ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"20" вересня 2021 р. Справа № 924/633/21

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Гладюка Ю. В., при секретарі с/з Сарело Р.О., розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОТЕС", с. Дослідне, Дніпропетровський р-н., Дніпропетровська обл.

до державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (Відокремлений підрозділ "Хмельницька атомна електрична станція), м. Нетішин, Хмельницька обл.

про стягнення грошей

за участю представників сторін: не з`явились

встановив:

Позивач у позові просить суд стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла через неналежне виконання договору від 09.11.20 № 16905/53-124-01-12713 у розмірі 148 149, 20 грн., з яких: 141 570 грн. основний борг, 5 299, 3 грн. інфляційні, 1 279, 90 грн. 3% річних.

Обгрунтовуючи позов, позивач зазначає, що він, поставивши відповідачу передбачений договором товар, виконав свої зобов`язання належним чином. Відповідач же, оплатив поставлений товар у передбачені договором строки лише частково. Нарахування річних та інфляційних здійснено з посиланням на ст. 625 ЦК України.

Позивач свого представника до суду не направив, 07.07.21 надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності за наявними матеріалами.

Відповідач свого представника до суду також не направив. У наявному відзиві відповідач позов не визнає, просить відмовити у його задоволенні. Зокрема, відповідач зазначає, що неналежне виконання договору зумовлене вкрай низьким рівнем розрахунків за відпущену на ринок електроенергію в умовах функціонування нового в Україні ринку електроенергії. Всі надходження грошових коштів використовувались перш за все для оплати невідкладних першочергових платежів до бюджету та на забезпечення безпеки роботи АЕС. Тобто оплата за договором не була проведена у повному обсязі через важке фінансове становище відповідача, яке з запровадженням 01.07.19 нового ринку електроенергії лише загострюється та поглиблюється. На даний час заборгованість контрагентів перед відповідачем дорівнює 22 481, 5 млн. грн.

Зазначене свідчить також про те, що відповідач не мав можливості належним чином виконати умови договору не через свою неефективну роботу, а в силу об`єктивних та незалежних від відповідача обставини. При цьому, відповідач вживав всіх можливих заходів щодо проведення оплати.

В даному випадку відповідач також посилається на судову практику щодо того, що суд, за наявності відповідних обставин, може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних і інфляційних.

Крім того, вказано, що нарахування 3% річних та інфляційних здійснено позивачем за відсутності для цього передбачених законом і договором підстав. Укладений між сторонами договір не містить умов щодо покладення на покупця зобов`язань зі сплати вищевказаних платежів.

Також, вищевказані нарахування не можуть бути здійснені на суму ПДВ. Нарахування 3% річних та інфляційних на підставі ст. 625 ЦК України є спеціальною відповідальністю за порушення законодавства та умов договору щодо виконання грошового зобов`язання та не можуть бути об`єктом оподаткування ПДВ в силу своєї правової природи. Сума ПДВ не входить до ціни придбаних чи проданих товарів, не є доходом продавця та не включається до бази оподаткування суб`єкта господарювання податком на прибуток. Тобто, по факту, сума ПДВ не належить продавцю, а підлягає перерахуванню ним до бюджету. При цьому, чинним ПК України не передбачено ні обов`язку, ні права платника ПДВ здійснювати коригування суми ПДВ. Отже, несплата ПДВ, що входить до ціни товару не може бути заборгованістю (в сумі ПДВ), на яку можливо нарахування, передбачені ст. 625 ЦКУ.

Крім того, відповідач зазначає, що нарахування, передбачені ст. 625 ЦКУ здійснені позивачем без урахування висновків Верховного суду з даного питання, викладених у постановах від 22.09.20 у справі № 918/631/19 та від 26.06.20 у справі № 905/21/19.

Також відповідач заперечує проти відшкодування позивачу понесених витрат на адвоката у розмірі 10 000 грн., які він вважає надмірно завищеними. При цьому, вказано, що суд зобов`язаний оцінити рівень відповідних витрат, виходячи не лише з того, чи понесені такі витрати фактично, але і враховувати обґрунтованість розміру останніх.

