СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2021 р. Справа № 905/814/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Россолов В.В. , суддя Шутенко І.А.

за участі секретаря судового засідання Мальченко О.О.

за участю представників сторін:

кредитора адвокат Дядюк Є.М.

боржника не з`явився

апелянта - не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу ТОВ "Олд Трейд" (вх. № 2538Д/1) на ухвалу господарського суду Донецької області від 08.07.2021 у справі № 905/814/20 (повний текст якої складено та підписано 08.07.2021 суддею Демідовою П.В. у приміщенні господарського суду Донецької області)

за заявою Шелл Лубрікантс Сипплай Компані Б.В. (Shell Lubricants Supply Company B.V.) б/н від 09.04.2021

до ТОВ "Олд Трейд", м. Львів

про визнання недійсними правочинів боржника

в межах справи про банкрутство за заявою Шелл Лубрікантс Сипплай Компані Б.В. (Shell Lubricants Supply Company B.V.) (реєстраційний номер 27269007) Гаага, Нідерланди до боржника ТОВ Торговий Дім Ліном (), м. Маріуполь, Донецька область,

ВСТАНОВИЛА:

Шелл Лубрікантс Сипплай Компані Б.В. (Shell Lubricants Supply Company B.V.) звернулось до суду із заявою б/н від 09.04.2021, в якій просить визнати недійсними правочини товариства з обмеженою відповідальністю Торговий Дім Ліном щодо здійснення оплат на користь товариства з обмеженою відповідальністю Олд Трейд в сумі 14 160 081,13 грн. та стягнути вказану суму на користь боржника.

В обґрунтування заявлених вимог кредитор посилається на те, що вчинений правочин є фраудаторним з наступних підстав: розрахунки між боржником та ТОВ Олд Трейд відбулися в період з 10.09.2019 по 20.11.2020, тобто протягом підозрілого періоду; неподання боржником фінансової звітності та будь-яких інших документів про майновий стан за 2019 рік; встановлені судом обставини відсутності у боржника майна в 2020 році; відчуження основних засобів (автомобілів) із балансовою вартістю 4 598 000грн (що на 12362 929,06грн менше визнаних судом кредиторських вимог) в період з 30.07.2019 по 09.08.2019, що розглядається судом в межах заяви від 02.02.2021 про недійсність правочинів; наявність в діях боржника складу цивільного правопорушення та заподіяння збитків кредиторів через позбавлення можливості отримати задоволення заявлених вимог в ліквідаційній процедурі в межах спірної суми.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 08.07.2021 у справі № 905/814/20 задоволено заяву Шелл Лубрікантс Сипплай Компані Б.В. (Shell Lubricants Supply Company B.V.) б/н від 09.04.2021 про визнання недійсними правочинів боржника.

Визнано недійсними правочини ТОВ Торговий Дім Ліном щодо здійснення оплат на користь ТОВ Олд Трейд в сумі 14 160 081,13 грн.

Стягнуто з ТОВ Олд Трейд (79069, Львівська область, м.Львів, вул.Шевченка, буд.327, ідентифікаційний код: 42380618) на користь ТОВ Торговий Дім Ліном (87512, Донецька область, м. Маріуполь, Запорізьке шосе, буд.2А, ідентифікаційний код: 30552539) грошові кошти в сумі 14 160 081 (чотирнадцять мільйонів сто шістдесят тисяч вісімдесят одна гривня) 13 коп.

Мотивуючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, пославшись на приписи ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зазначив, що перерахування коштів в підозрілий період за умови наявності кредиторської заборгованості та відсутності будь-яких інших активів, за рахунок яких було б можливо погасити вимоги кредиторів, що завдало збитків кредитору та дійшов висновку про задоволення заяви Шелл Лубрікантс Сипплай Компані Б.В. (Shell Lubricants Supply Company B.V.) б/н від 09.04.2021 та визнання недійсними правочинів товариства з обмеженою відповідальністю Торговий Дім Ліном щодо здійснення оплат на користь товариства з обмеженою відповідальністю Олд Трейд в сумі 14 160 081,13грн.

ТОВ Олд Трейд із вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Донецької області від 08.07.2021 у справі № 905/814/20 та прийняти нове рішення, яким визнати дійсними, укладені між ТОВ Олд Трейд та ТОВ Торговий Дім Ліном правочини щодо здійснення оплат на користь ТОВ Олд Трейд на суму 14 160 081 (чотирнадцять мільйонів сто шістдесят тисяч вісімдесят одна гривня) 13 коп.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильність та неповноту дослідження доказів.

Зокрема, апелянт зазначає, що правочин між ТОВ «ТД ЛІНОМ» та ТОВ «Олд Трейд» , а саме договір 64/1 від 01.08.2019, здійснено законно, мета - поставка товару та його повна оплата, у відповідності до договору та рахунків на оплату, які не стосуються ділових відносин між ТОВ «ТД ЛІНОМ» та Шелл Лубрікантс Сипплай Компані Б.В. Апелянт стверджує, що даний правочин не використовується учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу, за зазначені періоди у ТОВ «ТД ЛІНОМ» у той момент не виникло заборгованості перед Шелл Лубрікантс Сипплай Компані Б.В., тобто ТОВ «ТД Ліном» під час вчинення правочину не набуло статусу боржника та не отримало на себе боргових зобов`язань. Тим більше, як зазначає апелянт, правочин не використовувався учасниками цивільного обороту для уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.09.2021 у даній справі . зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Олд трейд", встановлено строк для подання відзивів, призначено справу до розгляду на 21.09.2021.

16.09.2021 через канцелярію Східного апеляційного господарського суду від представника Шелл Лубрікантс Сипплай Компані Б.В. (Shell Lubricants Supply Company B.V.) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

20.09.2021 через канцелярію Східного апеляційного господарського суду від представника арбітражного керуючого Черкасова С.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

21.09.2021 в день розгляду справи по суті, судом апеляційної інстанції отримано клопотання арбітражного керуючого Черкасова С.А. про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого останній вказує на те, що в день судового засідання він бере участь у судових засіданнях в господарського суду Харківської області, які були призначені раніше ухвалами суду від 03.06.2021 та 06.07.2021 відповідно.

