ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2021 р. Справа№ 910/18962/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Попікової О.В.

Коротун О.М.

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.

за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 22.09.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2021, повний текст складено 24.04.2021

у справі №910/18962/20 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМИСЛОВА КОРПОРАЦІЯ "ПРОМ ЕКСПОРТ"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Ксорікс"

3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Рамонда"

про визнання векселів такими, що не мають вексельної сили,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМИСЛОВА КОРПОРАЦІЯ "ПРОМ ЕКСПОРТ" (надалі - відповідач-1); 2) Товариства з обмеженою відповідальністю"ЛЮКСОР ТРЕЙД" (надалі - відповідач-2); 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Рамонда" (надалі - відповідач-3) про визнання векселів такими, що не мають вексельної сили.

Позов мотивовано, що видані 04.08.2020 ТОВ "Промислова корпорація "Пром Експорт" прості документарні векселі АА 2855202, АА 2855203, АА 2855204, АА 2855205, АА 2855206, АА 2855207, АА 2855208, АА 2855209, АА 2855210, АА 2849845 не мають вексельної сили, оскільки були вчинені без дотримання вимог ст. 4, абзацу 2 ч. 5 ст. 5 Закону України "Про обіг векселів в Україні" та ст. 75 Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/18962/20 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Судове рішення мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог у заявленій сумі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/18962/20 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржники посилаються на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, позивач вважає векселі №№ AA 2855202, AA2 855203, AA 2855204, AA 2855205, AA 2855206, AA 2855207, AA 2855208, AA 2855209, AA 2855210, AA 2849845 такими, що не мають вексельної сили.

При цьому скаржник посилається на те, що видача векселів була здійснена без дотримання вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 5 Закону України "Про обіг векселів в Україні"; векселі від імені ТОВ "Пром Експорт" видані неуповноваженою особою; недотримано вимоги ст. 4 Закону України "Про обіг векселів в Україні"; недотримано вимоги ст. 75 Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні та прості векселі.

Також банк наполягає на неправильному застосуванні судом положень статтей 203, 215, 241 ЦК України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді Євсіков О.О., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 поновлено Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/18962/20. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/18962/20. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 05.07.2021 о 15:40 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 23.06.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 23.06.2021. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

В ході розгляду справи склад колегії суддів змінювався та розгляд скарги відкладався.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2021, у зв`язку з перебуванням судді Майданевича А.Г., який входить до складу колегії суддів, у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/18962/20.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2021, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Попікова О.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/18962/20 прийняти до провадження у визначеному складі колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Попікова О.В., Коротун О.М. Розгляд справи здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 22.09.2021 о 11:20 год.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відповідач-1 у поданому відзиві зазначив, що оскаржене рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні. Апеляційну скаргу просить залишити без задоволення.

Інші учасники апеляційного провадження не скористалися своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України та не надали суду письмового відзиву на апеляційну скаргу на рішення суду, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 22.09.2021 з`явилися представники позивача та відповідача-1.

Відповідач-2, відповідач-3 вкотре до судового засідання не з`явилися. Про час та місце судового засідання належним чином повідомлені у відповідності до ст. 120, 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема залучені поштові повідомлення.

Ухвали суду неодноразово надсилались на адреси відповідача-2, відповідача-3. В той же час, що стосується відповідача-2 поштові відправлення повертались з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

З цього приводу суд зазначає, що ухвали суду апеляційної інстанції неодноразово надсилались на юридичну адресу відповідача-2, яка відповідає адресі вказаній у ЄДРПОУ, а також адресу яка вказана в апеляційній скарзі. Поштові повідомлення неодноразово було повернуто на адресу суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

Частиною четвертою статті 89 Цивільного кодексу України визначено, що відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини першої статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Суд зазначає, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. При цьому, сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд із додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки наведене зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 16.05.2018 у справі № 910/15442/17, від 10.09.2018 у справі № 910/23064/17, від 24.07.2018 у справі № 906/587/17).

Отже, судом вчинено всі можливі дії щодо належного повідомлення відповідача-2.

Суд констатує, що до визначеної дати проведення судового засідання - 22.09.2021 - від учасників справи не надійшло заяв, клопотань пов`язаних з рухом апеляційної скарги, в т.ч. про перерву чи відкладення розгляду справи, що унеможливило б розгляд справи у цьому судовому засіданні.

Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь учасників справи обов`язковою, учасники належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з огляду на наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, колегія суддів дійшла до висновку про можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Розгляд клопотань.

06.09.2021 через відділ документального забезпечення суду позивачем подано заяву про постановлення у справі №910/18962/20 окремої ухвали відповідно до ст. 246 ГПК ГПК України.

У заяві банк просив постановити окрему ухвалу щодо ТОВ "ПРОМИСЛОВА КОРПОРАЦІЯ "ПРОМ ЕКСПОРТ" стосовно порушення останнім законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення передбаченого ст. 366, 364-1 Кримінального кодексу України.

Заява мотивована тим, що видача векселів була здійснена без дотримання вимог щодо форми, а саме з порушенням абзацу 2 ч. 5 ст. 5 Закону України "Про обіг векселів в Україні" та за відсутності законодавчо визначених умов (відсутність простроченого боргу) за яких можливе складання та видача векселів, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення передбаченого ст. 366, 364-1 Кримінального кодексу України.

У судовому засідананні від 22.09.2021 суд розглянув вказану заяву та протокольною ухвалою від 22.09.2021 дійшов висновку відмовити у її задоволенні.

При цьому суд зазначає, що предметом розгляду даної справи є господарські правові відносини пов`язані із обігом вескеслів. Щодо зазначених у заяві обставин представник банку у судовому засіданні пояснив що до правоохоронних органів із заявою не звертався.

Частиною 1 ст. 246 ГПК України визначено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Колегія суддів дослідивши всі обставини справи, а також мотиви клопотання, дійшла висновку, що у даному випадку відсутні підстави для задоволення заяви банку про постановлення окремої ухвали.

Межі та строк розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного апеляційного перегляду справи, розгляд скарги здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутнього представника позивача та відповідача-1, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційні скарги залишити без задоволення, оскаржене рішення та додаткове рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

28.07.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Промислова корпорація "Пром Експорт" набуло право власності на майновий комплекс "Готель "МИР", загальною площею 17 206,7 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна 00, розташований за адресою: м. Київ, проспект Голосієвський, буд.70.

30.07.2020 між ТОВ "Пром Експорт" як покупцем та ТОВ "Люксор Трейд" як продавцем укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № 300720/02-БВ, відповідно до умов якого ТОВ "Пром Експорт" як покупець зобов`язалось прийняти та оплатити цінні папери (іменні інвестиційні сертифікати, емітовані в бездокументарній формі ТОВ "Брента Капітал", у кількості 57 702 шт., номінальна вартість одного сертифікату 1 000 грн).

Відповідно до п. 1.3. Договору № 300720/02-БВ від 30.07.2020 вартість купівлі-продажу цінних паперів номінальною вартістю 57 702 000 грн за домовленістю сторін складає 125 850 000 грн.

Відповідно до п. 2.2. Договору №300720/02-БВ від 30.07.2020 розрахунок за придбані цінні папери може бути здійснено шляхом видачі ТОВ "Пром Експорт" векселя або іншим способом не забороненим законодавством України.

Відповідно до п. 3.7. Договору № 300720/02-БВ від 30.07.2020 поставка цінних паперів здійснюється з дотриманням принципу "поставка проти оплати". Оплата цінних паперів має бути здійснена до 31.08.2020 (пункт 2.1. Договору).

04.08.2020 ТОВ "Пром Експорт" та ТОВ "Люксор Трейд" було складено Акт про вексельний платіж, відповідно до якого ТОВ "Пром Експорт" в рахунок виконання своїх зобов`язань по оплаті цінних паперів за Договором № 300720/02-БВ від 30.07.2020 передає відповідачу-2 десять простих векселів, емітованих ТОВ "Пром Експорт".

04.08.2020 ТОВ "Пром Експорт" видав 10 векселів зі строком погашення 10.08.2020, номінальною вартістю по 12 585 000 грн кожен, за наступними номерами: AA 2855202, AA2 855203, AA 2855204, AA 2855205, AA 2855206, AA 2855207, AA 2855208, AA 2855209, AA 2855210, AA 2849845.

