УХВАЛА

23 вересня 2021 року

м. Київ

Справа № 909/984/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, судді: Кондратова І.Д., Мамалуй О.О.

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши касаційну скаргу Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго"

на постанову Західного апеляційного господарського суду

(головуючий суддя - Якімець Г.Г.; судді: Бонк Т.Б., Матущак О.І.)

від 06.07.2020

у справі № 909/984/19

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (змінено на Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України") в особі філії - Івано-Франківського обласного управління АТ "Ощадбанк"

до Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго"

про стягнення 1 829 109,00 грн,

за участю представників учасників справи:

позивача - Євдокимов А.М., Юрчишина О.М.

відповідача - Біян Б.Р.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі філії - Івано-Франківського обласного управління АТ "Ощадбанк" (далі - ПАТ "Ощадбанк" в особі філії - Івано-Франківського облуправління АТ "Ощадбанк") звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" (далі - ДМП "Івано-Франківськтеплокомуненерго") про стягнення 1 829 109 грн - заборгованості за договором від 13.04.2016, з яких: 1 510 356,31 грн - комісійна винагорода, 219 891,03 грн - пеня, 61 304,43 грн - інфляційні втрати та 37 557,23 грн - 3% річних.

1.2. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив про невиконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором б/н від 13.04.2016. Правовими підставами позову ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії Івано-Франківського обласного управління АТ "Ощадбанк" вказав статті 525, 526, 629, 1066, 1068 Цивільного кодексу України, статтю 193 Господарського кодексу України.

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 12.11.2019 у справі №909/984/19 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

2.2. Рішення суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів виставлення платіжних вимог з зазначенням суми комісійної винагороди, яка розраховується як відсоток від прийнятих від фізичних осіб платежів. Суд у рішенні зазначає, що в порушення приписів законодавства, зазначених у рішенні та умов договору, позивачем не було надано документального підтвердження надання відповідачеві послуг з організації та здійснення розрахунково-касового обслуговування, у зв`язку з чим, суд визнав вимогу позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги (несплачена комісія) у сумі 1 510 356,31 грн необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Місцевий господарський суд дійшов висновку, що у цій справі позивач не довів факту надання послуг за договором від 13.04.2016, у зв`язку з чим, визнав такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

2.3. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.07.2020 рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 12.11.2019 у справі №909/984/19 скасовано частково, стягнуто з Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" на користь Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Івано-Франківського обласного управління АТ "Ощадбанк" 1 510 356, 31 грн - основного боргу, в решті рішення залишено без змін.

2.4. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується, зокрема, доказами, поданими позивачем разом з апеляційною скаргою та прийнятими судом апеляційної інстанції, надання банком відповідачу послуг з розрахунково-касового обслуговування з приймання сум готівки у національній валюті від фізичних осіб та перерахування прийнятих коштів за призначенням на рахунок клієнта, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок з оплати комісійної винагороди банку за період з травня 2017 року по червень 2019 року в сумі 2 093 514,91 грн. При цьому, судом встановлена часткова оплата відповідачем комісійної винагороди банку за вказаний період (з травня 2017 року по червень 2019 року) на загальну суму 582 000 грн, відтак, заборгованість відповідача зі сплати комісійної винагороди становить 1 511 514,91 грн. Поряд з тим, оскільки позивачем заявлено до стягнення 1 510 356,31 грн - комісійної винагороди, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову в частині стягнення основного боргу в сумі 1 510 356,31 грн.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що не надіслання чи невчасне надіслання банком клієнту платіжних вимог та реєстрів до них не звільняє клієнта від обов`язку оплатити надані банком послуги з розрахунково-касового обслуговування.

Не надання платіжних вимог не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому колегія суддів вважає, що не надіслання платіжних вимог за наявності інших первинних документів не звільняє відповідача від обов`язку сплатити решту вартості комісійної винагороди в сумі 1 510 356,31 грн.

Також суд апеляційної інстанції щодо повідомлень банку про припинення дії договору звернув увагу, що після таких повідомлень сторонами вчинялись дії на виконання ними своїх зобов`язань за договором, зокрема, банком продовжувалось надання клієнту послуг з розрахунково-касового обслуговування, а клієнтом здійснювалась оплата комісійної винагороди банку.

