ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2021м. ДніпроСправа № 904/4137/21
Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Бондарєв Е.М. за участю секретаря судового засідання Найдьонова Є.О.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Промторг" (49087, м. Дніпро, вул. Калинова, буд. 87, ідентифікаційний код 38198966)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Монодит" (49000, м. Дніпро, вул. Юрія Савченка, буд. 48, кв. 4, ідентифікаційний код 19143179)

про витребування майна з чужого володіння

та

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Монодит" (49000, м. Дніпро, вул. Юрія Савченка, буд. 48, кв. 4, ідентифікаційний код 19143179)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Промторг" (49087, м. Дніпро, вул. Калинова, буд. 87, ідентифікаційний код 38198966)

про стягнення витрат на зберігання майна у сумі 8 214,75 грн.

Представники:

Від позивача (відповідач за зустріч. поз.): Нагорний Б.В., довіреність, адвокат

Від відповідача (позивача за зустріч. поз.): Цезарева М.І., ордер, адвокат

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Промторг" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою №б/н від 05.04.2021 про витребування із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Монодит" прес-форми в кількості 6 одиниць, а саме:

1) прес-форма для виробу 20,5 х 1,9;

2) прес-форма для виробу 13,6 x 2,5;

3) прес-форма для виробу 10,0 х 3,5 х 1,0;

4) прес-форма для виробу 71,0 х 40,0 х 25,0;

5) прес-форма для виробу 4,6 х 2,5;

6) прес-форма для виробу 11,6 х 2,5

та зобов`язання передати їх Товариству з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Промторг".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не було виконано передбачену актом приймання-передачі прес-форми №б/н від 12.03.2015 умову, якою було встановлено повернення прес-форм на першу вимогу позивачу протягом 24 годин, в свою чергу позивач не одноразово звертався до відповідача із вимогою про повернення спірних прес-форм, проте відповідач відмовляється поверти позивачу його прес-форми, у зв`язку із необґрунтованою необхідністю сплатити позивачем грошову суму за начебто зберігання цих прес-форм.

Ухвалою суду від 16.04.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу запропоновано протягом 5 днів з дня вручення цієї ухвали суду про залишення позовної заяви без руху усунути недоліки позовної заяви, а саме надати до суду докази сплати судового збору у сумі 5 760,42 грн.

До суду 20.04.2021позивачем подана заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.04.2021 було відкрито провадження у справі №904/4137/21 за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи на 13.05.2021 о 16:00 год.

До суду 12.05.2021 відповідач надав відзив в якому він заперечує щодо задоволення позовних вимог виходячи з наступного. В зв`язку з тим, що договір на підставі котрого відповідачу було передано прес-форми закінчив свою дію, генеральний директор позивача звернувся до відповідача з листом в якому попросив прийняти передане майно на відповідальне зберігання, що відповідач і здійснив. Однак, на протязі 4,5 років позивач не цікавився станом свого майна, а лише в середині 2020 року звернувся до відповідача з вимогою про повернення майна. Втім, відповідач на протязі тривалого часу здійснював відповідальне зберігання майна позивача виділивши для цієї мети 1 кв. м. свого орендованого приміщення. Тому, відповідач просить суд відмовити в задоволені позову та судові витрати покласти на позивача.

В судовому засіданні 13.05.2021 оголошено перерву 24.06.2021 о 10:00 год.

До суду 25.05.2021 надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Монодит" в обґрунтування якої зазначає, що позивач звернувся до відповідачем з листом в якому просив останнього прийняти передане майно на відповідальне зберігання, проте договір у письмовій формі про зберігання майно так укладено і не було. Втім, протягом терміну з 01.03.2015 по 30.04.2021 відповідач здійснює відповідальне зберігання переданого йому майно, під яке відповідачем було виділено 1 м2 в орендованому ним приміщенням. Таким чином, виходячи з розрахунку орендованого приміщення відповідача сума за 1 м2 протягом з 01.03.2015 по 30.04.2021 становить 8 214,75 грн.

Також позивачем за зустрічним позовом заявлено судові витрати на суму 12 270,00 грн., з яких 2 270,00 грн. судовий збір та 10 000,00 грн. витрати на професійну правову допомогу.

