РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.09.2021Справа № 910/11716/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г. розглянув у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯКІСТЬ ЖИТТЯ ПЛЮС" (65026, м. Одеса, провулок Красний, буд. 9)

до Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, 28-А)

про стягнення 54 005,99 грн

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯКІСТЬ ЖИТТЯ ПЛЮС" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Концерну "Військторгсервіс" про стягнення 54 005,99 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки № ВКС-3217 від 19.06.2020, а саме в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 315 478,65 грн. У зв`язку з наявністю заборгованості, позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою. Рішенням Господарського суду Одеської області по справі № 910/2996/20 від 01.02.2021, яке було залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду по справі № 910/2996/20 від 25.05.2021, позовні вимоги позивача були задоволені частково. А тому позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку додатково нараховані грошові втрати які поніс позивач у розмірі 54 005,99 грн, з яких: 3% річних у розмірі 6 953,81 грн, інфляційні втрати у розмірі 31 844,82 та пеня у розмірі 15 207,36 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/11716/21 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

13.08.2021 на електронну адресу суду надійшло клопотання позивача про долучення доказів.

18.08.2020 через загальний відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку заявлених позовних вимог, що унеможливлює їх розгляд та ставить під сумнів відповідність поданої позовної заяви вимогам ст. 162 ГПК України та свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог. Крім того, у відзиві відповідач просить суд зменшити розмір штрафних санкцій до 1,00 грн у випадку задоволення позовних вимог.

25.08.2020 на електронну адресу суду та до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач не погоджується з доводами відповідача та зазначає, що позивачем було здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат за кожною видатковою накладною окремо, адже період поставок за цими накладеними різний, а тому період закінчення сплати за кожною накладною спливає в різний час. Позивач також заперечує щодо тверджень відповідача про те, що нарахована пеня не спів мірна з боргом, на який вона нараховується.

Відповідач своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив не скористався.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

19 червня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЯКІСТЬ ЖИТТЯ ПЛЮС», (надалі -постачальник, позивач) та Концерном «Військторгсервіс» (надалі - покупець, відповідач) в особі філії «Південна» був укладений Договір від 19 червня 2020 №ВКС-3217, згідно умов якого постачальник зобов`язується постачати відповідачеві питну воду (надалі - товар), а покупець зобов`язався прийняти товар та своєчасно оплачувати на умовах визначених в даному Договорі.

Постачальник поставляє товар покупцю на умовах DDP (доставка на склад покупця) в строки та за адресою, що визначаються покупцем в замовленні. Постачальник може поставляти товар на умовах EXW (само вивіз зі складу постачальника). Право власності на товар переходить до покупця з дня поставки товару. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін товарно-транспортних накладних, (далі по тексту - ТТН), які складаються у двох примірниках: один для покупця, один - постачальнику (п.п.2.1.-2.4. договору).

На виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу питну воду за наступними видатковими накладними, а саме:

- видаткова накладна № 1008-01 від 10 серпня 2020 р. на суму 4 395,60 грн.;

- видаткова накладна № 1908-01 від 19 серпня 2020 р. на суму 21 844,80 грн.;

- видаткова накладна № 1908-01 від 19 серпня 2020 р. на суму 9 629,25 грн.;

- видаткова накладна № 1908-05 від 19 серпня 2020 р. на суму 7 770,00 грн.;

- видаткова накладна № 1908-02 від 19 серпня 2020 р. на суму 42 180,00 грн.;

- видаткова накладна № 2508-02 від 25 серпня 2020 р. на суму 2 808,30 грн.;

- видаткова накладна № 2508-03 від 25 серпня 2020 р. на суму 34 410,00 грн.;

- видаткова накладна № 2508-04 від 25 серпня 2020 р. на суму 2 664,00 грн.;

- видаткова накладна № 2508-05 від 25 серпня 2020 р. на суму 6 937,50 грн.;

- видаткова накладна № 2508-06 від 25 серпня 2020 р. на суму 6 310,35 грн.;

- видаткова накладна № 2508-07 від 25 серпня 2020 р. на суму 28 271,70 грн.;

- видаткова накладна № 2808-01 від 28 серпня 2020 р. на суму 4 995,00 грн.;

- видаткова накладна № 0209-02 від 02 вересня 2020 р. на суму 81 401,85 грн.;

- видаткова накладна № 160920-01 від 16 вересня 2020 р. на суму 61 860,30 грн.

Загальна заборгованість за вищевказаними накладними становила 315 478,65 грн та не була оплачена відповідачем, що стало підставою для звернення позивача з позовом до Господарського суду Одеської області про стягнення вищезазначеної суми.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 01 лютого 2021 року у справі №916/2996/20, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного Господарського суду Одеської області від 25.05.21, суд частково задовольнив позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯКІСТЬ ЖИТТЯ ПЛЮС», стягнув з Концерну "Військторгсервіс" в особі Філії "Південна" концерну "Військторгсервіс" основний борг у сумі 315 478 грн 65 коп., пеню у сумі 4 189 грн 63 коп., 3% річних у сумі 1026 грн 92 коп. та судовий збір у сумі 4 810 грн 43 коп.

16 червня 2021 року на підставі наказу Господарського суду Одеської області №916/2996/20 від 07.06.2021 було відкрито виконавче провадження №65811284.

13 липня 2021 року на виконання вищевказаного наказу Філією "Південна" концерну "Військторгсервіс" було сплачено 325 505,63 грн.