Розглянувши клопотання арбітражного керуючого Черкасова С.А. про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає таке.

За приписами ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу, а саме: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

За приписами статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

Колегія суддів звертає увагу на те, що у випадках неможливості явки в судове засідання представника учасника справи учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з ст. 56, 60, 61 ГПК України з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

Судом апеляційної інстанції явка учасників справи не визнавалася обов`язковою, арбітражним керуючим у клопотанні не вказано, які об`єктивні обставини перешкоджають розгляду справи за його відсутності, а наведені арбітражним керуючим Черкесовим С.А. підстави для відкладення не можуть бути визнані судом об`єктивними.

Відтак, клопотання арбітражного керуючого Черкесова С.А. про відкладення розгляду справи підлягає відхиленню.

Представники апелянта, боржника та ГУ ДПС у Донецькій області в судове засідання Східного апеляційного господарського суду, призначене на 21.09.2021, не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Частиною 3 ст. 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу, постанову суду першої інстанції у справах про банкрутство (неплатоспроможність) у випадках, передбачених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Враховуючи те, що наявних у справі документів достатньо для розгляду справи по суті, з огляду на те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, а також враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком, з огляду на положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційних скарг в даному судовому засіданні за відсутності вказаних представників.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом першої інстанції та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом при вирішенні спору встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з виписки по особовому рахунку ТОВ Торговий дім Ліном за 20.11.2019 на рахунок ТОВ Олд Трейд перераховано грошові кошти в сумі 500 080,18 грн з призначенням платежу: оплата за товар згідно договору поставки №64/1 від 01.18.2019 з ПДВ 20% - 83346,70грн.; з виписки по особовому рахунку боржника за 18.11.2019 вбачається, що на рахунок ТОВ Олд Трейд перераховано 1 500 000,00грн оплата за товар згідно договору поставки №64/1 від 01.18.2019 з ПДВ 20% - 250000,00грн; згідно виписки за 11.11.2019 на рахунок ТОВ Олд Трейд перераховано 650 000,00грн оплата за товар згідно договору поставки №64/1 від 01.18.2019; з виписки по особовому рахунку боржника за 31.10.2019 вбачається, що на рахунок ТОВ Олд Трейд перераховано 150 000,00грн оплата за товар згідно договору поставки №64/1 від 01.18.2019 з ПДВ 20% - 25000,00 грн; з виписки по особовому рахунку боржника за період за 30.10.2019 вбачається, що на рахунок ТОВ Олд Трейд перераховано 300 000,00грн оплата за товар згідно договору поставки №64/1 від 01.18.2019 з ПДВ 20% - 50000,00грн; з виписки по особовому рахунку боржника за 23.09.2019 вбачається, що на рахунок ТОВ Олд Трейд перераховано 2 060 000,95 грн оплата за товар згідно договору поставки №64/1 від 01.18.2019 з ПДВ 20% - 343 333,49грн; з виписки по особовому рахунку боржника за 19.09.2019 вбачається, що на рахунок ТОВ Олд Трейд перераховано 1 500 000,00грн оплата за товар згідно договору поставки №64/1 від 01.18.2019 з ПДВ 20% - 250000,00грн; з виписки по особовому рахунку боржника за 18.09.2019 вбачається, що на рахунок ТОВ Олд Трейд перераховано 1 000 000,00 грн оплата за товар згідно договору поставки №64/1 від 01.18.2019 з ПДВ 20% - 166 666,67грн; з виписки по особовому рахунку боржника за 17.09.2019 вбачається, що на рахунок ТОВ Олд Трейд перераховано 1 000 000,00грн оплата за товар згідно договору поставки №64/1 від 01.18.2019 з ПДВ 20% - 166 666,67грн; з виписки по особовому рахунку боржника за 16.09.2019 вбачається, що на рахунок ТОВ Олд Трейд перераховано 2 000 000,00 грн оплата за товар згідно договору поставки №64/1 від 01.18.2019 з ПДВ 20% - 333 333,34 грн; з виписки по особовому рахунку боржника за 13.09.2019 вбачається, що на рахунок ТОВ Олд Трейд перераховано 1 000 000,00грн оплата за товар згідно договору поставки №64/1 від 01.18.2019 з ПДВ 20% - 166 666,57грн; з виписки по особовому рахунку боржника за 12.09.2019 вбачається, що на рахунок ТОВ Олд Трейд перераховано 1 000 000,00 грн оплата за товар згідно договору поставки №64/1 від 01.18.2019 з ПДВ 20% - 166 666,57грн; з виписки по особовому рахунку боржника за 10.09.2019 вбачається, що на рахунок ТОВ Олд Трейд перераховано 1 500 000,00грн оплата за товар згідно договору поставки №64/1 від 01.18.2019 з ПДВ 20% - 250 000,00грн;

Таким чином, загальна сума грошових коштів перерахованих на користь ТОВ Олд Трейд складає 14 160 081,13 грн.

Колегія суддів, аналізуючи дати здійснення перерахувань, зазначає, що відповідно до закону та правової позиції ВС, викладеної у Верховного суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 29.06.2021 у справі № 904/7905/16, приписи статті 42 КУзПБ у частині підстав визнання недійсними правочинів боржника підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником після дати введення в дію КУзПБ, тобто з 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону про банкрутство.

Таким чином, період перерахувань підпадає під дію як ст. 20 Закону, так і статті 42 КУзПБ, отже можлива недійсність угод (угоди) підлягає оцінці саме з огляду на гіпотезу і диспозицію кожної з норм в залежності від дати здійснення платежу.

Так, застосуванню до правочинів, вчинених 10.09.2019, 12.09.2019, 13.09.2019, 16.09.2019, 17.09.2019, 18.09.2019, 19.09.2019, 23.09.2019, підлягають норми статті 20 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а до правочинів, вчинених 30.10.2019, 31.10.2019, 11.11.2019, 18.11.2019 та 20.11.2019, відповідно норми статті 42 КУзПБ.

Шелл Лубрікантс Сипплай Компані Б.В. (Shell Lubricants Supply Company B.V.) звернулось до суду із заявою б/н від 09.04.2021, в якій просить визнати недійсними правочини товариства з обмеженою відповідальністю Торговий Дім Ліном щодо здійснення оплат на користь товариства з обмеженою відповідальністю Олд Трейд в сумі 14 160 081,13 грн. та стягнути вказану суму на користь боржника.

