ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2021 Справа № 908/2653/20

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Кощеєв І.М., Чус О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.03.2021 у справі №908/2653/20 (суддя Федорова О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжтеплоенерго", м.Запоріжжя

до відповідача Концерну "Міські теплові мережі", м.Запоріжжя

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

Товариство з обмеженою відповідальністю "Запоріжтеплоенерго" звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Концерну "Міські теплові мережі" про стягнення 50528,80 грн., з яких: 37478,02 грн. заборгованості з орендної плати, 2637,80 грн. пені, 7104,17 грн. інфляційних втрат та 3308,81 грн. 3% річних.

Позивач обґрунтував свої позовні посиланням на обставини неналежного виконання умов договору оренди нежитлового приміщення в частині своєчасної та повної сплати орендної плати, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.03.2021 у справі №908/2653/20 позов задоволено частково.

Стягнуто з Концерну "Міські теплові мережі" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжтеплоенерго" 2637,80 грн. пені, 3277,72 грн. 3% річних, 6723,35 грн. інфляційних втрат, 2084,86 грн. судового збору.

Провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 37,478,02 грн. закрито.

Відмовлено в частині позовних вимог про стягнення 31,09 грн. 3% річних та 380,82 грн. інфляційних втрат.

Судові витати у розмірі 17,14 грн. покладено на позивача.

Ухвалюючи рішення, господарський суд виходив з обставин неналежного виконання відповідачем зобов`язань, передбачених договором оренди нерухомого майна №2 від 01.07.2005, щодо своєчасної та повної оплати орендної плати.

Суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду справи заборгованість з орендних платежів в межах договору оренди нерухомого майна №2 від 01.07.2005 в сумі 37478,02грн погашена орендарем, що підтверджується платежами №24176/10994 від 28.10.2020 на суму 10000,00 грн., №24217/10999 від 29.10.2020 на суму 7478,00 грн., №24241/11011 від 30.10.2020 на суму 10000,02 грн., №24350/11013 від 02.11.2020 на суму 10000,00 грн., у зв`язку з чим предмет спору в частині стягнення основного боргу в сумі 37478,02 грн. відсутній, що є підставою для закриття провадження у справі в частині стягнення 37478,02 грн. основного боргу.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, то господарський суд зазначив, що при укладанні договору сторонами було узгоджено про застосування штрафних санкцій (нарахування пені) за порушення строків виконання відповідачем зобов`язань щодо внесення орендних платежів, внаслідок чого, проаналізувавши норми діючого законодавства України та умови договору, суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок пені в сумі 2637,80 грн. за період з 01.04.2020 по 30.09.2020 є правильним та виконаним з дотриманням норм права та умов договору, тому вимоги позивача щодо стягнення пені у зазначеній сумі підлягають задоволенню.

Стосовно заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності за вимогою позивача про стягнення 2637,80 грн. пені, оскільки вона заявлена із пропущенням строку спеціальної позовної давності, що передбачений ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до наданих до суду документів, заборгованість відповідача з орендних платежів виникла за період з липня 2016 року по 20.10.2017, внаслідок проведеного сторонами заліку взаємних вимог борг відповідача станом на 01.02.2019 склав 37478,02 грн., про що свідчить акт заліку взаємних вимог, однак сплата боргу відбулася лише в жовтні 2020 та листопаді 2020, тобто після звернення позивача з позовом до суду.

Господарський суд дійшов висновку, що проведений 01.02.2019 сторонами залік однорідних вимог свідчить про вчинення відповідачем дії про визнання ним боргу за договором №2 від 01.07.2005 та про переривання строку позовної давності.

При цьому господарський суд зазначив, що враховуючи п. 3.6. договору, сторони за власним бажанням визначили період (строк) застосування штрафних санкцій до порушника, а саме сплату пені за кожний день прострочення, включаючи день оплати, відповідно, пеня нарахована позивачем за період прострочення з 01.04.2020 по 30.09.2020 на суму боргу, що визначена після проведення взаємозаліку та дорівнює 37478,02 грн., тобто застосування позивачем приписів діючого законодавства та умов договору здійснено на фактичну суму боргу, який в подальшому відповідачем був сплачений.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що посилання відповідача на порушення позивачем строків позовної давності до вимог про нарахування пені є безпідставними, оскільки учасники договору узгодили інший строк нарахування штрафних санкцій, що не суперечить приписам діючого законодавства.

Також, господарський суд зазначив, що позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат заявлені більше, ніж за три роки, у зв`язку з чим суд прийняв до уваги заперечення відповідача та застосував строк позовної давності до зазначених вимог.

