23 вересня 2021 року
2. На жаль, я не можу погодитися з висновками моїх колег та наведеною в рішенні Суду мотивацією, тому відповідно до частини 3 статті 34 ГПК України викладаю окрему думку, суть якої полягає у такому.
3. Те, що я не погодилася з висновками більшості, на мою думку, є, наслідком різниці у поглядах з колегами,
по-перше: стосовно підстав касаційного оскарження;
по-друге: стосовно меж розгляду справи судом касаційної інстанції;
і, по по-третє: стосовно поняття "суд не дослідив зібрані докази" та підстав для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд.
4. Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
5. Здійснюючи попередній конституційний контроль щодо відповідності законопроєкту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України, Конституційний Суд України зазначив, що "пропонована Законопроектом редакція пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України закріплює гарантії права на апеляційний перегляд справи, а також передбачає, що випадки касаційного оскарження судових рішень визначаються в законі" (абзац перший підпункту 3.6.3 підпункту 3.6 пункту 3 мотивувальної частини Висновку від 20 січня 2016 року N 1-в/2016). Конституційний Суд України виходив із того, що "особі має бути гарантовано право на перегляд її справи судом апеляційної інстанції. Після апеляційного розгляду справи сторони судового процесу можуть бути наділені правом оскаржити судові рішення першої та апеляційної інстанцій до суду касаційної інстанції у випадках, визначених законом, що сприятиме забезпеченню реалізації принципу верховенства права" (абзац другий підпункту 3.6.3 підпункту 3.6 пункту 3 мотивувальної частини Висновку від 20 січня 2016 року N 1-в/2016). У підсумку Конституційний Суд України дійшов висновку, що "пропонована Законопроектом редакція статті 129 Конституції України не передбачає скасування чи обмеження прав і свобод людини і громадянина" (абзац четвертий підпункту 3.6.3 підпункту 3.6 пункту 3 мотивувальної частини Висновку від 20 січня 2016 року N 1-в/2016).
6. Отже, за чинним конституційним правопорядком, що його визначено приписами пункту 14 частини першої статті 92, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України, на рівні закону забезпечується право на апеляційний перегляд кожної справи, а право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується лише в тих випадках, що їх визначив законодавець.
7. 15 січня 2020 року був прийнятий Закон України N 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".
8. Згідно з пояснювальною запискою основною метою цього Закону є "комплексне врегулювання питань організації діяльності Верховного Суду задля виконання останнім основного свого завдання - забезпечення єдності та сталості судової практики. У зв`язку з цим запроваджено систему допуску та фільтрів для касаційного оскарження, передбачивши, що таке оскарження може мати місце у виключних випадках, коли потребує вирішення саме питання застосування норми матеріального та/або процесуального права, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
9. У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (пункти 5.10, 5.16, 5.21).
10. У статті 287 ГПК України, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.
11. Зокрема, відповідно до частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
12. При цьому, відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у підпунктах а-г.
14. З усією повагою до колег я не можу погодитися з таким висновком, а тим більше - з наявністю підстав для передачі справи на новий розгляд.
15. Я вважаю, що така підстава як "суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду" стосується лише норм матеріального права (відповідно до частини 3 статті 311 ГПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню), і не може бути підставою, якщо рішення оскаржується з підстав порушення норм процесуального права щодо оцінки доказів у справі. Наведений висновок сформульовано також у постановах ВС від 12.05.2021 у справі № 911/1099/20; від 26.05.2021 у справі № 910/8358/19.
16. Натомість, якщо касаційна скарга подається у зв`язку з порушенням норм процесуального права, то підставою касаційного оскарження може бути лише пункт 4 частини 2 статті 287 ГПК України.
17. Такий висновок випливає із системного тлумачення норм:
- частини 2 статті 300 ГПК України, яка визначає межі розгляду справи судом касаційної інстанції, та встановлює, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази;
- частини 3 статті 310 ГПК України, в якій передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або
2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або
3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або
4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів;
- частини 2 статті 311 ГПК України, яка визначає, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
18. Відповідно до частин 1 та 2 статті 210 ГПК України, що має назву "дослідження доказів", суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
19. Порядок дослідження доказів визначений у § 4 глави 6 ГПК України.