Сторони погодили, що з моменту підписання Акту про вексельний платіж зобов`язання ТОВ "Пром Ескпорт" по оплаті цінних паперів за Договором №300720/02-БВ від 30.07.2020 припиняються, натомість у ТОВ "Пром Ескпорт" виникає зобов`язання по оплаті емітованих векселів.

06.08.2020 на підставі договору купівлі-цінних паперів № 060820/02-БВ ТОВ "Рамонда" придбало у ТОВ "Люксор Трейд" 10 векселів, емітованих ТОВ "Пром Експорт".

Відповідно до пункту 3.1 Договору від 06.08.2020 на векселях, емітованих ТОВ "Пром Експорт", відповідачем-2 вчинено індосамент на користь ТОВ "Рамонда".

Відповідно до 2.1. Договору від 06.08.2020 ТОВ "Рамонда" до 20.08.2020 мало сплати на користь ТОВ "Люксор Трейд" 125 850 000 грн за придбані векселі.

10.08.2020 ТОВ "Рамонда" пред`явила векселі ТОВ "Пром Експорт" до платежу, про що сторонами було підписано відповідний Акт.

04.09.2020 ТОВ "Пром Експорт" повідомило ТОВ "Рамонда" про відсутність коштів для погашення емітованих векселів (лист ТОВ "Пром Експорт" за вх. № 1 від 04 09.2020).

Рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку № 571 від 29.09.2020 "Щодо заборони торгівлі цінними паперами" було заборонено з 30.09.2020 вчинення правочинів з цінними паперами ТОВ "Брента Капітал" на підставі пункту 163 ст.8 Закону України "Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні" та в зв`язку з перебуванням емітента (ТОВ "Брента Капітал") в ситуації, коли подальший обіг емітованих цінних паперів порушуватиме права інвесторів.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач вважає векселі №№ AA 2855202, AA2 855203, AA 2855204, AA 2855205, AA 2855206, AA 2855207, AA 2855208, AA 2855209, AA 2855210, AA 2849845 такими, що не мають вексельної сили, з огляду на те, що видача векселів була здійснена без дотримання вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 5 Закону України "Про обіг векселів в Україні"; векселі від імені ТОВ "Пром Експорт" видані неуповноваженою особою; недотримано вимоги ст. 4 Закону України "Про обіг векселів в Україні"; недотримано вимоги ст. 75 Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні та прості векселі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що остання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Таким чином, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права. Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й буде здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений приписами статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

При цьому, частиною 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Право кожної особи на захист свого порушеного права, його невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Конституційний принцип доступності правосуддя реалізується через статтю 4 Господарського процесуального кодексу України. Так, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право людини на доступ до правосуддя, а відповідно статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав. З наведеного слідує, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного на момент звернення до суду права позивача. При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як вже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Таким чином, існує певний порядок реалізації прав суб`єктів господарювання та способи захисту порушених прав. Неналежність чи невідповідність обраного способу судового захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція щодо відповідності обраного способу захисту змісту порушеного права, в тому числі в частині ефективності обраного способу захисту, який має забезпечити поновлення порушеного права, наведено Верховним Судом у постанові від 07.05.2018 року у справі № 927/522/17.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним".

Таким чином, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Після з`ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача.

У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові.

Вирішуючи спір про "визнання права", господарський суд повинен диференціювати такі позовні вимоги від вимог про встановлення юридичних фактів, які не підвідомчі судам господарської юрисдикції, а підвідомчі цивільним судам. При цьому, судам належить встановити чи існує між сторонами "спір про право", якими правовими механізмами таке право може бути захищене з огляду на договірні зобов`язання сторін, чи є достатнім для його захисту саме "визнання права", чи потрібне застосування інших механізмів для захисту існуючого права, виходячи з умов укладеного господарського договору.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Так, предметом позову у даній справі є визнання векселів №№ AA 2855202, AA2 855203, AA 2855204, AA 2855205, AA 2855206, AA 2855207, AA 2855208, AA 2855209, AA 2855210, AA 2849845 такими, що не мають вексельної сили.

В обґрунтування порушення своїх прав позивач зазначив, що 10.06.2016 між ТОВ "Ардена", як іпотекодавцем, та АТ КБ "ПриватБанк", як іпотекодержателем, в забезпечення належного виконання кредитного зобов`язання перед АТ КБ "ПриватБанк" було укладено договір іпотеки за умовами якого в іпотеку Банку було передано готельний комплекс "МИР", загальною площею 17206,70 кв.м. розташованого за адресою м. Київ, проспект 40-річчя Жовтня (Голосіївський), 70.