Так, за висновками місцевого господарського суду, розрахунок інфляційних втрат в межах строку позовної давності належить здійснювати з 15.10.2017, оскільки позивач звернувся з позовом до суду 15.10.2020, внаслідок чого сума 3% річних за період з 15.10.2017 по 30.09.2020 підлягає задоволенню в сумі 3277,72 грн., сума інфляційних втрат за період з листопада 2017 по вересень 2020 (включно) підлягає стягненню в сумі 6723,35 грн.

Крім того, господарський суд звернув увагу, що умовами договору сторонами визначено, що розмір орендної плати за оренду за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць, жодним чином застосування індексу інфляції під час визначення місячного розміру орендної плати за договором в кожному окремому періоду не позначається на відповідальності боржника у разі невиконання договірних відносин та не впливають на такий захід відповідальності як нарахування на суму боргу інфляційних втрат за весь час прострочення виконання зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України, жодних застережень щодо нарахувань індексу інфляції на індексовані в окремому періоді суми орендної плати стаття 625 ЦК України не містить.

Таким чином умови договору стосуються лише щомісячної індексації орендної плати, протягом дії договору, проте жодним чином не впливає на право позивача застосувати заходи відповідальності визначені ст. 625 ЦК України у вигляді проведення нарахувань 3% річних та інфляційних втрат на суму невиконаного грошового зобов`язання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач (Концерн "Міські теплові мережі") звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 12.03.2021 у справі №908/2653/20 в частині стягнення 2637,80 грн. пені, 3277,72 грн. 3% річних, 6723,35 грн. інфляційних втрат, 2084,86 грн. судового збору і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у стягненні зазначених коштів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Відповідач вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Апелянт вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги не були доведені та підтверджені належними доказами відповідно до вимог законодавства, оскільки вони є необґрунтованими та заявлені без належних правових підстав, з порушенням строків позовної давності, а також арифметично та методологічно нараховані всупереч встановленому законом та договором порядку щодо суми пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

За доводами скаржника невірними є висновки суду першої інстанції про правомірність та правильність наданого позивачем розрахунку пені у розмірі 2637,80 грн. за період з 01.04.2020 по 30.09.2020 та про хибність доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності щодо стягнення пені, оскільки позивач нарахував пеню не з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане та не обмежуючись шестимісячним строком, а також нарахування здійснено не щодо кожного платежу окремо та не з моменту виникнення заборгованості по кожному з платежів.

На думку скаржника строк, протягом якого позивач мав право звернутись до суду з вимогою про стягнення пені слід обчислювати з 02.02.2018 по 02.02.2019 у зв`язку з тим, що додатковою угодою №12 від 20.10.2017 до договору сторони доповнили розділ ІІІ договору п.3.10., виклавши його в наступній редакції: "Сторони домовилися, що строки взаємних розрахунків за договором будуть здійснені між сторонами в період з січня 2018 по 01.02.2018", однак вказане не було прийнято господарським судом до уваги та не було враховано при прийнятті оскаржуваного рішення.

У цьому зв`язку відповідач не погоджується і з висновком суду першої інстанції про те, що розмір вимог, які заявлені позивачем в межах строку позовної давності слід обраховувати з 15.10.2017, та, відповідно, невірними є розрахунки трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки нарахування здійснені не щодо кожного платежу окремо, відповідно, невірно визначена дата початку перебігу строку, яка надає право для нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат при порушенні зобов`язання з оплати.

На думку апелянта, враховуючи вищевикладене та враховуючи вимоги чинного законодавства, яке регламентує порядок нарахування штрафних та майнових санкцій та умов укладеного сторонами договору, період нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат слід рахувати з 02.02.2018 по 30.09.2020.

Відповідач вважає хибними висновки Господарського суду Запорізької області щодо того, що проведений 01.02.2019 сторонами залік однорідних вимог свідчить про вчинення відповідачем дій про визнання ним боргу за договором №2 від 01.07.2005 та про переривання строку позовної давності, оскільки визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Також, як зазначає апелянт, на момент розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем повністю сплачена сума основного боргу за договором.

15.06.2021 Концерн "Міські теплові мережі" подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, зміст та доводи якої аналогічні тим, що викладені відповідачем в апеляційній скарзі.

