ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. ОдесаСправа № 915/29/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Трущенко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія ЕНЕРГОАТОМ в особі Відокремленого підрозділу Южно-Українська атомна електрична станція

на рішення господарського суду Миколаївської області від 24.05.2021, суддя в І інстанції Семенчук Н.О., повний текст якого складено 14.06.2021 в м. Миколаєві

у справі № 915/29/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю НВО УКРСОВПРОЕКТ

до відповідача: Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія ЕНЕРГОАТОМ в особі Відокремленого підрозділу Южно-Українська атомна електрична станція

про: стягнення 566 475,01 грн.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 Товариство з обмеженою відповідальністю НВО УКРСОВПРОЕКТ (далі - Товариство) звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Відокремленого підрозділу Южноукраїнська атомна електрична станція (далі ДП «НАЕК «Енергоатом»), в якому просило стягнути 566 475,01 грн., з яких: 498 960 грн. основного боргу, 35 426,16 грн. штрафу, 13 128,37 грн. 3% річних, 18 960,48 грн. втрат від інфляції.

Позовні вимоги обґрунтовувалися неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за укладеними договором №03-16/1кор від 22.04.2019 щодо оплати виконаних позивачем та прийнятих відповідачем підрядних робіт.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 24.05.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Відокремленого підрозділу Южноукраїнська АЕС ДП НАЕК Енергоатом на користь Товариства з обмеженою відповідальністю НВО УКРСОВПРОЕКТ:

- 498960,00 грн. основний борг,

- 10627,85 грн. штрафні санкції,

- 13128,37 грн. 3% річних,

- 18960,48 інфляційні втрати,

- 8497,12 грн. судовий збір.

В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, місцевий господарський суд виходив з доведеності факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором на виконання робіт №03-16/1кор від 22.04.2019, а відтак з правомірності та обґрунтованості заявлених вимог про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь Товариства основного боргу, штрафних санкцій, 3% річних, інфляційних втрат. При цьому, господарський суд керуючись ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України та враховуючи, що станом на сьогодні ринок електричної енергії України перебуває у кризовому стані, накопичена заборгованість поставила під загрозу стабільну безпечну роботу ДП НАЕК Енергоатом та виконання ним своїх зобов`язань перед державою, працівниками, кредиторами, у т.ч. державними банками, та контрагентами, наразі основна причина накопичення боргу заборгованість ДП Гарантований покупець перед ДП НАЕК Енергоатом та те, що в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем свого зобов`язання з оплати вартості виконаних робіт, враховуючи інтереси обох сторін, визнав за можливе зменшити розмір належної до стягнення неустойки на 70%, тобто до 10 627,85 грн.

ДП «НАЕК «Енергоатом» у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким позовні вимоги про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій залишити без задоволення.

Скаржник вважає, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом проігноровано та не досліджено докази, що мають значення для справи, а тому рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що господарський суд Миколаївської області зменшив розмір належної до стягнення неустойки лише на 70 %, тобто до 10627,85 грн., тоді як ВП ЮУАЕС заявляло клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 90% від визначеної до стягнення судом суми. Таким чином, господарський суд першої інстанції не дав належної оцінки факту наявності фінансової кризи неплатежів та заборгованості перед відповідачем з боку ДП «Гарантований покупець». При тому, що такі факти мають велике значення для справи. Враховуючи відсутність належного аналізу з боку суду змісту клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 90 %, наданого відповідачем, скаржник вважав, що оскаржуване рішення порушує його право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом. Таким чином, на думку скаржника, господарським судом Миколаївської області винесено передчасне та необ`єктивне рішення в частині зобов`язання стягнути з ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП ЮУ АЕС 3 % річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22.04.2019 між ДП НАЕК Енергоатом (замовник) та ТОВ НВО УКРСОВПРОЕКТ (виконавець) було укладено договір №03-16/1кор, за умовами якого замовник доручає та сплачує, а виконавець приймає на себе зобов`язання по виконанню наступних робіт (послуг) за кодом 71.12 Послуги інженерні та пов`язані з ними послуги щодо технічного консультування, згідно класифікатору продукції та послуг ДК 016:2010, а саме: ДСТУ БД.1.1-1-2013 (ДК021-2015: 45000000-7 Будівельні роботи та поточний ремонт) виконання коригування проектної документації на тему: Реконструкція інженерно-технічних засобів охорони об`єктів Ташлицької ГАЕС (далі роботи) (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору, вартість робіт за цим договором визначена зведеним кошторисом №03-16/1кор (додаток №3) та складає 415800,00 грн. Крім того, податок на додану вартість 20% від вартості робіт 83160,00 грн. Загалом вартість робіт складає 498960,00 грн.