В обґрунтування заявлених вимог кредитор посилається на те, що вчинений правочин є фраудаторним з наступних підстав: розрахунки між боржником та ТОВ Олд Трейд відбулися в період з 10.09.2019 по 20.11.2020, тобто протягом підозрілого періоду; неподання боржником фінансової звітності та будь-яких інших документів про майновий стан за 2019 рік; встановлені судом обставини відсутності у боржника майна в 2020 році; відчуження основних засобів (автомобілів) із балансовою вартістю 4 598 000грн (що на 12362 929,06грн менше визнаних судом кредиторських вимог) в період з 30.07.2019 по 09.08.2019, що розглядається судом в межах заяви від 02.02.2021 про недійсність правочинів; наявність в діях боржника складу цивільного правопорушення та заподіяння збитків кредиторів через позбавлення можливості отримати задоволення заявлених вимог в ліквідаційній процедурі в межах спірної суми.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, пославшись на приписи ст. 20 Закону та приписи ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, погодився із доводами заявника, визнав їх обґрунтованими та задовольнив заяву Шелл Лубрікантс Сипплай Компані Б.В. (Shell Lubricants Supply Company B.V.) про визнання недійсним правочину ТОВ Торговий Дім Ліном щодо здійснення оплат на користь ТОВ Олд Трейд в сумі 14 160 081,13 грн.

Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, дослідивши правовідносини, які склалися у даному спорі, вивчивши матеріали провадження, не може погодитись із висновком суду першої інстанції і зазначає, що оскаржена ухвала підлягає скасуванню з мотивів хибного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідності ухвали приписам ч.2 ст. 3 ЦК України, а у задоволенні заяви Шелл Лубрікантс Сипплай Компані Б.В. (Shell Lubricants Supply Company B.V.) про визнання правочинів недійсними слід відмовити у повному обсязі.

З огляду на значну кількість помилок суду першої інстанції, колегія суддів вважає за доцільне здійснити їх послідовне перерахування.

1. Відсутність нормативних підстав визнання правочинів (правочину) недійсними.

1.1. Кредитор у своїй заяві про визнання правочинів недійсними взагалі не посилався на ст. 20 Закону, а посилався виключно на п.4 ч.1 ст. 42 КУзПБ, однак колегія суддів вважає за необхідне проаналізувати можливу недійсність правочинів як з огляду на положення ст. 20 Закону (щодо платежів, які були вчинені до 21.10.19), так і з огляду на ст. 42 КУзПБ (щодо платежів, які були вчинені з 21.10.19).

Згідно ч.1 ст. 20 Закону правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.42 КУзПБ правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог. Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Таким чином, у частинах першій та другій статті 42 КУПБ законодавець визначив різні умови для визнання недійсності правочинів боржника. Так, у частині першій цієї статті встановлено такі умови: по-перше, вчинення правочинів після відкриття провадження у справі про банкрутство; по-друге, вчинення правочину протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство; по-третє, якщо правочини завдали збитків боржнику або кредиторам. У частині другій цієї статті такою єдиною умовою є те, що правочини вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство. Отже, умови та підстави визнання недійсними правочинів боржника, визначені частинами першою та другою статті 42 КУПБ мають суттєву різницю.

Частина перша статті 42 КУПБ так звані «складні умови та підстави» визнання недійсними правочинів боржника

Перша умова. Підозрілий період правочинів становить три роки, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство та після відкриття провадження у справі про банкрутство. Так, підозрілий період є обмеженим на минуле і необмеженим на майбутнє. Застосування цього пункту зазначеної статті за межами трирічного строку до відкриття провадження у справі про банкрутство, як і відновлення такого строку, КУПБ не передбачає.

Друга умова. Обов`язковою умовою визнання правочинів недійсними у цьому випадку є наявність завдання збитків боржнику або кредиторам. Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). ГК України збитками визначає витрати, зроблені управненою стороною, втрату або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 ГК України). Статтею 225 ГК України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. При цьому згідно з вимогами частини другої статті 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, повинен бути реальним, а тягар доведення наявності збитків покладений на позивача (заявника). Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною умовою є наявність усіх чотирьох складових правопорушення, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При доведенні збитків потрібно також брати до увагу статтю 74 ГПК України, тому при доказуванні збитків для визнання недійсними правочинів боржника має бути доведено: те, що дії щодо укладення правочину суперечать інтересам боржника чи кредиторів; визначений конкретний розмір збитків, яких зазнав боржник або кредитор; те, що розмір збитків пов`язаний з укладенням оспорюваного правочину; наявність вини сторін правочину у збитках.

Перша підстава. Боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку. Доведенню підлягає наявність зобов`язання, наявність строку його виконання та факт виконання його раніше встановленого строку.

Друга підстава. Боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим. Доведенню підлягає наявність взятого боржником на себе зобов`язання (документарне підтвердження), наявність неплатоспроможності або неможливість виконання зобов`язань перед кредиторами (аналіз активів та пасивів, експертиза) і причинний зв`язок між взятим зобов`язанням та неплатоспроможністю або неможливістю виконання зобов`язань перед кредиторами.

Третя підстава. Боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів. Доведенню підлягає факт відчуження або придбання за цінами, нижчими або вищими за ринкові (експертиза, оцінка); в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів (експертиза, документарне підтвердження).

Четверта підстава. Боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна. Доведенню підлягає підтверджений факт здійснення оплати кредитору, прийняття майна в рахунок виконання зобов`язань (акт приймання-передачі), наявність перевищення суми вимог над вартістю майна (оцінка, експертиза).

П`ята підстава. Боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог. Доказуванню підлягає наявність належним чином засвідчених заставних зобов`язань боржника.

Частина друга статті 42 КУПБ єдина умова та три підстави визнання недійсними правочинів боржника

Єдина умова. Підозрілий період правочинів становить три роки, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство. Так, підозрілий період за цим пунктом є обмеженим лише на минуле.