Ухвалою суду від 07.06.2021 прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Монодит" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Промторг" про стягнення витрат на зберігання майна у сумі 8 214,75 грн. для спільного розгляду з первісним позовом, вирішено розгляд справи №904/4137/21 здійснювати за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи та призначено підготовче засіданні на 24.06.2021 о 10 год. 00 хв.

До суду 18.06.2021 відповідачем за зустрічним позовом подано відзив яким просить суд зустрічний позов залишити без задоволення посилаючись на те, що не зазначаючи про співпрацю протягом 2015 - 2020 років між позивачем та відповідачем, у якій використовувались ці прес-форми, відповідач вводить суд в оману та намагається виставити позивача особою, яка скористалась порядність відповідача та за чужий рахунок зберігала спірні прес-форми понад п`ять років. Також не витримує жодної критики і твердження відповідача про відсутність можливості укласти договір зберігання. Зважаючи на той факт, що співпраця між сторонами судового спору тривала майже 5 років, ні що не заважало укласти такий договір. Відсутність договору лише підтверджує відсутність само наміру у сторін укладати такий договір, оскільки спірні прес-форми були передані для використання під час відповідної співпраці з виготовлення гумових виробів, а не для зберігання й, при цьому, до того, як з`явився лист, на який посилається відповідача. Крім того, розрахунок понесений витрат на зберігання спірних прес-форм не ґрунтується на договорі, не обґрунтований іншими нормативно-правовими актами, і при цьому зазначений з порушенням строку позовної давності, то такий розрахунок не може бути взятий до уваги судом та має бути залишеним поза увагою.

У підготовчому засіданні 24.06.2021 оголошувалась перерва до 20.07.2021 о 11:30 год.

У підготовчому засіданні 20.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.08.2021 о 11:30 год.

На електрону пошту суду 23.07.2021 надійшло клопотання позивача за первісним позовом про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката - представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Монодит" до 2 500,00 грн. Позивач за первісним позовом зазначає, що за змістом зустрічного позову вбачається, що адвокат не витрачав взагалі час на ознайомлення із матеріалами справи, не досліджував та не вивчав доказам, оскільки наводить факти, що прямо суперечать позовній заяві, зокрема, стверджує про відсутність листів (відповідей на вимоги), які були подані до позовної заяви, не володіє інформацією про умови співпраці між сторонами судового спору, зазначаючи що співпраця тривала в період з 2015 по 2016 роки, хоча вона тривала до середини 2020 року тощо.

До суду 05.08.2021 позивачем за первісним позовом подана заява про відшкодування витрат на правничу допомогу, останній просить суд стягнути з відповідача за первісним позовом витрати на професійну правничу допомогу адвоката Нагорного Богдана Володимировича в розмірі 12 500,00 грн.

У судовому засіданні 26.08.2021 оголошувалась перерва до 20.09.2021 о 10:00 год.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення у даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 20.09.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши в судових засіданнях представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Промторг" (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Монодит" (далі - виконавець) укладені:

- 02.04.2014 договір №0414/1Д на переробку давальницької сировини зі строком дії до 31.12.2015 (п.8.1 договору);

- 25.01.2016 договір №01/16-24 на переробку давальницької сировини зі строком дії до 31.12.2016 (п.8.1 договору);

- 03.01.2017 договір №01/17-002 на переробку давальницької сировини зі строком дії до 31.12.2017 (п.8.1 договору);

- 02.01.2019 договір №01/19-002 на переробку давальницької сировини зі строком дії до 31.12.2019 (п.8.1 договору),

(далі - договори), відповідно до розділу 1 договорів виконавець зобов`язується виконувати роботи з переробки давальницької сировини замовника в готову продукцію відповідно до специфікацій, затвердженим сторонами, які є невід`ємною частиною договору, замовник зобов`язується приймати готову продукцію та сплачувати виконавцю його роботу згідно з калькуляцією затвердженої сторонами, які є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п.2.1 договорів давальницька сировина (далі - сировина) у вигляді вулканізованих і невулканізованих гумових напівфабрикатів є власністю замовника.

Передача-приймання сировини по виду, якості і кількості здійснюється сторонами на складі виконавця (п. 2.3. договорів).

Передача-приймання сировини оформляється Актом передачі-приймання сировини, який затверджується сторонами і є невід`ємною частиною договору (п.2.5 договорів).

Готовою продукцією є гумовотехнічні вироби (далі - ГТВ) різного призначення (п.3.1 договорів).