Позивач звертаючись з позовом до суду зазначає, що у позовній заяві у справі №916/2996/20 розрахунок 3% річних та пені здійснювався станом на 19.10.2020, а інфляційні втрати взагалі не нараховувались. Також, позивачем при поданні зазначеної позовної заяви помилково не було нараховано грошові втрати за видатковою накладною №1008-01 від 10.08.2020 на суму 4 395,60, та за видатковою накладною №2808-01 від 28.08.2020 на суму 4 995,00 грн. Таким чином, за доводами позивача, грошові втрати, що були понесені позивачем через несвоєчасну сплату заборгованості з боку відповідача, складають 54 005,99 грн, з яких: 6 953,81 грн - 3% річних, 31 844,82 грн - інфляційні втрати, 15 207,36 грн - пеня.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

При цьому у п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зазначені підстави визначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов`язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Крім того, чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого.

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою ст. 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Законодавство не обмежує можливість позивача захистити своє право на грошову компенсацію в окремому судовому провадженні після винесення судового рішення про стягнення основної суми боргу.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суму м. Києва від 01.02.2021 у справі №916/2996/20 були частково задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯКІСТЬ ЖИТТЯ ПЛЮС» та стягнуто з Концерну "Військторгсервіс" в особі Філії "Південна" концерну "Військторгсервіс" основний борг у сумі 315 478 грн 65 коп., пеню у сумі 4 189 грн 63 коп., 3% річних у сумі 1026 грн 92 коп. та судовий збір у сумі 4 810 грн 43 коп.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, рішення Господарського суму м. Києва від 01.02.2021 у справі №916/2996/20, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Судом встановлено, що 07.06.2021 року на виконання вищевказаного рішення суду було видано відповідний судовий наказ та 16.06.2021 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 65811284.

З наявної у матеріалах справи виписки із банківського рахунку вбачається, що 13.07.2021 Філією "Південна" концерну "Військторгсервіс" було сплачено в межах виконавчого провадження №65811284 грошові кошти у розмірі 325 553,72 грн.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 6.1 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, сторони несуть відповідальність, передбачену договором та чинним законодавством України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунки 3% річних, суд встановив, що їх розмір є меншим, ніж заявлено позивачем, відтак, за розрахунком суду, обґрунтованою до стягнення є сума 3% річних у розмірі 6 927,88 грн.

Що стосується інфляційних втрат, то за перерахунком суду їх розмір є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 31 844,82 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 343 Господарського кодексу України встановлено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6.2 договору встановлено, що за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару, останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

За допомогою системи "Ліга-закон" судом було здійснено перевірку наданого позивачем розрахунку пені, за результатом якої сума пені склала 15 201,40 грн.

Разом з тим, суд приймає до уваги, що відповідачем у відзиві на позовну заяву було заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій до 1,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків.

Статтею 546 Цивільного кодексу України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

Суд зазначає, що законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В обґрунтування заявленого клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій відповідач зазначає, що є державним господарським підприємством, що засноване на державній формі власності та входить до складу Міністерства оборони України. Починаючи з 2018 року відповідач щомісячно сплачує кошти передбачені умовами мирової угоди у справі №910/23971/16 про банкрутство Концерну "Військторгсервіс", невиконання умов якої призведе до поновлення провадження у справі про банкрутство та до недоотримання державою коштів. Крім того, відповідач просить врахувати відсутність вини Концерну "Військторгсервіс" у створені обставин, які обумовлені в тому числі зменшенням обсягів надання послуг у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби та запровадження карантинних обмежень.

З огляду на вищезазначене, з урахуванням інтересів обох сторін, причин невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, наслідків порушення зобов`язання та вжиття останнім заходів до їх виконання, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення клопотання відповідача та зменшення розміру нарахованої позивачем пені до 50% відсотків - 7 600,70 грн.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що доводи відповідача викладені у відзиві не спростовують висновку суду про наявність заборгованості перед позивачем та спростовуються вищенаведеним.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯКІСТЬ ЖИТТЯ ПЛЮС".

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Що стосується судових витрат відповідача на правову допомогу у сумі 9 700,30 грн, суд зазначає наступне.

Згідно з приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано Договір про надання правової допомоги №1010/м від 17.06.2021 з додатковою угодою до нього від 20.07.2021, розрахунок витрат на правову допомогу, акт наданих послуг №81 від 14.07.2021 на суму 9 700,30 грн та платіжне доручення №134 від 15.07.2021 про сплату позивачем вищевказаної суми.

З долученого до матеріалів справи розрахунку витрат на правову допомогу та Акту надання послуг №81 від 14.07.2021 вбачається, що Адвокатським об`єднанням «Компанія «Довіра» були надані позивачу наступні послуги:

- ознайомлення з документацією (1 день) - 1000,00 грн;

- підготовка позовної заяви про стягнення боргу (4 год) - 5 000,00 грн;

- підготовка ціни позову (3 год) - 1 000,00 грн;

- гонорар адвоката - 2 700,30 грн.

Отже, всього виконано робіт (надано послуг) за договором на загальну суму 9 700,30 грн.

Суд зазначає, що за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Суд зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Оцінивши подані позивачем докази в підтвердження понесених ним витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, характеру та обсягу наданих послуг, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку також про часткове задоволення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, у розмірі 5 000,00 грн.

Керуючись ст. 129, 236 - 239, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, 28-А, ідентифікаційний код 33689922) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯКІСТЬ ЖИТТЯ ПЛЮС" (65026, м. Одеса, провулок Красний, буд. 9, ідентифікаційний код 37759618) 3% річних у розмірі 6 927 грн 88 коп., інфляційні втрати у розмірі 31 844 грн 82 коп., пеню у розмірі 7 600 грн 70 коп., судовий збір у розмірі 2 268 грн 66 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 28.09.2021

Суддя Л. Г. Пукшин