Узагальнені доводи та заперечення на апеляційну скаргу

Позивач вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню, просить залишити рішення господарського суду без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач посилається на те, що заборгованість відповідача з орендних платежів виникла за період з липня 2016 року по 20.10.2017, а у зв`язку з проведенням сторонами заліку взаємних вимог борг відповідача станом на 01.02.2019 склав 37478,02 грн., про що свідчить підписаний обома сторонами акт заліку взаємних вимог, однак сплата боргу відбулася лише в жовтні 2020 року та листопаді 2020 року, тобто після звернення позивача з позовом до суду.

За доводами позивача сторони при укладанні правочину за власним бажанням визначили період (строк) застосування штрафних санкцій до порушника, а саме сплату пені за кожний день прострочення, включаючи день оплати, відповідно пеня нарахована за період прострочення з 01.04.2020 по 30.09.2020 на суму боргу, що визначена після проведення взаємозаліку, тобто з застосуванням приписів діючого законодавства та умов договору, відповідно, позивачем розрахунок пені в сумі 2637 грн. 80 коп. за період з 01.04.2020 по 30.09.2020 є правильним та виконаним з дотриманням норм права та умов договору.

Позивач вважає, що враховуючи те, що з позовом до суду він звернувся 15.10.2020, відповідно, розмір вимог щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат заявлені в межах строку позовної давності, слід обраховувати з 15.10.2017, у зв`язку з чим

розрахунок інфляційних втрат в межах строку позовної давності належить здійснювати з 15.10.2017.

Також, позивач посилається і на те, що відповідач доказів виконання зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати орендних платежів в межах договору №2 від 01.07.2005 суду не надав.

На думку позивача сторони при укладанні правочину за власним бажанням визначили період (строк) застосування штрафних санкцій до порушника, а саме сплату пені за кожний день прострочення, включаючи день оплати (п. 3.6 договору в редакції додаткової угоди №5 від 24.11.2011), у зв`язку з чим пеня нарахована за період прострочення з 01.04.2020 по 30.09.2020 на суму боргу, що визначена після проведення взаємозаліку та дорівнює 37478,02грн., тобто розрахунок із застосуванням приписів діючого законодавства та умов договору розрахунок здійснено на фактичну суму боргу, який в подальшому відповідачем був сплачений.

При цьому, позивач зазначає, що господарський суд надав правову оцінку доводам сторін щодо визначення строку прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, правомірності застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України, строків позовної давності щодо нарахувань майнових санкцій та дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Позивач вважає, що проведенням заліку взаємних вимог відповідач визнав існування заборгованості перед позивачем станом на 01.02.2019, доказів зворотного відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не надав.

За доводами позивача, судом першої інстанції досліджені всі наявні в матеріалах справи докази, які були надані сторонами, а також заслухані доводи сторін в обґрунтування своїх вимог та заперечень, у зв`язку з чим відповідач не був позбавлений можливості надати суду першої інстанції письмові пояснення та будь які докази, що спростували б правову позицію позивача.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду справи №908/2653/20 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді (суддя - доповідач) - Подобєд І.М., судді - Широбокова Л.П., Кощеєв І.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2021.

За розпорядженням в.о.керівника апарату суду від 06.05.2021, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Кощеєва І.М. (для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження тощо), проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, за результатами якого для розгляду справи №908/2653/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Концерну "Міські теплові мережі" на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.03.2021 у справі №908/2653/20; ухвалено розглянути апеляційну скаргу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

04.06.2021 до суду надійшло клопотання Концерну "Міські теплові мережі" про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін у справі, вмотивоване тим, що відповідач є соціально значимим теплопостачальним підприємством, вирішення цієї справи для Концерну має суттєве значення, для повного та всебічного вирішення справи бажає приймати участь в засіданні для можливості надавати обґрунтування, в тому числі усні пояснення і докази по справі.

За розпорядженням керівника апарату суду від 04.06.2021, у зв`язку усуненням обставин, що зумовили заміну судді - члена колегії, а саме вихід з відпустки судді Кощеєва І.М., проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, за результатами якого для розгляду справи №908/2563/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Кощеєв І.М., Широбокова Л.П.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.06.2021 колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.03.2021 у справі №908/2653/20 до свого провадження; відмовлено Концерну "Міські теплові мережі" у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у справі.