Номенклатура ГТВ, нормативно-технічна документація, вимогам якої повинні відповідати ГТВ (номера креслень, ДСТУ, ТУ У, ГОСТи, ТУ, ОСТи) їх кількість і терміни виготовлення зазначаються в специфікаціях. У разі відсутності у виконавця необхідної нормативно-технічної документації - її надає замовник (пункти 3.2, 3.3 договорів).

Здача-приймання ГТВ оформляється Актом здачі-приймання готової продукції, який затверджується сторонами і є невід`ємною частиною договору (п.3.9 договорів).

Маркування і упаковка ГТВ повинні відповідати вимогам нормативно-технічної документації (п.3.10 договорів).

Разом з ГТВ виконавець передає замовнику сертифікати якості РТІ (п.3.11 договорів).

Між сторонами 12.03.2015 складено Акт приймання-передачі прес-форм відповідно до якого замовник передав, а виконавець прийняв прес-форми для виготовлення гумовотехнічних виробів:

1) прес-форма для виробу 20,5 х 1,9;

2) прес-форма для виробу 13,6 x 2,5;

3) прес-форма для виробу 10,0 х 3,5 х 1,0;

4) прес-форма для виробу 71,0 х 40,0 х 25,0;

5) прес-форма для виробу 4,6 х 2,5;

6) прес-форма для виробу 11,6 х 2,5.

Стан прес-форм: нові, без пошкоджень чи будь-яких інших недоліків. Умови передання: тимчасове користування. Виконавець зобов`язаний повернути прес-форми протягом 24 години на першу вимогу замовника.

Замовник звернувся до виконавця з листом №28-04/1 від 28.04.2015, яким просив прийняти на відповідальне зберігання прес-форми у кількості 6 шт.

Замовник 29.07.2020 звернувся до виконавця з вимогою №2907-1/20 про повернення зазначених прес-форм.

Листом №08/20-141 від 11.08.2020 виконавець повідомив, що прес-форми підготовлені до повернення.

Листом №09/20-15 від 15.09.2020 на вимогу №0309-1/20 від 03.09.2020 виконавець повідомив про готовність повернути прес-форми за умови виплати винагороди за зберігання прес-форм: в період з 12.03.2015 по 22.05.2016 в сумі 6 424,33 грн. з ПДВ (з розрахунку у 1% від вартості 535 360,98 грн. з ПДВ 6 штук прес-форм за 438 днів зберігання) та виплати винагороди за зберігання прес-форм в період з 23.05.2016 по 15.09.2020 в сумі 47 910,67 грн. з ПДВ (з розрахунку 1% від вартості 1 108 902,74 з ПДВ 14 штук прес-форм за 1577 днів зберігання).

З вимогою №0911-1/20 від 09.11.2020 замовник звернувся до виконавця щодо повернення прес-форм в якій зазначив, що було передано відповідну кількість прес-форм не для зберігання, а для виготовлення відповідної продукції.

Листом №11/20-201 від 19.11.2020 виконавець повідомив, що прес-форми знаходяться на зберіганні згідно листа замовника №28-04/1 від 28.04.2015.

З вимогою №1602-1/21 від 16.02.2021 замовник звернувся до виконавця щодо повернення прес-форм.

Листом №03/21-045 від 01.03.2021 виконавець повідомив замовнику про несення витрат за зберігання прес-форм та прохання сплати ці витрати.

Таким чином, не повернення переданих позивачем за первісним позовом відповідачу прес-форм стало причиною виникнення спору та зверненням позивача за первісним позовом до суду.

В свою чергу, як зазначає позивач за зустрічним позовом, відповідач за зустрічним позовом листом просив прийняти передане майно на відповідальне зберігання, проте договір у письмовій формі про зберігання майно так укладено і не було. Втім, протягом терміну з 01.03.2015 по 30.04.2021 позивач за зустрічним позовом здійснює відповідальне зберігання переданого йому майно, під яке було виділено 1 м2 в орендованому ним приміщенням. Таким чином, виходячи з розрахунку орендованого приміщення відповідача сума за 1 м2 протягом з 01.03.2015 по 30.04.2021 становить 8 214,75 грн.

До предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України).