Відмовляючи в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, інфляційних втрат та пені, суд апеляційної інстанції врахував відсутність в матеріалах справи доказів, які б дали змогу визначити конкретні періоди прострочення оплати комісійної винагороди щодо кожного звітного періоду окремо.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.07.2020 у справі №909/984/19, Державне міське підприємство "Івано-Франківськтеплокомуненерго" подало касаційну скаргу, якою просить оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення місцевого господарського суду.

3.2. Державне міське підприємство "Івано-Франківськтеплокомуненерго" підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження визначено, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

3.4. Державне міське підприємство "Івано-Франківськтеплокомуненерго" підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №923/913/17, від 20.05.2019 у справі №908/528/13 (щодо застосування статті 538 Цивільного кодексу України); від 22.05.2019 у справі №917/748/18 (щодо застосування частин першої та третьої статті 651 Цивільного кодексу України); від 27.02.2018 у справі №910/13527/17 (щодо застосування частин другої та третьої статті 653 Цивільного кодексу України); від 10.12.2019 у справі №913/479/18 (щодо застосування частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Також посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.10.2019 у справі №925/1628/14.

3.5. У відзиві на касаційну скаргу Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" проти вимог касаційної скарги заперечує та просить оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

4. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд

4.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.2. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Визначення подібності правовідносин Верховний Суд міститься у правових висновках, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та від 13.09.2017 року по справі №923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

4.3. У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що правовідносини між сторонами виникли за договором банківського рахунку та підпадають під правове регулювання глави 72 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 1.1 договору предметом договору є організація та здійснення установами банку розрахунково-касового обслуговування з приймання сум готівки у національній валюті від фізичних осіб та перерахування прийнятих коштів за призначенням на рахунок клієнта.

Згідно з пунктом 1.2 договору плату за надані послуги з приймання платежів та перерахування коштів за призначенням сплачує клієнт, у розмірі та порядку, визначеному у пунктах 2.1.3 - 2.1.4 цього договору, на підставі отриманих від установ банку, що здійснюють бухгалтерську обробку платежів та перерахування коштів за призначенням, платіжних вимог/ інформаційних дебетових повідомлень (в тексті договору - платіжні вимоги).

Клієнт зобов`язався, зокрема, здійснювати оплату комісійної винагороди банку за надані послуги з приймання платежів у розмірі 1,17% за кожний платіж, ініційований платником та перерахований банком на поточний рахунок клієнта, вказаний в пункті 2.2.4 договору; перераховувати суму коштів належної комісійної винагороди банку за надані послуги з приймання платежів на рахунки установ банку, з яких надійшли платіжні вимоги, протягом 3 (трьох) робочих днів з дня отримання такої платіжної вимоги від відповідної установи банку, за умови відсутності розбіжностей між розрахованою клієнтом у відповідності до пункту 2.1.3 цього договору сумою комісійної винагороди банку за прийняті та перераховані платежі за звітний період із сумою, що зазначена у "Реєстрі до платіжної вимоги" (додаток №2 до цього договору, що є його невід`ємною частиною), отриманого від відповідної установи банку, що здійснювала перерахування коштів прийнятих платежів (пункти 2.1.3, 2.1.4 договору).

У пункті 2.1.5 договору визначено, що клієнт зобов`язаний передавати банку інформацію про поточні нарахування і борги своїх платників в електронному вигляді на електронну адресу згідно спеціально узгодженого інтерфейсу не пізніше 7 числа кожного місяця.

Відповідач також зобов`язався: забезпечувати перевірку правильності формування надісланих установами банку платіжних вимог; забезпечувати контроль за надходженням платежів та інформувати банк у разі несвоєчасного і неповного отримання коштів згідно умов цього договору (пункти 2.1.6, 2.1.7 договору).

Поряд з тим, банк зобов`язався перераховувати суми прийнятих платежів на рахунок клієнта №5772, відкритий в ТВБВ 10008/0143 філії Івано-Франківського облуправління АТ «Ощадбанк», код банку 336503, код в , в операційний день банку, протягом якого здійснюється бухгалтерська обробка прийнятих установами банку платежів (пункт 2.2.4 договору).