Розпорядженням керівника апарату суду №1673/21 від 08.07.2021 у зв`язку звільненням з посади судді Центрального апеляційного господарського суду ОСОБА_1 на підставі заяви про відставку, призначено автоматичну зміну складу колегії суддів у судовій справі №908/2653/20.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2021 для розгляду справи №908/2653/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Кощеєв І.М., Чус О.В.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції і судом апеляційної інстанції встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини

01.07.2005 Товариство з обмеженою відповідальністю "Запоріжтеплоенерго" (орендодавець) та Концерн "Міські теплові мережі" (орендар) уклали договір №2 оренди нерухомого майна, що знаходиться на балансі ТОВ "ЗТЕ" №2, відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) нежитлові приміщення (об`єкти оренди) по бул. Гвардійський, 137, що знаходиться на балансі ТОВ "Запоріжтеплоенерго", а саме:

- майстерня з побутовими приміщеннями для виробничих цілей, що розташоване в одноповерховій будівлі насосної літера "Б" площею 110,9 м2, вартістю 48679,00 грн. без ПДВ станом на 31.05.2005 згідно з експертною оцінкою, проведеною Приватним підприємством "Запорізьке агентство оцінки майна "Січ";

- гараж площею 19,1 м2 вартістю 7755,00 грн. без ПДВ станом на 31.05.2005 згідно з експертною оцінкою, проведеною Приватним підприємством "Запорізьке агентство оцінки майна "Січ" з метою використання за його цільовим призначенням.

Вступ орендаря у користування об`єктами оренди настає одночасно з підписанням сторонами договору та актів прийому-передачі вказаного у п. 1.1 договору майна (п. 2.1. договору).

Пунктом 3.1. договору встановлено, що орендна плата визначається згідно з відповідною Методикою, затвердженою рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 31.08.2000 № 297 та рішенням Запорізької міської ради від 28.01.2004 №46.

В п. 3.2. договору зазначено, що розмір орендної плати за перший місяць оренди становить:

Літера "Б" - 489,71 грн.

Гараж - 78,02 грн.

Разом: 567,73 грн. х 1,2 = 681,28 грн.

Орендна плата за перший місяць оренди становить 681,28 грн., у т.ч. ПДВ 20 % = 113,56грн. Податок на додану вартість нараховується на суму орендної плати та сплачується згідно вимог Закону України "Про податок на додану вартість".

Пунктом 3.5. договору передбачено, що орендна плата перераховується орендарем щомісячно, не пізніше 15 числа поточного місяця на поточний рахунок орендодавця: НОМЕР_1 в ЗРУ КБ "ПриватБанк", МФО 313399, . У платіжному документі орендар повинен вказувати номер і дату укладення договору та місяць, за який здійснюється оплата.

Згідно з п. 3.6. договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, перераховується на відповідний поточний рахунок орендодавця відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі 0,1 % від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно з п. 5.2. договору орендар зобов`язаний своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату у порядку та строки визначені даним договором.

Відповідно до п.п. 9.6., 11.10. договору зміни та доповнення до договору оренди вносяться за згодою сторін, а у разі виникнення спору - у порядку, встановленому чинним законодавством. Доповнення і зміни до договору оформлюються в письмовій формі і становлять невід`ємну частину договору.

Договір діє з 01.07.2005 по 30.06.2010 (п. 11.1. договору).

У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення договору оренди на протязі одного місяця по закінченню строку дії договору, він вважається продовженим на той же термін, на тих же умовах, що були передбачені договором (п. 11.3. договору).

В подальшому сторонами було укладено низка додаткових угод до договору.

Так, зокрема, додатковою угодою від 30.12.2011 п. 3.2. договору змінено та викладено в наступній редакції: "Розмір орендної плати на майстерню з побутовими приміщеннями для виробничих цілей, що розташоване в двохповерховій будівлі насосної (літ "Б" інвентарний № 41009) за базовий місяць оренди (листопад 2011) становить 1234,31 грн., у т.ч. ПДВ 20% 205,72 грн".

Відповідно до п. 3.5. договору (в редакції додаткової угоди №8 від 12.01.2015) орендна плата сплачується орендарем у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця протягом 90 календарних днів з моменту підписання акту виконаних робіт на підставі виставленого рахунку.

Пунктом 3.6. договору (в редакції додаткової угоди №5 від 24.11.2011) встановлено, що орендна плата та плата за відшкодування плати за земельну ділянку, перераховані несвоєчасно або не в повному обсязі, перераховується на відповідний поточний рахунок орендодавця відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Додатковою угодою №12 від 20.10.2017 до договору внесені зміни до п. 11.1 договору, виклавши його в наступній редакції "Строк закінчення оренди (фактичного користування) по договору: 20.10.2017, а в частині розрахунків - в порядку та строки, передбачені п. 3.10 в редакцій додаткової угоди №12 від 20.10.2017".