Матеріалами справи встановлено.

09.11.20 між відповідачем (покупець) та позивачем (постачальник) укладено договір № 16905/53-124-01-20-12713, в силу якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю товар, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити даний товар згідно з найменуванням, асортиментом, виробником, кількістю, ціною та по коду УКТ ЗЕД товару, які зазначаються в специфікації № 1 та є невід`ємною частиною договору.

Згідно п. 4.1. договору ціна товару по договору становить 151 859 грн. крім ПДВ 30 371, 80 грн. Всього ціна договору 182 230, 80 грн. Оплату за поставлений товар покупець здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 45 днів з дати поставки товару на склад вантажоотримувача, за умови відповідності поставленого товару вимогам договору щодо його кількості та якості (п. 5.1.). З товаром постачальник надає покупцю видаткову накладну та/або накладну (п. 6.4.).

Договір вважається укладеним і набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками (за наявності печатки) і діє до повного виконання зобов`язань сторонами (п. 11.1.).

Договір підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками.

Додатком 1 до договору є підписана обома сторонами та скріплена їх печатками специфікація, де встановлено: найменування товару, код, одиницю виміру, кількість та ціну, яка разом становить 182 230, 80 грн.

Згідно видаткових накладних (постачальник - позивач, одержувач відповідач, підстава договір № 16905/53-124-01-20-12713 від 09.11.20) від 21.12.20 № РН-0000112 на суму 144 610, 80 грн. та від 09.12.20 № РН-0000111 на суму 37 620 грн., які підписані обома сторонами та скріплені їх печатками, позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 182 230, 80 грн.

На підтвердження часткової оплати поставленого товару позивач подав платіжні доручення (платник відповідач, одержувач позивач): від 24.02.21 № 1474 на суму 34 800 грн., від 24.02.21 № 1480 на суму 2 820 грн., від 24.02.21 № 1481 на суму 3 040, 80 грн. Разом на 40 660, 80 грн.

Також у справу надано: листи позивача від 26.02.21 № 2602/5, та від 11.02.21 № 1102/4 адресовані відповідачу з вимогою протягом 10 календарних днів з моменту отримання вимоги, перерахувати на рахунок позивача заборгованість за договором; лист позивача від 05.04.21 № 0504/1, адресований відповідачу, яким відповідачу направлено акт звірки; лист відповідача від 10.03.21, адресований позивачу, де відповідач запевняє позивача, що він, незважаючи на всю складність ситуації, докладає максимум зусиль та вживає всіх можливих дій та заходів для виконання своїх зобов`язань. Зазначено, що відповідач здійснив часткову оплату за договором від 09.11.20 № 16905/53-124-01-20-12713 в розмірі 40 660, 80 грн.; акт звірки розрахунків, засвідчений лише позивачем.

Дослідивши наявні у справі заяви по суті справи та подані докази, давши їм оцінку в сукупності, при аналізі норм діючого законодавства, яке регулює спірні відносини, суд врахував таке.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правовідносини, які виникли між сторонами за своїм характером являються господарськими, виходячи зі змісту ст.ст. 173, 174 ГК України, як такі, що виникли з господарського договору, і відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України є предметом його регулювання.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач уклали договір поставки товару, визначивши умови, права та обов`язки сторін, які є обов`язковими для них.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий для виконання сторонами.

З позовних матеріалів вбачається, що позивач на виконання умов договору поставив відповідачу, а відповідач прийняв товар на загальну суму 182 230, 80 грн., що підтверджується видатковими накладними (постачальник - позивач, одержувач відповідач, підстава договір № 16905/53-124-01-20-12713 від 09.11.20): від 21.12.20 № РН-0000112 на суму 144 610, 80 грн. та від 09.12.20 № РН-0000111 на суму 37 620 грн., які підписані обома сторонами та скріплені їх печатками. При цьому, прийняття товару відповідачем підтверджується підписом та печаткою останнього на накладних в графі „отримав. Дані накладні відповідають всім умовам, необхідним для первинного документу, передбаченого Законом „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, який підтверджує здійснення господарської операції (прийом-поставка).