Перша підстава. Боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог. Необхідно доводити факт наявності майна боржника, факт його безоплатного відчуження (документарне підтвердження), факт виникнення зобов`язання і відсутності майнових дій з боку контрагентів боржника, факт наявності майнових вимог боржника та відмови від них.

Друга підстава. Боржник уклав договір із заінтересованою особою. Доводиться наявність факту укладення договору з особою, визначеною статтею 1 КУПБ як заінтересованою. Заінтересовані особи стосовно боржника юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, щодо яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими; для цілей цього Кодексу заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого чи кредиторів визнаються особи в такому самому переліку, як і заінтересовані особи стосовно боржника.

Третя підстава. Боржник уклав договір дарування. Доводиться наявність укладення будь-яких договорів дарування (документарне підтвердження, реєстр правочинів).

Аналіз обставин спору показує, що відсутні всі без винятку підстави визнання правочину недійсним, які перераховані у ст. 20 Закону та ст. 42 КУзПБ у даному спорі відсутні.

Зокрема, аналізуючи підстави, зазначені у ст. 20 Закону, колегія суддів зазначає, що повністю відсутніми є друга, четверта, п`ята і шоста підстави (боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог). Цих обставин не доводив кредитор, цих обставин не аналізував суд першої інстанції, і матеріали справи не містять ознак існування таких обставин.

Щодо першої підстави прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, колегія суддів зазначає, що заявник у даному спорі взагалі не доводив обставину відсутності відповідних майнових дій іншої сторони і не надавав жодних доказів цього.

В цій частині колегія суддів звертає увагу на те, що у фінансових документах, про які заявнику було відомо, зазначено, що перерахування є оплатою за договором поставки.

Таким чином, документи фінансової діяльності боржника підтверджують ту обставину, що зобов`язання оплати витікало з факту укладення договору про поставку товару.

В цьому аспекті колегія суддів підкреслює, що повна відсутність первинних документів, відсутність боржника за юридичною адресою та очевидна недобросовісність останнього не означають автоматичної недобросовісності контрагентів боржника (це презумпція, яка підлягає спростуванню, а заявник взагалі не здійснював такого спростування із посиланням на докази), і тим більше не звільняє заявника від тягаря доказування відсутності відповідних майнових дій іншої сторони.

В ході вирішення даного спору заявник (кредитор) не навів жодних доказів того, що товар не був поставлений боржнику, а очевидна недобросовісність боржника у відношеннях із кредитором (заявником) і відсутність первинної документації ніяк не означають, що товар не був поставлений у 2019 році.

Звертає на себе увагу той факт, що суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність відповідних майнових дій з боку контрагента:

- без дослідження первинної бухгалтерської документації (вона об`єктивно відсутня у даній справі);

- без встановлення та зазначення в ухвалі змісту і умов правочину, який суд визнав недійсним (суд першої інстанції взагалі не зазначив, який саме правочин він визнає недійсним, які його умови, яка ступінь його виконання тощо).

- за відсутності будь-яких доказів фіктивності невстановленого судом правочину;

- без врахування особливостей ретроактивного застосування ст. 20 Закону, які полягають в тому, що на час вирішення спору товару, як і самої господарської діяльності боржника, може не бути з об`єктивних причин (витрачання, введення в оборот шляхом відчуження; втрата; невідоме суду місце зберігання тощо) і висновок про відсутність відповідних майнових дій не може ґрунтуватися на припущеннях суду, а повинен опиратись на достатні докази;

- на підставі недопустимого доказу (не посвідченої ксерокопії листа № 01-31 від 17.03.2021);

- без врахування того факту, що інші докази, створені в ході діяльності арбітражного керуючого (звіт, аналіз фінансової діяльності тощо) не містять жодних посилань, а тим більше доказів сумнівності оскаржених правочинів (фактично, сумнівність правочинів згадується тільки в листі № 01-31 від 17.03.2021).

Фактично, суд визнав невідомий йому правочин недійсним на підставі листа, який містить суб`єктивну думку арбітражного керуючого, і не містить посилання на жодний доказ.

В цьому аспекті колегія суддів зазначає, що т.з. презумпція сумнівності правочинів, вчинених у підозрілий період, сама по собі не означає безмежної дискреції суду щодо визнання будь-якого правочину, вчиненого у підозрілий період, недійсним, а тому вимагає досконалої юридичної техніки застосування і суворого дотримання вимог, встановлених у відповідній нормі закону, оскільки несе ризики непропорційного втручання в цивільний оборот та майнові права контрагентів боржника.

Загалом, на думку колегії суддів, ретроактивне застосування ст. 20 Закону вимагає від суду розумної виваженості і додержання як балансу і пропорційності втручання в майнові права учасників обороту, так і забезпечення однієї з основних завдань правосуддя у приватних спорах стабільності цивільного обороту.

Застосування т.з. презумпції сумнівності правочинів повинно відповідати меті визнання недійсними саме фраудаторних правочинів боржника, а не обслуговувати бажання наповнення ліквідаційної маси боржника за рахунок контрагентів боржника, чия добросовісність не спростована.

Тому визнання правочину недійсним на підставі єдиного доказу листа із суб`єктивною думкою арбітражного керуючого, на переконання колегії суддів, є екстремальною дискрецією, яка неприпустима в ході ретроактивного застосування ст.20 Закону.

Крім того, у постанові об`єднаної палати КЦС від 1.03.2021 у справі №180/1735/16, яка, серед іншого, стосується принципів у сфері виконання зобов`язання, зазначено, що згідно з п.6 ст.3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст.3 ЦК загалом, так і п.6 цієї статті, свідчить, що загальні засади цивільного права мають фундаментальний характер та інші джерела правового регулювання, передусім акти цивільного законодавства, повинні відповідати змісту загальних засад. Це проявляється, зокрема, в тому, що загальні засади є фактично нормами прямої дії.

Колегія суддів зазначає, що складно назвати розумним і справедливим судове рішення, в якому невстановлений правочин визнається недійсним на підставі листа арбітражного керуючого, в якому він висловлює суб`єктивну позицію про сумнівність грошових перерахувань боржника.

В ході вирішення спору і обговорення даної правової ситуації представник заявника запропонував суду оцінити ситуацію в цілому та врахувати вчинення перерахувань у стислий період часу, факт одночасного відчуження боржником матеріальних активів (автомобілів) і обставини відсутності боржника і документації за юридичною адресою тощо.

