ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2021 р. Справа №914/708/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Кордюк Г.Т.

Кравчук Н.М.

секретар судового засідання Процевич Р. Б.,

за участю представників сторін:

від позивача: Гамей В. В.;

від відповідача: Рогожнікова Н. Б.;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури вих..№15/4-763вих-21 від 20.07.2021 (вх. № 01-05/2479/21 від 21.07.2021)

на рішення Господарського суду Львівської області від 17.06.2021 (повний текст рішення складено та підписано 02.07.2021), суддя Кітаєва С.Б.

у справі №914/708/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Поліс, м. Київ

до відповідача: Львівської обласної прокуратури, м.Львів

про звільнення майна з-під арешту

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.06.2021 позов задоволено повністю. Звільнено нерухоме майно площадку (споруду) літ. Ібп загальною площею 1379,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. В.Великого, 59 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), з-під арешту та зняти заборону відчуження та вчинення інших юридичних дій шляхом припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про обтяження з реєстраційним номером обтяження 9233362, зареєстрованого 10.11.2009 року на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Шевченківського району м.Львова Броневицького С.С. №183-0404 від 19.10.2009 року щодо нерухомого майна площадки (споруди) літ. Ібп загальною площею 1379,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. В.Великого, 59 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Львівська обласна прокуратура оскаржила таке в апеляційному порядку.

Апелянт вказав, що не заперечує, що не існує кримінальної справи, в рамках якої було встановлено обтяження на майно, про звільнення з під арешту якого заявлено позов позивачем, також не заперечує, що станом на момент звернення позивача з позовом, за даними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис, що позивач є власником спірного майна ( дані Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 248871210 від 18.03.2021). Проте, вважає, що позивач не підтвердив своє право власності на спірне майно правовстановлюючими документами, крім того, наявні спори про право власності на таке спірне майно.

У відзиві на дану апеляційну скаргу позивач заперечив проти її задоволення, вказав, що ним належним чином доведено право власності на спірне майно, окрім того, вказав, що прокурор постійно вказує на майно за адресою Львівська область, м. Львів, вул. Володимира Великого, будинок 59 б, в той час, як позивач просить зняти арешт, накладений за адресою Львівська область, м. Львів, вул. Володимира Великого, будинок 59 в.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким в позові відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги, просив рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, власником нерухомого майна - площадка (споруда) літ.Ібп" загальною площею 1379,3 кв.м. (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштованого торгового павільйону міні-ринку загальною площею 1193,6кв.м.), що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Львів, вул. Володимира Великого, будинок 59 В (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс».

За даними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис, що позивач є власником спірного майна на момент його звернення з позовом до суду (дані Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 248871210 від 18.03.2021,том 1, а.с. 15).

Згідно із частинами 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як вбачається із матеріалів справи, старшим слідчим прокуратури Шевченківського району м. Львова Броневицьким С.С. було винесено постанову від 15.10.2009 року про порушення кримінальної справи за фактом вчинення службовими особами ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України. В подальшому слідчим в рамках зазначеної кримінальної справи за №183-0404 було винесено постанову про обтяження нерухомого майна від 19.10.2009 року, якою було встановлене обтяження (заборона вчинення будь-яких юридичних дій щодо оренди або відчуження) на об`єкти нерухомого майна, що знаходяться за адресою: Львівська область, м. Львів, вул. Володимира Великого, будинок 59 б та 59в.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 22.03.2010 року по справі №4-184/10 було скасовано постанову слідчого від 15.10.2009 року про порушення кримінальної справи за фактом вчинення службовими особами ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» злочину передбаченого ст. 364 ч. 1 КК України. Зазначена вище постанова Шевченківського районного суду м. Львова була скасована ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.07.2011 року по справі № 10-393/2011 р., справу направлено на розгляд в той же суд іншим суддею. Під час повторного розгляду скарги на постанову слідчого про порушення кримінальної справи за фактом вчинення службовими особами ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» злочину, передбаченого ст. 364 ч. 1 КК України, постанову про порушення кримінальної справи знову скасовано постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 19.04.2012 року по справі №4/1328/6/2012 року.

Однак, незважаючи на відсутність кримінальної справи, обтяження у вигляді арешту за реєстраційним номером №9233362 є діючим до цього часу, що обмежує права позивача на розпорядження нерухомим майном.

Відповідно до статті 81 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції від 28.12.1960р. (Закон № 1001-05), питання про речові докази вирішується вироком, ухвалою чи постановою суду або постановою органу дізнання, слідчого, прокурора про закриття справи.

19.11.2012р. Кримінально-процесуальний кодекс України в редакції від 28.12.1960р. (Закон №1001-05) втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Кримінального процесуального кодексом України від 13.04.2012р. (Закон №4651-VI).