20. Натомість стаття 86 ГПК України, що має назву "оцінка доказів", визначає, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
21. Для кожного окремо взятого доказу законодавець установлює такі критерії оцінки як належність, допустимість та достовірність (статті 76-78 ГПК України); доказів у їх сукупності - вірогідність (стаття 79 ГПК України).
22. Отже, поняття "дослідження доказів" та "оцінка доказів" не є тотожними за своїм змістом. Дослідження доказів виступає одним з етапів судового доказування, який передує оцінці доказів.
23. Відповідно порушення правил оцінки доказів судом першої (апеляційної) інстанції може виражатися або в порушенні правил дослідження доказів, або в неправильній оцінці доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
24. Суд касаційної інстанції має право розглядати питання лише щодо правильності покладення судом в основу рішення доказу, який скаржник вважає недопустимим (тобто перевіряти надану оцінку доказу з точку зору його допустимості), а також виконання судом обов`язку щодо дослідження та збирання за клопотанням учасника доказів, і лише такі порушення можуть бути підставою для скасування судових рішень та передачі справи на новий розгляд, про що прямо зауважено у частині 3 статті 310 ГПК України.
25. Тому сам по собі факт незгоди суду касаційної інстанції з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою доказів не може ототожнюватися з такою підставою для передачі справи на новий розгляд, як не дослідження зібраних у справі доказів.
26. Вирішення питання щодо оцінки достовірності, належності та вірогідності доказів взагалі не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
27. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає справи, та не є "судом фактів".
28. Відповідно до частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) перелік обставин, які є предметом доказування у справі; 2) перелік доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; 3) висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів; 4) мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.
29. Отже вирішення питання вірогідності доказів є виключно компетенцією суду першої інстанції.
30. Обґрунтованість рішення суду першої інстанції (відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи) в межах доводів та вимог скарги перевіряє лише суд апеляційної інстанції відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України.
31. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 269 ГПК України).
32. Отже, для висновку про обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції необхідно дослідити докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, надати їм оцінку і зіставити свої висновки з висновками суду першої інстанції, тобто надано право додатково перевіряти докази.
33. Натомість стаття 300 ГПК України, яка встановлює межі розгляду справи судом касаційної інстанції, на відміну від статті 269 ГПК України (межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції), не визначає право суду касаційної інстанції перевіряти обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а передбачає, що суд перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.
34. Аргументи скаржника щодо порушення процесуальних норм, які фактично зводяться до переоцінки доказів, необхідності вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази взагалі не можуть бути підставою для касаційного оскарження та підставою для скасування судового рішення, оскільки такі доводи виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції.
35. Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
36. Відповідно до частини 4 статті 294 ГПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.
37. В ухвалі від 22.06.2021 Верховний Суд визначив, що підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №904/2357/20 (щодо застосування ст. 79 ГПК України).
39. Отже, підставою для відкриття касаційного провадження визначені порушення судом норм процесуального права щодо оцінки доказів з точки зору їх належності, достовірності та вірогідності.
40. Такі порушення не можуть бути підставою для касаційного оскарження судових рішень відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1 статті 287 ГПК України, а тим більше не може бути підставою для скасування судових рішень і передачі справи на новий розгляд.
42. Відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
43. Натомість відповідно до частини 1 статті 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
44. При цьому, згідно з частиною другою цієї статті постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.
45. Відповідно до тлумачного словника термін "обов`язковий" означає "якого треба беззастережно дотримуватися, яким не можна нехтувати". Натомість слово "враховувати" є синонім "брати до уваги", "зважати на", але у такому разі не можна говорити про обов`язковість.
46. Отже, коли суд передає справу на новий розгляд вказівки є обов`язковими, на відміну від правових висновків в інших справах, які мають враховуватися, але не є обов`язковими до застосування.
48. Жодних правових висновків, які необхідно було б враховувати відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України, у цій постанові не було зроблено.
50. Тобто, питання, які вирішуються в цій справі, стосуються оцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
51. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у позові виходив також з відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження заборгованості відповідача за поставлену ПАТ "КИЇВЕНЕРГО" теплоенергію за період з січня 2013 по квітень 2015, що не заперечується позивачем.