Оцінюючи ці факти, колегія суддів знову повертається до міркувань розумної виваженості (розумності і справедливості судового рішення) і зазначає, що недобросовісність боржника носить очевидний характер, що, однак, не означає автоматичної недобросовісності його контрагентів. Одне з завдань судочинства у приватних спорах необхідність захисту стабільності цивільного обороту, вимагає того, щоб ретроактивне застосування ст. 20 Закону надавало контрагентам боржника певні гарантії від свавільного визнання правочинів недійсними і безпідставного втручання в їх право мирного володіння майном.

Такими гарантіями є визнання правочинів недійсними тільки у суворій відповідності із законом (відповідно до прямого змісту норми про недійсність; із доведенням факту відсутності зустрічних май нових дій; із доказовим спростуванням добросовісності контрагентів тощо) та на підставі змагальності сторін.

В обставинах даного спору недоведеність гіпотези ст. 20 Закону (недоведеність відсутності зустрічних майнових дій, не спростування добросовісності тощо) та самоусунення заявника від спростування добросовісності та доведення відсутності зустрічних дій контрагента, не дозволяє суду визнати правочин недійсним, оскільки це є безпідставним і нерозумним втручанням в оборот.

1.2. Щодо підстави прийняття на себе боржником зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до приписів процесуального закону доведення причинного зв`язку між правочином та настанням стану неплатоспроможності наявності збитків покладається на заявника і ця обставина не може бути встановлена «за замовчанням».

Заявник у даному спорі взагалі не доводив цю обставину, не надавав жодних доказів, не приводив міркувань щодо причинного зв`язку між оспорюваним правочином та настанням стану неплатоспроможності тощо.

Між тим, у фінансових документах зазначено, що перерахування є оплатою за товар по договору поставки, а крім того, у своїй апеляційній скарзі відповідач, учасник обороту, який отримав спірні платежі, зробив дві заяви: 1) перерахування здійснені на його користь в порядку виконання договору № 64/1 від 01.08.2019; 2) договір був виконаний з боку апелянта (контрагента).

Відповідач самоусунувся від доказування наведених заяв, що є його правом, однак даний спір є приватно-правовим, в силу чого, з огляду на принцип змагальності і покладення обов`язку доказування на заявника, дані твердження є не спростованими і підлягали врахуванню судом (у наступному пункті даної постанови колегія суддів також аналізує грубе порушення судом першої інстанції презумпції добросовісності, що має безпосереднє значення для оцінки відсутності збитків).

В цьому аспекті колегія суддів знову підкреслює, що ухвала суду першої інстанції винесена без врахування особливостей ретроактивного застосування ст. 20 Закону, які полягають в тому, що на час вирішення спору товару, як і самої господарської діяльності боржника, може не бути з об`єктивних причин (витрачання, введення в оборот шляхом відчуження; втрата; невідоме суду місце зберігання тощо) і висновок про «негативний» характер правочину не може ґрунтуватися на припущеннях суду, а повинен опиратись на достатні докази.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи звіт арбітражного керуючого та аналіз фінансово-господарської діяльності боржника (а.с. 5-6, 14-15, 27-34 матеріалів оскарження ухвали), колегія суддів зазначає, що, по-перше, арбітражним керуючим встановлена повна відсутність господарської документації боржника, що унеможливлює спростування тверджень відповідача (принциповим в даному аспекті є те міркування, що самостійний учасник цивільного обороту, добросовісність якого не спростована, не може нести відповідальності за недобросовісні дії ТОВ Торговий Дім Ліном по знищенню чи прихованню документації); по-друге, у своїх звіті та аналізі арбітражний керуючий Черкасов С.А. взагалі не згадує перерахування, які досліджуються у даному спорі як такі, що вчинені недобросовісно; що потягли банкрутство боржника; що мають ознаки фіктивності тощо.

Колегія суддів підкреслює, що окрім листа арбітражного керуючого на адресу заявника № 01-31 від 17.03.2021, оцінка якому надана у п. 2 даної постанови, матеріали справи взагалі не містять жодних даних щодо незаконності, безпідставності або фіктивності оскаржених грошових перерахувань.

Таким чином, у даній справі заявником не наведено жодних доказів того, що вчинений правочин носить «негативний» характер, а тим більше потяг неплатоспроможність боржника.

Сам по собі факт укладання правочину у підозрілий період не свідчить про існування такого «негативного» зобов`язання, оскільки підлягає доведенню наявність причинного зв`язку між зобов`язанням та настанням стану неплатоспроможності.

Враховуючи, що дані про виконання правочину з боку контрагента не спростовані (і не спростовувалися заявником взагалі), суд не може дійти висновку про наявність такого «негативного» зобов`язання.

1.3. Щодо підстав, передбачених ст. 42 КУзПБ.

Аналізуючи підстави, зазначені у ч.1 ст. 42 КУзПБ (т.з. складні умови та підстави), колегія суддів зазначає, що відсутній обов`язкові елементи юридичного складу недійсності, а саме спричинення збитків боржнику або кредитору та прийняття боржником на себе зобов`язання, яке призвело до банкрутства.

Так, відповідно до приписів ч.2 ст. 623 ЦК України доведення наявності збитків покладається на заявника. Аналогічна позиція щодо покладання тягаря доказування у даній категорії спорів на заявника неодноразово висловлював ВС при розгляді справ про недійсність правочинів, вчинених банкрутом.

Заявник у даному спорі взагалі не доводив цю обставину, не надавав жодних доказів, не приводив міркувань щодо наявності юридичного складу збитків тощо.

Між тим, у фінансових документах зазначено, що перерахування є оплатою за товар по договору № 64/1 від 01.08.2021, а крім того, у своїй апеляційній скарзі відповідач, учасник обороту, який отримав спірні платежі (ТОВ Олд Трейд) зробив дві заяви: 1) перерахування здійснені на його користь в порядку виконання договору поставки № 64/1 від 01.08.2019; 2) договір був повністю виконаний ТОВ Олд Трейд, була здійснена поставка товару на адресу ТОВ Торговий Дім Ліном.