Обов`язок оплати за поставлений товар, відповідно до договору, виникає у відповідача протягом 45 днів з дати поставки. Тобто, враховуючи дати поставок згідно накладних, оплата має бути здійснена: 23.01.21 за накладною від 09.12.20 на суму 37 620 грн.; 04.02.21 за накладною від 21.12.20. Станом на 04.02.21 весь обсяг поставленого товару мав бути оплаченим. Проте, як вбачається з матеріалів справи, станом на вказану дату та на час вирішення спору, оплата проведена частково на суму 40 660, 80 грн., що підтверджується платіжними дорученнями (платник відповідач, одержувач позивач): від 24.02.21 № 1474 на суму 34 800 грн., від 24.02.21 № 1480 на суму 2 820 грн., від 24.02.21 № 1481 на суму 3 040, 80 грн. Докази оплати в повному обсязі у справі відсутні.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Статтею 525 Цивільного кодексу України обумовлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи, що строк повної оплати пропущено (докази оплати відсутні), у відповідача виникла заборгованість, розмір якої підтверджується документально та становить (182 230, 80 грн. вартість всього товару мінус 40 660, 80 грн. часткової оплати) 141 570 грн.

За таких обставин, позов, в частині стягнення основного боргу підлягає задоволенню.

При цьому, не враховуються доводи відповідача щодо наявності надзвичайних та невідворотних обставин, враховуючи таке. Обгрунтовуючи наявність вищевказаних обставин, відповідач зазначає, що невиконання договірних зобов`язань зумовлено вкрай важким фінансовим становищем відповідача, спричиненим законодавчим переходом до нових правил господарювання в умовах зміненого ринку електроенергії. Відповідач, внаслідок вищевказаних обставин недоотримав фінансування, в тому числі за зобов`язаннями, що є предметом спору.

За ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно ст. 218 ГКУ у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Аналізуючи вищевказані законодавчі норми, невиконання своїх зобов`язань контрагентами відповідача та відсутність коштів в останнього (що покладено в основу відповідних обґрунтувань) не можуть вважатись надзвичайними і невідворотними обставинами, в силу прямого законодавчого виключення їх з числа останніх.

Крім того, слід зазначити, що порядок застосування обставини форс-мажору прямо передбачено договором сторін. Так, розділом 7 договору № 16905/53-124-01-20-12713 від 09.11.20 передбачено, що: сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором у разі виникнення форс-мажорних обставин, зазначених в п. 2 ст. 14-1 ЗУ „Про Торгово-промислові палати в Україні, які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін; сторона, для якої склалась неможливість виконання обов`язків за договором, зобов`язана письмово повідомити іншу сторону про настання або припинення вищезгаданих обставин не пізніше 5 днів з моменту їх настання або припинення; доказом виникнення форс-мажорних обставин та строку їх дії є Сертифікат Торгово-промислової палати України відповідно до ЗУ „Про Торгово-промислові палати України, або інших компетентних органів відповідно до діючого законодавства.

Таким чином, наявність обставин, які звільняють відповідача від відповідальності щодо виконання договору мають бути документально підтвердженими. При цьому, це мають бути спеціально передбачені докази Сертифікат ТППУ. Отже, за відсутності в матеріалах справи вищевказаного сертифікату, а також доказів письмового повідомлення відповідача про настання вищезгаданих обставин, посилання та такі обставини є необґрунтованими.