Розрахунки проводяться в національній валюті (п. 2.3 договору).

Згідно з п. 2.4 договору, оплату виконаних і прийнятих робіт замовник здійснює протягом 45 банківських днів з дати підписання акту здачі-приймання робіт, за умови реєстрації виконавцем податкової накладної у ЄРПН.

Строк, зміст і вартість етапів виконання робіт визначаються календарним планом робіт (додаток №2), що складає невід`ємну частину договору. При необхідності, за взаємною згодою, календарний план робіт може уточнюватись (п. 3.1 договору).

Відповідно до п 4.1 договору, приймання та оцінка виконаних робіт здійснюється відповідно до завдання на проектування (додаток №4).

Замовник зобов`язався, зокрема, на умовах цього договору, прийняти виконану документацію, в тому числі виконану достроково, а також оплатити прийняту документацію, в тому числі і виконану достроково (п.п. 5.3.1-5.3.2 договору).

Згідно з п. 6.4 договору, на замовника покладається відповідальність за своєчасність приймання та оплати робіт виконавця, що становлять предмет договору.

Пунктом 6.5 договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати виконаних робіт замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, а за прострочення терміну оплати понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Відповідно до п. 6.10 договору, у разі порушення або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором.

Відповідно до п. 7.1 договору, всі спори і розбіжності, які можуть виникнути з цього договору або у зв`язку з ним, будуть вирішуватись сторонами згідно претензійного порядку.

Згідно з п. 7.2 договору, сторона яка порушила права і законні інтереси іншої сторони, зобов`язана поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

Відповідно до п. 7.3 договору, претензія підлягає розгляду у місячний строк,який обчислюється з дня її одержання.

Відповідно до п. 7.4 договору, у разі незадоволення претензії або не отримання відгуку у встановлений термін, а також неможливості врегулювання розбіжностей в претензійному порядку, спір вирішується в судовому порядку відповідно до чинного в Україні законодавства.

Сторонами погоджено, що договір вступає в силу з моменту його підписання його обома сторонами та скріплення печатками та діє до 31.12.2019, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 10.1 договору).

На виконання даного договору позивач виконав та передав відповідачу роботи на загальну суму 498 960 грн., що підтверджується підписаним сторонами актом здачі приймання виконаних робіт від 28.11.2019 року та зареєстрованою в ЄРПН податковою накладною № 12 від 29.11.2019.

Проте, оплату виконаних і прийнятих робіт відповідач не здійснив.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за виконані роботи становить 498 960 грн. Граничний строк для оплати за виконані роботи відповідно до умов п. 2.4 договору за актом здачі приймання виконаних робіт від 28.11.2019 року на суму 498 960 грн. є 04.02.2020 року (включно), а отже, з 05.02.2020 року боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Заборгованість за договором №03-16/1кор від 22.04.2019 року станом на день звернення до суду з цим позовом становить 498 960 грн., що підтверджується підписаним позивачем актом звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2020 року та відповідачем не заперечується.

18.12.2020 позивач надіслав відповідачеві претензію № 491, в якій виклав вимогу перерахувати суму заборгованості, яка була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Отже, невиконання відповідачем договірного обов`язку в частині здійснення оплати за виконані роботи і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача 498 960 грн. основного боргу, 35 426,16 грн. штрафу, 13 128,37 грн. 3% річних, 18 960,48 грн. втрат від інфляції.

Разом з тим, предметом апеляційного оскарження є висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для стягнення 10 627,85 грн. штрафних санкцій, 13 128,37 грн. 3% річних та 18 960,48 грн. втрат від інфляції за несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором.

Враховуючи встановлені приписами ст. 269 ГПК України межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів переглядає судове рішення в межах вимог апеляційної скарги.

Отже, предметом апеляційного оскарження та, відповідно, апеляційного розгляду у даній справі є ухвалене судом першої інстанції рішення в частині стягнення 10 627,85 грн. штрафних санкцій, 13 128,37 грн. 3% річних та 18 960,48 грн. втрат від інфляції, яке в цій частині скаржник просить скасувати та відмовити в задоволенні позову в цій частині.

Підставами для скасування рішення в цій частині відповідач зазначає відсутність своєї вини у несвоєчасному виконанні грошових зобов`язань у зв`язку з перебуванням у скрутному фінансовому становищі, зумовленому перебуванням ринку електричної енергії України в кризовому стані, зростанням простроченої заборгованості Державного підприємства "Гарантований покупець" перед апелянтом та істотним зменшенням обсягу відпуску електроенергії.

Колегія суддів в цілому погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком господарського суду першої інстанції про часткове задоволення заявлених Товариством позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до змісту ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У відповідності до ст. 839 ЦК України підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. Підрядник відповідає за неналежну якість наданих ним матеріалу і устаткування, а також за надання матеріалу або устаткування, обтяженого правами третіх осіб.