Відповідач самоусунувся від доказування наведених заяв, що є його правом, однак даний спір є приватно-правовим, в силу чого, з огляду на принцип змагальності і покладення обов`язку доказування на заявника, дані твердження є не спростованими і підлягали врахуванню судом (у п. 1.4. даної постанови колегія суддів також аналізує грубе порушення судом першої інстанції презумпції добросовісності, що має безпосереднє значення для оцінки відсутності збитків).

Оцінюючи наявні у матеріалах справи звіт арбітражного керуючого та аналіз фінансово-господарської діяльності боржника (а.с. 5-6, 14-15, 27-34 матеріалів оскарження ухвали), колегія суддів зазначає, що, по-перше, арбітражним керуючим встановлена повна відсутність господарської документації боржника, що унеможливлює спростування тверджень відповідача (принциповим в даному аспекті є те міркування, що самостійний учасник цивільного обороту, добросовісність якого не спростована, не може нести відповідальності за недобросовісні дії ТОВ Торговий Дім Ліном по знищенню чи прихованню документації); по-друге, у своїх звіті та аналізі арбітражний керуючий Черкасов С.А. взагалі не згадує перерахування, які досліджуються у даному спорі як такі, що вчинені недобросовісно; що потягли банкрутство боржника; що мають ознаки фіктивності тощо.

Колегія суддів підкреслює, що окрім листа арбітражного керуючого на адресу заявника № 01-31 від 17.03.2021, оцінка якому надана у п. 2 даної постанови, матеріали справи взагалі не містять жодних даних щодо незаконності, безпідставності або фіктивності оскаржених грошових перерахувань.

Таким чином, у даній справі заявником не наведено жодних доказів наявності збитків боржника.

Аналогічним чином заявник не доводив факту взяття боржником на себе зобов`язання, внаслідок чого останній став неплатоспроможним.

Сам по собі факт укладання правочину не свідчить про існування такого «негативного» зобов`язання, оскільки підлягає доведенню наявність причинного зв`язку між зобов`язанням та настанням стану неплатоспроможності.

Враховуючи, що дані про виконання правочину з боку контрагента не спростовані (і не спростовувалися заявником взагалі), суд не може дійти висновку про наявність такого «негативного» зобов`язання.

Крім того, оцінюючи можливі збитки кредитора внаслідок спірних перерахувань, колегія суддів відзначає, що заявник взагалі не доводив цю обставину в ході вирішення спору - не наводив доказів існування юридичного складу збитків, а суд першої інстанції самоусунувся від оцінки відсутності доказів наявності та юридичного складу збитків.

Зокрема, заявник та суд першої інстанції, на думку колегії суддів, здійснили підміну понять, оскільки зазначили у своїй заяві та в оскаржуваній ухвалі про збитковість операцій, вчинених боржником у підозрілий період.

Однак, вчинення правочину у підозрілий період не тотожне збитковості правочину, і не звільняє заявника від обов`язку доказування, встановленого ч.2 ст. 623 ЦК України.

Правочин міг бути виконаний і принести боржнику певний, і навіть позитивний фінансовий результат, а особливості ретроактивного застосування ст. 42 КУзПБ вимагають враховувати це міркування і на підставі об`єктивних доказів доводити, що правочин дійсно був збитковим.

Аналогічна позиція висловлена ВС у численних постановах, та й загалом обов`язок доведення юридичного складу збитків є очевидним.

Протилежне тлумачення закону, якого дотримується заявник, є нонсенсом, оскільки якщо вважати збитковим будь-який правочин з перерахування коштів чи відчуження активів боржника, вчинений у підозрілий період, то визнанню недійсними підлягають усі подібні правочини без винятку.

За таких умов обставини наявності збитків боржника або кредитора є як мінімум недоведеними, що виключає визнання правочинів недійсними на підставі ч.1 ст. 42 КУзПБ.

Оцінюючи можливу наявність четвертої підстави - боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна, колегія суддів зазначає, що за цією підставою доведенню підлягає наявність перевищення суми вимог над вартістю майна (оцінка, експертиза).

В той же час матеріали справи не містять об`єктивних даних щодо розміру і вартості майна боржника на час вчинення оскарженого правочину.

З матеріалів справи випливає, що арбітражний керуючий не проводив оцінку майна (залишків грошових коштів на усіх рахунках сукупно та вартості матеріальних активів та прав вимог) і жодних даних в цій частині матеріали справи не містять.

Аналогічно розміру вартості активів боржника на час вчинення спірного правочину не доводив і заявник (кредитор) такі дані відсутні як і його заяві, так і в матеріалах її розгляду.

Колегія суддів підкреслює, що співвідношення суми боргу та розміру активів не може визначатися припущеннями, а повинно мати здатність до арифметичної перевірки, в тому числі судом, тобто повинно мати належне обґрунтування із посиланням на докази.

Таких доказів матеріали справи не містять, а відсутність доказів у даному випадку не може тлумачитися судом на користь заявника (кредитора), оскільки це суперечить як принципу змагальності, так і вимогам об`єктивності судочинства.

Крім того, як зазначалося вище, особливості ретроактивного застосування ст. 42 КУзПБ не дозволяють ототожнювати відсутність активів на час порушення справи про банкрутство із відсутністю активів в минули господарські періоди, тобто відсутність активів у вересні листопаді 2019 року підлягає обов`язковому доказовому доведенню.

Однак цей факт не доведений заявником, в силу чого підстави застосування четвертої підстави ст. 42 КУзПБ відсутні.

Оцінюючи можливість застосування до спірних правовідносин ч.2 ст. 42 КУзПБ, колегія суддів зазначає, що повністю відсутніми є друга та третя підстава (укладання угод із заінтересованою особою та укладання договору дарування). Цих обставин не доводив кредитор, цих обставин не аналізував суд першої інстанції, і матеріали справи не містять ознак існування таких обставин.

Щодо першої підстави ч.2 ст. 42 КУзПБ (боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог) колегія суддів зазначає про її відсутність і знову звертає увагу на те, що у фінансових документах, про які заявнику було відомо, зазначено, що перерахування є оплатою за товар по договору (шини для автомобілів), тобто документи фінансової діяльності боржника підтверджують ту обставину, що зобов`язання оплати витікало з факту укладення договору про поставку товару.