Згідно з пунктом 2.2.5 договору (з урахуванням додаткового договору від 10.10.2016) установи банку, що здійснюють бухгалтерську обробку платежів та перерахування коштів за призначенням, зобов`язані виставляти платіжні вимоги на оплату наданих банком послуг, що є предметом цього договору, відповідно до пункту 1.2, за звітний період на рахунок клієнта №5772, відкритий в ТВБВ 10008/0143 філії-Івано-Франківського облуправління АТ "Ощадбанк", код банку 336503, код в , 01 числа поточного місяця за умови, що цей день є робочим, або першого за ним робочого дня, якщо 01 число місяця є вихідним, неробочим або святковим днем. Звітним періодом вважати період із 01 числа попереднього місяця до 01 числа поточного місяця.

Верховний Суд, проаналізувавши судове рішення, правові висновки в якому, на думку скаржника, не були враховані судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови, встановив таке.

4.4. У поданій касаційній скарзі Державне міське підприємство "Івано-Франківськтеплокомуненерго" посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначає, що судами попередніх інстанцій не було враховано висновки щодо застосування статті 538 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №923/913/17, від 20.05.2019 у справі №908/528/13.

Відповідно до статті 538 Цивільного кодексу України, на неоднакове застосування якої апеляційним судом посилається скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження, виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

У справі №923/913/17 за позовом ПАТ "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" до ПП "Сфера-СК" про стягнення пені та штрафу за прострочення виконання умов договору на проектні та пошукові роботи, господарськими судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідач не виконав свої зобов`язання внаслідок невиконання позивачем пункту 6.3.1 договору, Завдання №16.25.006 та Технічних вимог щодо надання вихідних даних в повному обсязі (матеріалів технічної інвентаризації на існуючу систему протипожежної сигналізації на об`єкті). З огляду на що суди дійшли висновків, підтриманих Верховним Судом, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

В Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня постанова від 20.05.2019 у справі № 908/528/13, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі.

Отже, правовідносини, наведені у справі №923/913/17 та у даній справі не є подібними ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог, ні за встановленими судом фактичними обставинами, ні за матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин.

4.5. Державне міське підприємство "Івано-Франківськтеплокомуненерго" вважає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував частини першу та третю статті 651 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №917/748/18.

Відповідно до частин першої та третьої статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У справі №917/748/18 за позовом ТОВ "Торговий дім "Лубнигаз" до ПАТ "Державний ощадний банк України" про розірвання договору, позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони не досягли згоди щодо добровільного припинення дії договору. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів існування підстав для дострокового розірвання договору через істотність зміни обставин, які склались в процесі виконання договору. Натомість суд апеляційної інстанції рішення місцевого суду скасував, провадження у справі закрив на підставі того, що між сторонами відсутній предмет спору, зазначивши, що позивач реалізував намір відмови від договору шляхом направлення відповідачу повідомлення про розірвання договору, яке отримано Банком. З огляду на що, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, з яким погодився і Верховний суд, що на час розгляду справи договір вже було розірвано шляхом направлення відповідного повідомлення позивачем, яке отримано Банком. Натомість у справі, що переглядається, предметом спору є стягнення заборгованості за надані Банком послуги з розрахунково-касового обслуговування з приймання готівки від фізичних осіб та перерахування прийнятих коштів за призначенням на рахунок клієнта. При цьому доводи відповідача про відсутність в останнього обов`язку зі сплати комісійної винагороди стосуються не доведення банком надіслання відповідачу платіжних вимог та реєстрів до них. При цьому судом апеляційної інстанції також встановлено, що після повідомлень банку про припинення дії договору, сторонами вчинялися дії на виконання ними своїх зобов`язань за договором.

Аналіз висновків, зроблених в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції у справі №909/984/19, яка розглядається, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 917/748/18, оскільки предмет спору, підстави позову та матеріально-правове регулювання у цих справах є різним, а тому спірні правовідносини не є подібними.

4.6. Державне міське підприємство "Івано-Франківськтеплокомуненерго" вважає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував частини другу та третю статті 653 Цивільного кодексу України без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного суду від 27.02.2018 у справі №910/13527/17.