Господарське зобов`язання виникає, зокрема із господарського договору (ст.174 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини першої 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, в Акті приймання-передачі прес-форм від 12.03.2015 сторони узгодили, що прес-форми передаються для виготовлення гумовотехнічних виробів та повертаються потягом 24 години на першу вимогу замовника, проте станом на час розгляду справи доказів повернення прес-форм суду не надано.

Враховуючи той факт, що відповідачем суду не надано доказів повернення прес-форм, доводів первісної позовної заяви не спростовано та не надано суду вірогідних, достатніх і допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового розгляду, суд дійшов висновку, що вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача у розмірі 8 030,42 грн.

Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 12 500,00 грн. до яких увійшли:

1) підготовка документів та судове супроводження повернення прес-форм переданих для виготовлення продукції Товариству з обмеженою відповідальністю "Монодит";

2) обробка документів, на підставі яких підлягає стягненню заборгованість, підготовка та подання позовної заяви, підготовка копій документів до позовної заяви, складання інших документів, передбачених Господарського процесуального кодексу України.

За змістом статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед яких витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на послуги адвоката позивачем надані копії договору №19/06/2020 про надання правових (юридичних) послуг від 19.06.2020, замовлення №5-12/05/2021 на надання правових (юридичних) послуг від 12.05.2021, довіреності від 19.04.2021, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП№3997 від 23.11.2018.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Слід відзначити, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004).

За таких обставин, враховуючи вартості та співрозмірності заявлених до компенсації витрат на правничу допомогу, суд оцінив витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на вивчення документів та підготовку позовної заяви як кваліфікований фахівець, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що справедливою та співрозмірною є компенсація витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на відповідача, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 6 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 8 030,42 грн. витрат по сплаті судового збору.

Щодо вимог за зустрічним позовом суд зазначає наступне.

Позивач за зустрічним позовом стверджує, що останньому завдані збитки у розмірі 8 214,75 грн. протягом терміну з 01.03.2015 по 30.04.2021 зберігання переданого йому майно, під яке було виділено 1 м2 в орендованому ним приміщенням. Таким чином, виходячи з розрахунку орендованого приміщення сума за 1 м2 протягом з 01.03.2015 по 30.04.2021 становить 8 214,75 грн.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) розміру збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

За змістом ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами першою, четвертою статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

За змістом статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем за зустрічним позовом не доведено, та не підтверджено належними доказами, що саме з вини відповідача та його неправильних дій, позивач зазнав збитків у розмірі 8 214,75 грн.

Щодо посилань позивача за зустрічним позовом на вимоги ст. 947 Цивільного кодексу України відповідно до якої при безоплатному зберіганні поклажодавець зобов`язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною 1 статті 937 визначено, що Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до статті 938 Цивільного кодексу України Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за зустрічним позовом не долучено первинні документи, які фіксують господарські операції вчинені за договором зберігання.

Таким чином, вимоги позивача за зустрічним позовом щодо стягнення витрат на зберігання майна у сумі 8 214,75 грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за зустрічним позов слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 46, 73-79, 86, 91, 129, 231, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Промторг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Монодит" про витребування майна з чужого володіння задовольнити.

Витребувати із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Монодит" (49000, м. Дніпро, вул. Юрія Савченка, буд. 48, кв. 4, ідентифікаційний код 19143179) прес-форми в кількості 6 одиниць, а саме: 1) прес-форма для виробу 20,5 х 1,9; 2) прес-форма для виробу 13,6 x 2,5; 3) прес-форма для виробу 10,0 х 3,5 х 1,0; 4) прес-форма для виробу 71,0 х 40,0 х 25,0; 5) прес-форма для виробу 4,6 х 2,5; 6) прес-форма для виробу 11,6 х 2,5 та зобов`язати передати їх Товариству з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Промторг" (49087, м. Дніпро, вул. Калинова, буд. 87, ідентифікаційний код 38198966).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Монодит" (49000, м. Дніпро, вул. Юрія Савченка, буд. 48, кв. 4, ідентифікаційний код 19143179) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Промторг" (49087, м. Дніпро, вул. Калинова, буд. 87, ідентифікаційний код 38198966) витрати по сплаті судового збору у сумі 8 030,42 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6 000,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Монодит" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Промторг" про стягнення витрат на зберігання майна у сумі 8 214,75 грн. відмовити.

Судові витрати покласти на позивача за зустрічним позовом.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення - 29.09.2021.

Суддя Е.М. Бондарєв