53. У цій постанові Верховний Суд також зауважив, що враховує правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 02.07.2020 у справі № 922/2315/19, тому зазначає, що суд апеляційної інстанції, не витребувавши у позивача оригіналу електронного доказу, необґрунтовано вказав на те, що позивачем не надано суду електронні докази, у зв`язку з чим передчасно дійшов висновку, що роздруковані облікові картки (табуляграми) не є копіями електронного доказу.
54. Зважаючи на те, що відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а відповідно до частини 3 статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, і в касаційній скарзі взагалі відсутнє посилання як на статті 74, 96 ГПК України, так і посилання на постанову від 02.07.2020 у справі № 922/2315/19, і з цих підстав суд не відкривав касаційне провадження, я не можу погодитися з висновками більшості колег щодо необхідності врахування цієї позиції, як підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції.
55. Суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції мав витребувати у позивача оригінал електронного доказу.
56. На мою думку, така підстава (не витребування судом доказів з власної ініціативи) взагалі не може бути підставою для скасування судового рішення.
57. Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
58. Тобто не всі порушення, пов`язані із збором доказів, можуть бути підставою для скасування судового рішення, але лише ті, які пов`язані з необґрунтованим відхиленням клопотанням учасника справи. У справі такі клопотання не заявлялися.
59. Окрім того, навіть якщо брати до уваги, що дійсно відповідно до частини четвертою статті 74 ГПК України, на яку послалися колеги у постанові, суд може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, то у такому разі слід виходити з того, що таке право суд має виключно у випадку, якщо він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
60. На жаль, у постанові Верховного Суду хоч і зазначено, що суд апеляційної інстанції мав витребувати у позивача оригінал електронного доказу з власної ініціативи, але не мотивовано, що саме у даному випадку викликає сумніви у добросовісному здійсненні позивачем процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів, що давало б підстави для здійснення такої процесуальної дії.
61. Підсумовуючи викладене, вважаю, що у цій справі слід виходити з того, що:
1) обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1 та 2 частини 2 статті 287 ГПК України, не підтвердилась;
2) суди першої та апеляційної інстанцій дослідили зібрані у справі докази. У постанові Верховного Суду не вказано, які саме докази суди не дослідили;
3) перевірка правильності надання судом першої інстанції оцінки доказам з точки зору їх належності, достовірності, допустимості та вірогідності є компетенцією суду апеляційної інстанції;
4) у касаційній скарзі відсутні аргументи щодо недопустимості доказів, що може перевіряти суд касаційної інстанції;
5) та обставина, що суд апеляційної інстанції не витребував оригінал електронного доказу, не могла бути підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції апріорі; і взагалі такого обов`язку у суду апеляційної інстанції не було;
6) суд апеляційної інстанції відмовив з підстав недоведеності обставин щодо обсягів та вартості теплової енергії, поставленої ПАТ "КИЇВЕНЕРГО" у період з січня 2013 по квітень 2018 на підтвердження наявності заборгованості відповідача за Договором, заявленої до стягнення позивачем; не надання актів приймання-передачі теплової енергії за тарифами (грн./1ГКал), встановленими центральними органом виконавчої влади всупереч договірних умов визначених в розділі 5 Договору;
7) фактично суд касаційної інстанції не погодився з висновком про недоведеність позовних вимог та наданою судом апеляційної інстанції оцінкою доказів у справі, що не є його компетенцією;
8) справа розглядається з листопада 2019 року, повторно передається на новий розгляд з вказівками, які пов`язані з переоцінкою доказів, що не узгоджується з такими основними засадами (принципами) господарського судочинства, як змагальність сторін; розумність строків розгляду справи судом;
9) здійснення касаційного перегляду справу за відсутності на те вагомих підстав та скасування судового рішення у справі, що набрало законної сили й за загальним правилом не підлягає оскарженню у касаційному порядку, може становити порушення принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
62. Наведене, на мою думку, унеможливлює передачу справи на новий розгляд, та є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін.
Суддя І. Кондратова