04.08.2017 внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за Кредитним договором, АТ КБ "ПриватБанк" було звернуто стягнення на предмет іпотеки та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вказане нерухоме майно (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №215133358 від 06.07.2020).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2020 у справі №910/15803/19, було скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове про задоволення позовних вимог та визнання недійсним договору іпотеки від 10.06.2016 та скасування реєстраційних дії про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ КБ "ПриватБанк".

В подальшому, ТОВ "Ардена" та ТОВ "Артіс" здійснили дії, направлені на скасування записів про право власності Банку на нерухоме майно, та здійснили відчуження зазначеного об`єкту нерухомого майна на користь ТОВ "Промислова корпорація "Пром Експорт", що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №219156430 від 05.08.2020.

Водночас, 06.08.2020 Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду було відкрито касаційне провадження у справі № 910/15803/19 за касаційною скаргою Банку на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27 справі №910/15803/19.

Крім питання скасування постанови Північного апеляційного господарського від 09.07.2020 у справі №910/15803/19 судом касаційної інстанції розглядається і питання повороту виконання рішення ухваленого судом апеляційної інстанції шляхом поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на готельний Комплекс "МИР", який станом на дату подання позову належить ТОВ "Пром Експорт".

Відтак, наслідком задоволення касаційної скарги Банку, останній отримав правові можливості здійснити повернення зазначеного об`єкту нерухомого майна та відновлення власного правового становища, як власника майна.

Отже, в межах даного судового провадження, позивач у мотивах позову вказав, що у нього існують правомірні очікування та сподівання щодо повернення у його власність 100/100 відсотків майнового сиплексу загальною площею 17206,70 кв.м, розташованого за адресою м. Київ, проспект 40-річчя Жовтня (Голосіївський), 70, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 00, яке наразі є єдиною власністю ТОВ "Промислова корпорація "Пром Експорт".

Одночасно з цим, позивач вважає, що дії ТОВ "АЕФ", ТОВ "Ардена", ТОВ "Артіс", ТОВ "Промислова корпорація "Пром Експорт", ТОВ "Люксор Трейд" та ТОВ "Рамонда" направлені на відчуження відповідного майна, а також вчинення дій, направлених на створення штучної заборгованості у ТОВ "Промислова корпорація "Пром Експорт" шляхом емісії спірних векселів на користь ТОВ "Люксор Трейд" та передачі права вимоги за останніми на ТОВ "Рамонда", які з огляду на строки вчинення відповідних дій, здійснювались виключно з метою створення умов для звернення стягнення на таке нерухоме майно в порядку передбаченому для виконання судових рішень, свідчить про погодженість дій зазначених осіб та очевидну фіктивність правочинів вчинених ними для досягнення протиправної мети - заволодіння чужим майном, та унеможливлення повернення такого майна законному власнику, що за своїм змістом вказує на порушення такими учасниками принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Як встановлено судом, 30.07.2020 між ТОВ "Пром Експорт", як покупцем, та ТОВ "Люксор Трейд" (назву змінено на ТОВ "Ксорікс"), як продавцем, укладено Договір купівлі-продажу цінних паперів № 300720/02-БВ, відповідно до умов якого ТОВ "Пром Експорт" як покупець зобов`язалось прийняти та оплатити цінні папери (іменні інвестиційні сертифікати, емітовані в бездокументарній формі ТОВ "Брента Капітал", у кількості 57 702 шт., номінальна вартість одного сертифікату 1 000 грн).

04.08.2020 ТОВ "Пром Експорт" та ТОВ "Люксор Трейд" було складено Акт про вексельний платіж, відповідно до якого ТОВ "Пром Експорт" в рахунок виконання своїх зобов`язань по оплаті цінних паперів за Договором № 300720/02-БВ від 30.07.2020 передає відповідачу-2 десять простих векселів, емітованих ТОВ "Пром Експорт".

04.08.2020 ТОВ "Пром Експорт" видав 10 векселів зі строком погашення 10.08.2020 р., номінальною вартістю по 12 585 000 грн. кожен, за наступними номерами: AA 2855202, AA2 855203, AA 2855204, AA 2855205, AA 2855206, AA 2855207, AA 2855208, AA 2855209, AA 2855210, AA 2849845.