В цьому аспекті колегія суддів підкреслює, що повна відсутність первинних документів, відсутність боржника за юридичною адресою та очевидна недобросовісність останнього не означають автоматичної недобросовісності контрагентів боржника (це презумпція, яка підлягає спростуванню, а заявник взагалі не здійснював такого спростування із посиланням на докази), і тим більше не звільняє заявника від тягаря доказування відсутності відповідних майнових дій іншої сторони.

В ході вирішення даного спору заявник (кредитор) не навів жодних доказів того, що товар не був поставлений боржнику, а очевидна недобросовісність боржника у відношеннях із кредитором (заявником) і відсутність первинної документації ніяк не означають, що товар не був поставлений у 2019 році.

Як зазначалося вище, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність відповідних майнових дій з боку контрагента:

- без дослідження первинної бухгалтерської документації (вона об`єктивно відсутня у даній справі);

- без встановлення та зазначення в ухвалі змісту і умов правочину, який суд визнав недійсним (суд першої інстанції взагалі не зазначив, який саме правочин він визнає недійсним, які його умови, яка ступінь його виконання тощо).

- за відсутності будь-яких доказів фіктивності невстановленого судом правочину;

- без врахування особливостей ретроактивного застосування ст. 42 КУзПБ, які полягають в тому, що на час вирішення спору товару, як і самої господарської діяльності боржника, може не бути з об`єктивних причин (витрачання, введення в оборот шляхом відчуження; втрата; невідоме суду місце зберігання тощо) і висновок про відсутність відповідних майнових дій не може ґрунтуватися на припущеннях суду, а повинен опиратись на достатні докази;

- на підставі недопустимого доказу (непосвідченої копії листа № 01-31 від 17.03.2021);

- без врахування того факту, що інші докази, створені в ході діяльності арбітражного керуючого (звіт, аналіз фінансової діяльності тощо) не містять жодних посилань, а тим більше доказів сумнівності оскаржених правочинів (фактично, сумнівність правочинів згадується тільки в листі № 01-31 від 17.03.2021).

Фактично, суд визнав невідомий йому правочин недійсним на підставі листа, який містить суб`єктивну думку арбітражного керуючого, і не містить посилання на жодний доказ.

В цьому аспекті колегія суддів зазначає, що т.з. презумпція сумнівності правочинів, вчинених у підозрілий період, сама по собі не означає безмежної дискреції суду щодо визнання будь-якого правочину, вчиненого у підозрілий період, недійсним, а тому вимагає досконалої юридичної техніки застосування і суворого дотримання вимог, встановлених у відповідній нормі закону, оскільки несе ризики непропорційного втручання в цивільний оборот та майнові права контрагентів боржника.

Загалом, на думку колегії суддів, ретроактивне застосування ст. 42 КУзПБ (як і попередньої ст. 20 Закону) вимагає від суду розумної виваженості і додержання як балансу і пропорційності втручання в майнові права учасників обороту, так і забезпечення однієї з основних завдань правосуддя у приватних спорах стабільності цивільного обороту.

Застосування т.з. презумпції сумнівності правочинів повинно відповідати меті визнання недійсними саме фраудаторних правочинів боржника, а не обслуговувати бажання наповнення ліквідаційної маси боржника за рахунок контрагентів боржника, чия добросовісність не спростована.

Тому визнання правочину недійсним на підставі єдиного доказу листа із суб`єктивною думкою арбітражного керуючого, на переконання колегії суддів, є екстремальною дискрецією, яка неприпустима в ході ретроактивного застосування ст. 42 КУзПБ.

Крім того, у постанові об`єднаної палати КЦС від 1.03.2021 у справі №180/1735/16, яка, серед іншого, стосується принципів у сфері виконання зобов`язання, зазначено, що згідно з п.6 ст.3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст.3 ЦК загалом, так і п.6 цієї статті, свідчить, що загальні засади цивільного права мають фундаментальний характер та інші джерела правового регулювання, передусім акти цивільного законодавства, повинні відповідати змісту загальних засад. Це проявляється, зокрема, в тому, що загальні засади є фактично нормами прямої дії.

Колегія суддів зазначає, що складно назвати розумним і справедливим судове рішення, в якому невстановлений правочин визнається недійсним на підставі листа арбітражного керуючого, в якому він висловлює суб`єктивну позицію про сумнівність грошових перерахувань боржника.

В ході вирішення спору і обговорення даної правової ситуації представник заявника запропонував суду оцінити ситуацію в цілому та врахувати вчинення перерахувань у стислий період часу, факт одночасного відчуження боржником матеріальних активів (автомобілів) і обставини відсутності боржника і документації за юридичною адресою тощо.

Оцінюючи ці факти, колегія суддів знову повертається до міркувань розумної виваженості (розумності і справедливості судового рішення) і зазначає, що недобросовісність боржника носить очевидний характер, що, однак, не означає автоматичної недобросовісності його контрагентів. Одне з завдань судочинства у приватних спорах необхідність захисту стабільності цивільного обороту, вимагає того, щоб ретроактивне застосування ст. 42 КУзПБ надавало контрагентам боржника певні гарантії від свавільного визнання правочинів недійсними і безпідставного втручання в їх право мирного володіння майном.

Такими гарантіями є визнання правочинів недійсними тільки у суворій відповідності із законом (відповідно до прямого змісту норми про недійсність; із доведенням факту відсутності зустрічних май нових дій; із доказовим спростуванням добросовісності контрагентів тощо) та на підставі змагальності сторін.

В обставинах даного спору недоведеність гіпотези ст. 42 КУзПБ (недоведеність збитків, недоведеність відсутності зустрічних майнових дій, не спростування добросовісності тощо) та самоусунення заявника від спростування добросовісності та доведення як збитків боржника, так і відсутності зустрічних дій контрагента, не дозволяє суду визнати правочин недійсним, оскільки це є безпідставним і нерозумним втручанням в оборот.

1.4. Очевидне порушення судом першої інстанції принципів змагальності та презумпції добросовісності учасника цивільного обороту.