За таких обставин, враховуючи встановлений судом факт виникнення заборгованості у відповідача щодо оплати поставленого товару, обґрунтованими є і нарахування річних та інфляційних. Так, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, не приймаються до уваги доводи відповідача щодо необґрунтованості нарахування річних та інфляційних на суму ПДВ, оскільки підстави застосування ст. 625 ЦК України виникають саме за наявності факту прострочення виконання грошового зобов`язання (яке, як встановлено судом має місце), незалежно від виду платежу. При цьому, простроченням з точки зору ст. 625 ЦК України є нездійснення в передбачений договором строк оплати будь-якого грошового платежу, в тому числі вартості товару за договором, зі всіма її (вартості) складовими, в тому числі ПДВ. З точки зору законодавчого поняття заборгованості (до якої можливе застосування ст. 625 ЦК України) вид складових простроченого платежу немає значення.

Заперечуючи проти позову, відповідач також зазначає, що позивач, при нарахуванні інфляційних та річних не врахував практику Верховного Суду, викладену у постановах, ухвалених по справах № 905/21/19 та № 902/417/18.

Дані доводи також не приймаються судом, враховуючи, що:

1) у справі № 905/21/19 викладена позиція ВС у зв`язку з виникненням в судовій практиці проблем з застосуванням механізму розрахунку інфляційних збитків у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу. Тому, враховуючи, що у справі № 924/633/21 нарахування інфляційних здійснено за період березень травень 2021, де часткових оплат не було (всі оплати здійснено в лютому), порядок нарахування інфляційних, зазначений у справі № 905/21/19 в даному випадку не застосовується;

2) у справі № 902/417/18 зазначено про можливість суду за певних умов, враховуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності, зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку. Проте, в рішенні йдеться саме про відповідне право суду, а не обов`язок останнього (щодо зменшення річних), що, враховуючи вищеперелічені принципи та співрозмірний розмір річних у порівнянні з сумою основного боргу не дає підстав для зменшення розміру нарахованих позивачем 3% річних.

Розмір річних та інфляційних перевірено судом та є вірним.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню.

Судові витрати, в силу ст. 129 ГПК України, в тому числі судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на відповідача. Так, згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПКУ судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених вимог (тобто, при повному задоволенні позову - на відповідача у 100% розмірі). Згідно ч. 4 вищевказаної статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи ( в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, ст. 123 ГПК), у разі задоволення позову, покладаються на відповідача.

При цьому, при покладенні витрат на професійну правничу допомогу на відповідача в заявленому позивачем розмірі 10 000 грн., суд врахував наявність: договору про надання юридичної допомоги від 07.06.21 № 070621, укладений між позивачем та адвокатом Бублейник В.А. (підтверджує наявність підстав для представництва інтересів позивача адвокатом); акту прийому-передачі наданих послуг згідно вищевказаного договору, який підписано обома сторонами, в тому числі позивачем, на суму 10 000 грн. (підтверджує суму наданих послуг); платіжного доручення від 10.06.21 № 162107 про сплату позивачем послуг адвоката (підтверджує понесення позивачем витрат).

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (Відокремлений підрозділ "Хмельницька атомна електрична станція") (30100, м. Нетішин, вул. Енергетиків, 20, Хмельницька область, АТ Укрексімбанку рахунок UА 0005935) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Екотес" (52071, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Дослідне, вул. Наукова, 1, ) 141 570 грн. (сто сорок одна тисяча п`ятсот сімдесят грн. 00 коп.) основного боргу, 5 299, 30 грн. (п`ять тисяч двісті дев`яносто дев`ять грн. 30 коп.) інфляційних, 1 279, 90 грн. (одна тисяча двісті сімдесят дев`ять грн. 90 коп.) 3% річних, 2 270 грн. (дві тисячі двісті сімдесят грн. 00 коп.) судового збору, а також 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. (ч.1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. (ч.1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено 24.09.2021р.

Суддя Ю.В. Гладюк

Віддрук. 3 прим.:

1- до справи

2- позивачу (52071, Дніпропетровська обл., Дніпропетровський р-н., с. Дослідне, вул. Наукова, 1)

3 - відповідачу (30100, Хмельницька обл., м. Нетішин, вул. Енергетиків, 20)

Всім рекомендованим з повідомленням