06.08.2020 між ТОВ "Рамонда" (покупець) та ТОВ "Люксор Трейд" (продавець) укладено договір № 060820/02-БВ купівлі-продажу цінних паперів, за умовами п.п. 1.1, 1.2 якого продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цінні папери - векселі прості, документарні, векселедавцем яких є ТОВ "Промислова корпорація "Пром Експорт", складені 04.08.2020, зі строком погашення - 10.08.2020, номінальною та договірною вартістю по 12 585 000 грн, а саме: АА 2855202, АА 2855203, АА 2855204, АА 2855205, АА 2855206, АА 2855207, АА 2855208, АА 2855209, АА 2855210, АА 2849845.

З огляду на зазначене спірні векселі стосуються правовідносин, які склалися між ТОВ "Люксор Трейд", ТОВ "Рамонда" та ТОВ "Промислова корпорація "Пром Експорт" за договорами № 300720/02-БВ купівлі-продажу цінних паперів від 30.07.2020 та № 060820/02-БВ купівлі-продажу цінних паперів від 06.08.2020.

Отже, враховуючи викладене, судом також встановлено, що АТ КБ "Приватбанк" не є учасником правовідносин, що склалися між ТОВ "Промислова корпорація "Пром Експорт" (векселедавець), ТОВ "Рамонда" (набувач права вимоги за придбаними векселями) та ТОВ "Люксор Трейд" (особа, що здійснила відчуження боргових цінних паперів у спосіб, визначений чинним законодавством). АТ КБ "Приватбанк" не є кредитором, боржником та/або пов`язаною особою з ТОВ "Промислова корпорація "Пром Експорт", ТОВ "Рамонда" та ТОВ "Люксор Трейд" у межах спірних правовідносин.

Зважаючи на викладене, виходячи з наведених позивачем аргументів та наданих ним доказів, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про недоведеність АТ КБ "Приватбанк" відповідно до вимог господарського процесуального законодавства факту порушення саме його права або охоронюваного законом інтересу відповідачами.

Аргументи апеляційної скарги про те, що вищезгадані векселі не мають вексельної сили, з огляду на те, що видача векселів була здійснена без дотримання вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 5 Закону України "Про обіг векселів в Україні"; векселі від імені ТОВ "Пром Експорт" видані неуповноваженою особою; недотримано вимоги ст. 4 Закону України "Про обіг векселів в Україні"; недотримано вимоги ст. 75 Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні та прості векселі, відповідних висновків не спростовують, дублюють аргументи подані ним в ході розгляду справи у суді першої інстанції та зводяться до переоцінки обставин зазначених місцевим судом, яким надана належна правова оцінка.

Крім того, у доводах апеляційної скарги позивач вказує на те, що судом невірно застосовано норми ст. ст. 203 та 215 Цивільного кодексу України. На переконання банку оспорюваний правочин є значним, а отже його укладення потребувало обов`язкової згоди загальних зборів або доказів подальшого схвалення правочину юридичною особою.

Також позивач наголошує про порушення місцевим господарським судом вимог ст. ст. 236, 237 та 238 ГПК України, які мають наслідком невірне вирішення спору. Скаржник зазначає, що у рішенні суду не було надано належної оцінки усім підставам позову, зазначеним банком.

Ці аргументи колегія суддів також відхиляє. При цьому, апеляційний господарський суд зазначає, що наведені доводи позивача є необґрунтованими, оскільки місцевим господарським судом розглянуто справу по суті та відмовлено у задоволенні позовних вимог, виходячи з їх змісту та обраного способу захисту.

Доводів та доказів в розумінні статтей 76-79 ГПК України, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з підстав недоведеності та необґрунтованості факту порушення відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів АТ КБ "Приватбанк".

Дослідивши матеріали справи, предмет та підстави позову, необхідно зазначити, що суд не здійснює оцінку інших фактичних обставин справи, на які посилався позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог. У даному випадку відсутні порушення прав позивача зі сторони відповідачів в аспекті заявлених позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови в позові. Тобто, у суду відсутня необхідність оцінювати наведені позивачем підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на скаржника.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/18962/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 29.09.2021.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.В. Попікова

О.М. Коротун