Частиною 1 ст. 854 ЦК України встановлено, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

За правилами ч. 4 ст. 882 ЦК України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Статтею 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин обов`язок доведення факту повної та своєчасної оплати за виконані роботи закон покладає на замовника.

Судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, що на виконання укладеного договору позивач виконав та передав відповідачу роботи на загальну суму 498 960 грн. Проте, оплату виконаних і прийнятих робіт відповідач не здійснив.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за виконані роботи становить 498 960 грн. Граничний строк для оплати за виконані роботи відповідно до умов п. 2.4 договору за актом здачі приймання виконаних робіт від 28.11.2019 року на суму 498 960 грн. є 04.02.2020 року (включно). Отже, з 05.02.2020 року відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не спростувавши за допомогою законодавчо встановлених засобів доказування факту невиконання свого договірного обов`язку щодо своєчасної оплати вартості виконаних підрядних робіт, не надав суду належних доказів проведення остаточного розрахунку, у зв`язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 498 960 грн. обґрунтовано визнано судом першої інстанції таким, що підлягає стягненню.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачеві на підставі п.п. 6.5 договору пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за період з 05.02.2020 по 21.12.2020 в сумі 498,96 грн. та штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу за прострочення строку оплати понад 30 днів в сумі 34 927,20 грн., а також на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 05.02.2020 по 21.12.2020 в сумі 13 128,37 грн. та втрати від інфляції за період з лютого 2020 по листопад 2020 в сумі 18 960,48 грн.

Частиною 1 ст.230 ГК України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Пунктом 3 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки факт порушення встановленого умовами договору строку виконання грошового зобов`язання з боку відповідача є встановленим, і останнім не заперечується, то, відповідно, і вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу, 3% річних та втрат від інфляції є обґрунтованою.

Разом з тим, пунктом п. 6.5 договору встановлено, що у разі порушення термінів оплати виконаних робіт замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, а за прострочення терміну оплати понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

А тому, місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що пеня, передбачена п. 6.5 договору, за своєю правовою природою є штрафом.

При цьому, судом першої інстанції здійснено перерахунок штрафних санкцій та встановлено, що належні до стягнення штраф у розмірі 0,1 % у сумі 498,96 грн. та штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу 34927,20 грн., а загальна сума штрафних санкцій становить 35426,16 грн.

Однак, місцевим судом не враховано, що стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 1 день та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 днів є подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання, оскільки з установлених апеляційним судом обставин справи вбачається, що відповідач вчинив єдине порушення, яке полягає в простроченні виконання зобов`язання за договором на строк понад 30 днів, і вказаний строк охоплює порушення зобов`язання на строк понад 1 день.

Одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 1 календарний день та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.

Тому є обґрунтованими та підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу за прострочення оплати виконаних за договором робіт на строк понад 30 календарних днів в сумі 34 927,20 грн., а у решті штрафу слід відмовити.

Гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. - поп bis in idem - «двічі за одне і те саме не карають») має на меті уникнути несправедливого покарання за одне й те саме правопорушення двічі.

Перевіривши обчислені позивачем розрахунки 3% та втрат від інфляції суд встановив, що вони відповідають чинному законодавству та умовам укладеного між сторонами договору, є арифметично вірними і відповідачем не спростовані як в цілому, так і за їх складовими, а тому позовні вимоги в цій частині обґрунтовано задоволені місцевим судом.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача 13 128,37 грн. 3% річних та 18 960,48 грн. втрат від інфляції.

При цьому, господарський суд за результатами розгляду клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, керуючись ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України та враховуючи, що станом на сьогодні ринок електричної енергії України перебуває у кризовому стані, накопичена заборгованість поставила під загрозу стабільну безпечну роботу ДП НАЕК Енергоатом та виконання ним своїх зобов`язань перед державою, працівниками, кредиторами, у т.ч. державними банками, та контрагентами, наразі основна причина накопичення боргу заборгованість ДП Гарантований покупець перед ДП НАЕК Енергоатом та те, що в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем свого зобов`язання з оплати вартості виконаних робіт, враховуючи інтереси обох сторін, визнав за можливе зменшити розмір належної до стягнення неустойки на 70%, тобто до 10 627,85 грн., виходячи з загальної суми штрафних санкцій в сумі 35 426,16 грн.

Викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача колегія суддів не бере до уваги, з огляду на таке.

Жодних доводів стосовно неправильності проведеного судом першої інстанції розрахунку штрафу, інфляційних втрат та 3% річних апеляційна скарга не містить, натомість скаржник посилається виключно на те, що обставина перебування його у скрутному фінансовому становищі, яка, за твердженням відповідача, є загальновідомою, зумовлює відсутність його вини у порушенні зобов`язань за укладеним між сторонами договором №03-16/1кор від 22.04.2019.