Зокрема, в оскарженій ухвалі суд першої інстанції зазначив: «ТОВ Олд Трейд, який є контрагентом за договором та відповідно особою на користь якої перераховано грошові кошти, в судові засідання не з`явився, при цьому, ухвали суду від 17.05.2021 та від 07.06.2021 отримано особисто 27.05.2021 та 17.06.2021, що підтверджується даними з офіційного веб-сайту Укрпошта за трекінгом поштового відправлення, своїм правом на подання відзиву на заяву кредитора щодо недійсності правочину суду не скористався, доводи щодо підстав перерахування спірних коштів не навів та ніяким чином не спростував, викладені в заяві обставини.

Ані матеріали заяви, ані матеріали справи не містять будь-яких відомостей щодо того який товар придбано, на яких умовах, що ставить під сумнів вчинення правочину спрямованого на набуття прав та обов`язків у вигляді придбання права власності на товар, та свідчить про свідоме виведення грошових активів боржника за метою уникнення погашення кредиторської заборгованості.».

Крім того, нижче суд першої інстанції зазначив: «Суд наголошує на тому, що пасивна позиція відповідача, відсутність доказів отримання товару, та інших спростувань щодо фактів, викладених заявником у заяві, дає підстави суду погодитися із позицією заявника про визнання недійсними правочинів боржника по перерахуванню коштів відповідачеві з підстав, визначених ст. 20 Закону та ст. 42 Кодексу, як таких, що спричинили збитки боржнику та , як наслідок, зробили його неплатоспроможним.»

Очевидно, що ці твердження суду є грубим порушенням принципу змагальності на користь заявника.

Процесуальний закон покладає обов`язок доведення факту збитків та невиконання майнових дій іншою стороною саме на заявника, а не відповідача.

Пасивна позиція відповідача означає тільки одне небажання реалізувати своє право щодо надання доказів і готовність нести відповідні ризики ненадання доказів на свою користь.

Однак факт невиконання зобов`язання, факт не здійснення зустрічної поставки товару, тощо не може бути доведений «процесуальною бездіяльністю відповідача», оскільки, як зазначалося вище, тягар доказування цих обставин закон покладає на заявника.

В силу викладеного цитовані висновки суду першої інстанції є незаконними, оскільки прямо суперечать принципу змагальності (ст. 13 ГПК України).

Крім того, ці висновки суду першої інстанції суперечать і презумпції добросовісності учасника цивільного обороту.

Так, у цивільному праві добросовісність презюмується (ч.5 ст. 12 ЦК України). Ця добросовісність у визначених випадках підлягає спростуванню в ході вирішення спору судом.

Однак у даному спорі суд фактично дійшов до висновку про спростування презумпції добросовісності на підставі власного бажання та припущень: в ході вирішення спору ані заявник не спростовував вказану презумпцію із посиланням на докази, ані суд не досліджував і не посилався на будь-які докази недобросовісності контрагента.

В цій частині колегія суддів в черговий раз підкреслює, що очевидна недобросовісність боржника, яка вбачається в обставинах даного спору, не означає автоматичної недобросовісності контрагентів боржника, а безпідставне спростування судом презумпції добросовісності в умовах ретроактивного застосування ст. 20 Закону є вкрай небезпечним підходом, який посягає на стабільності цивільного обороту.

2. Порушення норм процесуального права, недопустимість доказу.

Як зазначалося вище, правочин був визнаний судом недійсним на підставі листа арбітражного керуючого від 17.03.2021 № 01-31, в якому він висловлює суб`єктивну позицію про сумнівність грошових перерахувань боржника (а.с. 14 т. 13).

Цей лист є єдиним доказом по суті справи, який заявник подав суду при поданні своєї заяви про визнання правочину недійсним (а.с. 14 т. 13).

Цей доказ був прийнятий судом і покладений в основу оскаржуваної ухвали, незважаючи на його очевидну недопустимість.

Так, лист поданий заявником у вигляді непосвідченої ксерокопії.

Матеріали справи не містять ані оригіналу цього листа, ані посвідченої належним чином копії.

Більше того, аналіз додатків (доказів), які подавалися арбітражним керуючим у справу про банкрутство, показує, що такого листа суду ним також ніколи не подавалося, в тому числі у вигляді посвідченої копії.

Відповідно до ч.2, 4 ст. 91 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Вказана нормативна вимога є очевидною, загальновідомою і не вимагає особливих зусиль учасника спору для її виконання.

Очевидно, що у даному спорі ця вимога не виконана, що тягне безумовну недопустимість доказу.

Така правова позиція закріплена у постанові КГС ВС від 11 липня 2018 року у справі №904/8549/17 та ряді наступних у часі постанов (постанова КАС ВС від 14 квітня 2020 року у справі № 320/4916/19 тощо) і загалом є очевидною.

Зокрема, позиція ВС полягає в тому, що невиконання вимог щодо посвідчення ксерокопій письмових доказів тягне за собою їх недопустимість. Відповідно відомості, наявні в цих письмових доказах, не підлягають дослідженню, оскільки порушений встановлений законом процесуальний порядок їх подання.

Суд першої інстанції не звернув уваги на недопустимість доказу і жодним чином не мотивував його прийняття і врахування.

Таким чином, самостійною і достатньою підставою скасування судового рішення та відмови у задоволенні заяви є порушення приписів процесуального закону щодо посвідчення копій письмових документів (ст. 91 ГПК України) та недопустимість письмового доказу, покладеного в основу заяви кредитора та рішення суду першої інстанції (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи встановлені колегією суддів помилкові застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала господарського суду Донецької області від 08.07.2021 у справі № 905/814/20 скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заяви Шелл Лубрікантс Сипплай Компані Б.В. (Shell Lubricants Supply Company B.V.) б/н від 09.04.2021 про визнання недійсними правочинів боржника.

Керуючись статтями 264, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Олд Трейд" (вх. № 2538Д/1) на ухвалу господарського суду Донецької області від 08.07.2021 у справі № 905/814/20 задовольнити.

Ухвалу господарського суду Донецької області від 08.07.2021 у справі № 905/814/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви Шелл Лубрікантс Сипплай Компані Б.В. (Shell Lubricants Supply Company B.V.) б/н від 09.04.2021 про визнання недійсними правочинів боржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 27.09.2021.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя В.В. Россолов

Суддя І.А. Шутенко