Згідно із частинами другою та третьою статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

У справі №910/13527/17 за позовом ТОВ "Еліт Гард" до ТОВ "Орлан-Транс-Груп" про стягнення заборгованості за договором про надання охоронних послуг та нараховану на суму заборгованості пені, позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як замовник, не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором про надання охоронних послуг, зокрема, у визначений відповідним договором строк не здійснив в повному обсязі оплату вартості наданих йому позивачем, як виконавцем, послуг. Суди обох інстанцій мотивували судові рішення встановленням факту укладення між позивачем, як охоронцем, та відповідачем, як замовником, договору про надання охоронних послуг №18; відповідно до умов договору та фактичним об`ємом наданих послуг направлялись на адресу замовника акти наданих послуг за січень-квітень, які були отримані відповідачем, проте останній оплату за визначені періоди не здійснив. При цьому судами встановлено, що незважаючи на наявність листів позивача та відповідача про розірвання договору, факт заборгованості відповідача перед позивачем підтверджено матеріалами справи.

Верховний Суд, скасовуючи судові рішення та направляючи справу на новий розгляд зазначив, що судами попередніх інстанцій не надано оцінки доводам відповідача та пункту 8.5 договору як відкладальної обставини, а саме відшкодування замовнику заподіяних з вини охорони збитків, в зв`язку з чим, відповідач призупинив здійснення грошових зобов`язань на користь позивача з оплати послуг охорони. При цьому Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій, що домовленість сторін про розірвання договору не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов`язаннями, що виникли до розірвання договору, в тому числі застосування заходів майнової відповідальності.

З огляду на зазначене, висновки Верховного Суду у зазначеній скаржником справі зроблені у правовідносинах, які не є подібними з тими, що виникли між сторонами у даній справі ні за суб`єктним складом учасників, ні за предметом спору, ні за підставами позову, ні за фактичними обставинами справи, ні за сферою правового регулювання. При цьому, колегія суддів враховує, що в оскаржуваному судовому рішенні суди не застосовували положення статті 653 Цивільного кодексу України при вирішенні спору.

4.7. Державне міське підприємство "Івано-Франківськтеплокомуненерго" зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував частину третю статті 269 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного суду від 10.12.2019 у справі №913/479/18.

Відповідно до частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У справі №913/479/18 за заявою ТОВ "Асгард Фінанс" про банкрутство ТОВ "Ливарник", Верховний Суд, посилаючись на положення частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України зазначив, що підставою для прийняття апеляційної інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від апелянта. При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що в обґрунтування заявленого клопотання заявник посилається на те, що свою правову позицію у суді першої інстанції доводив іншими доказами та заявником не доведено належними та допустимими доказами під час апеляційного розгляду неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції. Натомість у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції визнав поважними причини неподання додаткових доказів та врахував доводи обох сторін.

З огляду на викладене, у справі Верховного Суду №913/479/18 застосовано положення частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України за інших фактичних обставин справи, що формують зміст правовідносин, аніж у справі, яка переглядається, що свідчить про неподібність правовідносин у них.

Також посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.10.2019 у справі №925/1628/14.

У справі №925/1628/14 за позовом Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу "Відродження" до ПСП "Нива ЛЛ" про виселення та стягнення збитків, позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником спірних приміщень, проте відповідач незаконно утримує і використовує їх, чим спричиняє позивачу збитки у вигляді витрат на оренду приміщень внаслідок неможливості використання власних приміщень з вини відповідача. Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, зазначив, що ані місцевий, ані апеляційний господарський суд не надали жодної оцінки наявним у матеріалах справи копіям свідоцтв про право власності на нерухоме майно, на які позивач посилався як на докази, що підтверджують його право власності на нежитлові будівлі і споруди. Крім цього, судами обох інстанцій встановлено, що право приватної власності позивача на зазначені нежитлові будівлі (споруди) зареєстровано державним реєстратором реєстраційної служби Лисянського районного управління юстиції Шпицею В.О. 06.06.2014.

З викладеного вбачається, що висновки Верховного Суду у зазначеній скаржником справі зроблені у правовідносинах, які очевидно не є подібними з тими, що виникли між сторонами у даній справі ні за суб`єктним складом учасників, ні за предметом спору, ні за підставами позову, ні за фактичними обставинами справи, ні за сферою правового регулювання.

4.8. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З огляду на те, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася, касаційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300, 301 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.07.2020 у справі №909/984/19.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Студенець

Судді І. Кондратова

О. Мамалуй