по 16.07.2021 у сумі 7 347 грн. 02 коп. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Приписами статей 173, 175 Господарського кодексу України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Положеннями статті 611 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно із частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами статті 604 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Поряд із цим, слід відзначити, що обов`язок зі сплати відповідачем суми боргу виник у нього не на підставі судових рішень, а з договору оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № К 244-ДАА від 15.06.2020, що був укладений між сторонами і умови якого відповідачем не були виконані належним чином.

Судовими рішеннями фактично тільки фіксується належна до стягнення сума боргу, однак, наявність таких рішень не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум.

При цьому, оскільки нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, то і подальше застосування до таких сум наслідків передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є правомірним.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідно до формулювання частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України стягнення інфляційних втрат та 3% річних нерозривно пов`язано зі сплатою основного боргу (боржник зобов`язаний сплатити не відсотки річних та інфляційні втрати, а саме суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції а також 3 % річних від простроченої суми).

При цьому, у даному випадку судом враховано що частково за період прострочення інфляційні втрати та 3% річних були стягнуті рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2021 у справі № 904/978/21 а саме:

- 3% річних у сумі 7 721 грн. 39 коп. за період з 28.08.2020 по 09.02.2021;

- інфляційні витрати в розмірі 16 055 грн. 81 коп. за період з вересня 2020 року по листопад 2020 року.

При цьому, у справі, що розглядається, позивачем заявлені до стягнення інфляційні втрати за період з лютого по червень 2021 року у сумі 28 410 грн. 81 коп., а також 3% річних за період прострочення з 10.02.2021 по 16.07.2021 у сумі 7 347 грн. 02 коп. Отже, періоди нарахування інфляційних втрат у цих двох справах не дублюються та не накладаються.

З приводу здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат суд зазначає таке.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с.11-12), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди нарахування інфляційних втрат, але арифметично розрахунок проведено невірно

Отже, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем (а.с.11-12), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, господарський суд встановив, що

При цьому, здійснюючи власний розрахунок інфляційних втрат, суд враховані правові позиції, викладені у постановах Верховного суду щодо вказаного питання, а саме:

- Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 зазначив, що у кредитора згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення;

- згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/600/18, викладеною у постанові від 05.07.2019, нарахування інфляційних втрат за наступний період має здійснюватися з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання;

- зазначена позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/306/18 від 30.07.2019, а також у постановах Верховного Суду у справах № 905/306/18, №908/1928/18, № 904/4565/18, №904/4083/18, № 904/10242/17, № 913/63/18.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат у відповідності до правових позицій вказаних вище постанов Верховного Суду, господарський суд встановив, що у вказаних періодах інфляційні втрати становлять більший розмір, ніж розраховано та заявлено до стягнення позивачем.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді інфляційні втрати, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 28 410 грн. 81 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, за прострочення виконання зобов`язань на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за загальний період прострочення з 10.02.2021 по 16.07.2021 у сумі 7 347 грн. 02 коп.

З приводу вказаних вимог суд зазначає наступне.

Так, позивачем у розрахунку було невірно визначено кінцеву дату нарахування 3% річних. До вказаного висновку суд дійшов з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість в сумі 569 355 грн. 00 коп. була погашена відповідачем 16.07.2021 (платіж проведено банком 16.07.2021), що підтверджується платіжним дорученням № 2102 від 15.07.2021 (а.с.18).

З урахуванням пункту 30.1. статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому, порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв`язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов`язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов`язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (аналогічні положення містяться також у частині 3 статті 343 Господарського кодексу України). Отже, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Враховуючи вказане, розрахунок 3% річних (а.с.11-12) визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, а також врахувавши період, за яких стягнуто 3% річних у справі № 904/978/21, здійснивши власний розрахунок 3% річних, господарський суд встановив, що за прострочення сплати 569 355 грн. 00 коп. 3% річних підлягають нарахуванню у періоді з 10.02.2021 по 15.07.2021 та в цей період складають 7 300 грн. 22 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 7 300 грн. 22 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 2 267 грн. 03 коп. - частина витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Палієнка Володимира Васильовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроагроальянс" про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за договором оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № К 244-ДАА від 15.06.2020 в загальному розмірі 35 757 грн. 83 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроагроальянс" (52532, Дніпропетровська область, Синельниківський район, смт. Роздори, вулиця Робоча, будинок 10-Б; ідентифікаційний код 34590337) на користь Фізичної особи-підприємця Палієнка Володимира Васильовича (52300, Дніпропетровська область, Криничанський район, с.Козодуб; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 28 410 грн. 81 коп. - інфляційних втрат, 7 300 грн. 22 коп. - 3% річних, 2 267 грн. 03 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 24.09.2021.

Суддя Ю.В. Фещенко