Частиною 1 статті 174 чинного Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як встановлено судом, Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 22.03.2010 року по справі №4-184/10 було скасовано постанову слідчого від 15.10.2009 року про порушення кримінальної справи за фактом вчинення службовими особами ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» злочину передбаченого ст. 364 ч. 1 КК України. Зазначена вище постанова Шевченківського районного суду м. Львова була скасована ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.07.2011 року по справі № 10-393/2011 р., справу направлено на розгляд в той же суд іншим суддею.

Під час повторного розгляду скарги на постанову слідчого про порушення кримінальної справи за фактом вчинення службовими особами ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» злочину, передбаченого ст. 364 ч. 1 КК України, постанову про порушення Кримінальної справи знову скасовано постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 19.04.2012 року по справі №4/1328/6/2012 року.

Частиною 4 статті 174 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Як вбачається із матеріалів справи, арешт, що був накладений на нерухоме майно - площадка (споруда) літ.Ібп" загальною площею 1379,3 кв.м. (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштованого торгового павільйону міні-ринку загальною площею 1193,6кв.м.), що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Львів, вул. Володимира Великого, будинок 59 В (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), не скасований.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з вирішенням питання про скасування чи припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного чи господарського судочинства у позовному провадженні залежно від суб`єктного складу сторін, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами.

Відповідно до частини 2 та 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до частин 1 та 6 статті 126 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Належить зазначити, що у позивача відсутній процесуальний статус учасника кримінальної справи. Крім того, на даний час не здійснюється досудове розслідування в межах кримінальної справи, оскільки постанову про порушення кримінальної справи скасовано. Отже, позивач позбавлений можливості звернутися до органів досудового розслідування з клопотанням про звільнення нерухомого майна з-під арешту, оскільки останній не є учасником кримінальної справи, а самої кримінальної справи не існує.

З урахуванням викладеного, а також зважаючи на втрату чинності Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, тривалого часу, що минув після завершення справи, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивача шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Слід зазначити, що суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина 1 статті 28 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року).

При цьому, як вбачається із позовної заяви у даній справі, позивач пред`явив позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності рішенням слідчого.

Слід також зазначити, що із завершенням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

З огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до завершення кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого завершення втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції.

Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 21 серпня 2019 року у справі №911/1247/18 (провадження № 12-99гс19), від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 (провадження № 14-477цс19) та Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13.

Разом з тим, слід зазначити, що в даному випадку скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після скасування постанови про порушення кримінальної справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

З огляду на викладене, як вірно зазначив суд першої інстанції,вирішення зазначеного питання судом у порядку господарського судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

Водночас, урахуванням матеріалів даної справи вбачається, що позивач не був учасником вищезазначеної кримінальної справи, і перебування під арештом нерухомого майна - площадки (споруди) літ.Ібп" загальною площею 1379,3 кв.м. (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштованого торгового павільйону міні-ринку загальною площею 1193,6кв.м.), що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Львів, вул. Володимира Великого, будинок 59 В (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), позбавляє позивача можливості звернутися до органів досудового розслідування з клопотанням про звільнення нерухомого майна з-під арешту. Прийняття судом кримінальної юрисдикції рішення щодо звільнення майна з-під арешту відповідно до КПК України 1960 року могло відбутися на підставі п. 7 ч. 1 ст. 253, п. 8 ч. 1 ст. 324, ч. 13 ст. 335 зазначеного кодексу, однак зазначені дії могли бути вчинені судом лише після призначення кримінальної справи до судового розгляду, під час постановлення за результатами такого розгляду вироку.

Проте Кримінальну справу, в межах якої на нерухоме майно накладено арешт, до суду для розгляду скеровано не було, оскільки постанова про порушення кримінальної справи була скасована.

Зважаючи на зазначене вище, ТОВ «ФК «Поліс» позбавлене можливості припинити арешт нерухомого майна шляхом звернення до суду кримінальної юрисдикції.

Згідно з вимогами статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів, також враховує те, що питання накладення арешту на спірне майно не заперечується відповідачем, відповідач не заперечує, що не існує кримінальної справи, в рамках якої було встановлено обтяження на майно, про звільнення з під арешту якого заявлено позов позивачем, а ставиться під сумнів право власності позивача на нерухоме майно площадку (споруду) літ. «Ібп» загальною площею 1379,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Львів, вул. Володимира Великого, будинок 59 В (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Проте, як вбачається з долученої до матеріалів справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 248871210 від 18.03.2021, станом на момент звернення з позовом до суду позивач є власником нерухомого майна - площадки (споруди) літ.Ібп" загальною площею 1379,3 кв.м. (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку загальною площею 1193,6кв.м.), що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Львів, вул. Володимира Великого, будинок 59 В (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне.

Відтак, у колегії суддів відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури вих..№15/4-763вих-21 від 20.07.2021 (вх. № 01-05/2479/21 від 21.07.2021) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 17.06.2021 у справі №914/708/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 22.09.2021

Головуючий суддя Плотніцький Б.Д.

Суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.