В силу частини третьої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальновідомі факти не потребують доказування лише тоді, коли вони визнані такими судом. Загальновідомість обставин полягає в тому, що вони відомі широкому загалу, зокрема, суду та учасникам справи. Загальновідомість того чи іншого факту є відносною і залежить від різних факторів, у тому числі поширеності інформації про подію (факт) загалом у державі чи в певній місцевості.

Отже, колегією суддів не приймаються до уваги твердження скаржника про те, що факт перебування останнього у скрутному фінансовому стані не потребує доказування з огляду на його загальновідомість, оскільки скаржником жодним чином не обґрунтовано, чому, власне (з яких причин/підстав), інформація про фінансове становище та конкретні елементи (складові) господарської діяльності відповідача (зокрема, обставини зростання простроченої заборгованості Державного підприємства "Гарантований покупець" перед Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" або обставина істотного зменшення обсягу відпуску електроенергії) має вважатися загальним надбанням, у тому числі бути відомою суду та позивачу.

Даний висновок апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31.03.2020 у справі №910/8698/19.

Частиною першою статті 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За умовами статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні та відповідачем до суду не подано жодного доказу на підтвердження відсутності його вини у простроченні виконання грошових зобов`язань за договором № 03-16/1кор від 22.04.2019, зокрема, доказів істотного зменшення обсягу відпуску апелянтом електроенергії, зростання простроченої заборгованості Державного підприємства "Гарантований покупець" перед Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та вжиття скаржником заходів на стягнення відповідної заборгованості у разі її наявності.

Твердження скаржника про безпідставне неврахування місцевим господарським судом факту перебування ринку електричної енергії України в кризовому стані апеляційним господарським судом оцінюються критично, адже за умовами статті 42 ГК України підприємництво є самостійною господарською діяльністю, яка здійснюється на власний ризик, відтак сам по собі основний вид господарської діяльності відповідача у вигляді виробництва електроенергії жодним чином не свідчить про наявність правових підстав для звільнення останнього від відповідальності за порушення зобов`язань за вищенаведеним договором підряду.

Безпідставними також є посилання апелянта на указ Президента України №406/2020 від 22.09.2020 "Про невідкладні заходи щодо стабілізації ситуації в енергетичній сфері та подальшого розвитку ядерної енергетики", оскільки прострочення відповідачем зобов`язань з оплати вартості виконаних робіт за договором № 03-16/1кор від 22.04.2019 почалося значно раніше, аніж було прийнято зазначений вище указ.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначеної норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленого до стягнення пені є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під «іншими учасниками господарських відносин» слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

При цьому скаржник помилково ототожнює зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.

Таким чином, користуючись правом, наданим вищезазначеними положеннями чинного законодавства, а також зважаючи на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором № 03-16/1кор від 22.04.2019, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що прострочення відповідача зумовило понесення позивачем збитків (залучення кредитних коштів зі сплатою відсотків тощо) або істотне погіршення фінансового стану останнього, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зменшено розмір належної до сплати неустойки на 70%, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Відповідно до приписів ст. 277 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

З огляду на наведені вище приписи, здійснюючи перегляд судового рішення у межах доводів апеляційної скарги в порядку, передбаченому статтею 269 ГПК України, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення господарського суду Миколаївської області від 24.05.2021 року у справі № 915/29/21 - скасувати в частині стягнення штрафу у сумі 498,96 грн., прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення штрафу у сумі 498,96 грн., у решті рішення залишити без змін.

З огляду на те, що спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій відповідача, то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 3405 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія ЕНЕРГОАТОМ в особі Відокремленого підрозділу Южно-Українська атомна електрична станція задовольнити частково.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 24 травня 2021 року у справі № 915/29/21 скасувати в частині стягнення штрафу у сумі 498,96 грн., прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення штрафу у сумі 498,96 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Викласти резолютивну частину рішення господарського суду Миколаївської області від 24 травня 2021 року у справі № 915/29/21 в наступній редакції:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3; ) в особі Відокремленого підрозділу Южноукраїнська АЕС ДП НАЕК Енергоатом (55001, Миколаївська область, м. Южноукраїнськ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю НВО УКРСОВПРОЕКТ (юридична адреса: 04116, м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина, буд. 14, ) 498 960 грн. основного боргу, 10 478,16 грн. штрафу, 13 128,37 грн. 3% річних, 18 960,48 грн. втрат від інфляції та 8 494,36 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Доручити господарському суду Миколаївської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 27.09.2021р.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

Філінюк І.Г.