Пунктом 2 додаткової угоди №12 від 20.10.2017 учасники правочину доповнили розділ ІІІ договору пунктом 3.10., виклавши його в наступній редакції: "Сторони домовилися, що строки взаємних розрахунків за договором будуть здійснені між сторонами в період з січня 2018 по 01 лютого 2018. Розрахунки буде здійснено відповідно до вимог ст.601 ЦК України, ч.3 ст. 203 ГК України шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за користування (оренду) нежитловими приміщеннями по вул. Адмірала Нахімова, 4, що знаходиться на балансі Концерну "МТМ"".

У відповідності до умов договору сторони 01.07.2005 підписали Акт прийому-передачі майна.

20.10.2017 Концерн "Міські теплові мережі" передало, а ТОВ "Запоріжтеплоенерго" прийняло нерухоме майно майстерню з прибудованими приміщеннями для виробничих цілей, що розташоване в одноповерховій будівлі насосної (літ.Б) загальною площею 110,9 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 137, що підтверджується підписаним обома сторонами актом прийому-передачі до договору №2 оренди нерухомого майна від 01.07.2005 (а.с.39).

На виконання умов договору складені та підписані акти наданих послуг за період з липня 2016 по 20.10.2017, а Концерном "Міські теплові мережі" отримані виставлені позивачем рахунки.

01.02.2019 сторонами складено та підписано Акт заліку взаємних вимог, відповідно до якого зменшено взаємну суму заборгованості у позивача перед відповідачем на суму 14795,03грн. за договором №420 від 01.07.2005, а у відповідача перед позивачем на суму 14795,03 грн. за договором №2 від 01.07.2005 (а.с.81).

Відповідно до Акту звірки взаємних розрахунків від 01.10.2019, заборгованість Концерну "Міські теплові мережі" перед ТОВ "Запоріжтеплоенерго" станом на 01.10.2019 за договором №2 від 01.07.2005 склала 37478,02 грн. (а.с.80).

17.09.2020, з метою досудового врегулювання спору позивач спрямував на адресу Концерну "Міські теплові мережі" вимогу щодо погашення заборгованості №26, яка отримана відповідачем 18.09.2020, про що свідчить вхідний штамп підприємства, вказана вимога залишена відповідачем без реагування, борг без оплати.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди нерухомого майна №2 від 01.07.2005 щодо своєчасної та повної оплати орендованого нежитлового приміщення, ТОВ "Запоріжтеплоенерго" звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою про стягнення з Концерну "Міські теплові мережі" заборгованості з орендної плати в сумі 37478,02 грн., пені в сумі 2637,80 грн., інфляційних втрат в сумі 7104,17грн. та трьох відсотків річних в сумі 3308,81 грн., вимоги за якою є предметом спору у цій справі та за наслідками розгляду яких господарським судом прийнято оскаржуване рішення.

Статтею 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України господарські зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За приписами частини першої статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з частиною першою статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків від господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції

За вимогами апеляційної скарги Концерн "Міські теплові мережі" просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення 2637,80 грн. пені, 3277,72 грн. трьох процентів річних, 6723,35 грн. інфляційних втрат.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, а також не заперечується учасниками справи, на момент звернення позивача з позовом до суду у відповідача існувала заборгованість з орендних платежів в межах договору оренди нерухомого майна №2 від 01.07.2005 в сумі 37478,02 грн., яка в процесі розгляду справи судом першої інстанції була погашена в повному обсязі.

При цьому, позивач, посилаючись на порушенням відповідачем строків сплати орендних платежів, враховуючи положення п. 3.6. договору, просив стягнути суму пені в розмірі 2637,80 грн. за період прострочення з 01.04.2020 по 30.09.2020.

Як вже зазначалось, п. 3.6. договору (в редакції додаткової угоди №5 від 24.11.2011) передбачено, що орендна плата та плата за відшкодування плати за земельну ділянку, перераховані несвоєчасно або не в повному обсязі, перераховується на відповідний поточний рахунок орендодавця відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Приписами статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною другою статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом положень частин четвертої та шостої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість відповідача з орендних платежів виникла за період з липня 2016 року по 20.10.2017, та станом на 01.02.2019 (день проведення сторонами заліку взаємних вимог) борг відповідача склав 37478,02 грн.

Відповідно до наявних в матеріалах справи платежів, підтверджується сплата відповідачем заборгованості з оренди нерухомого майна, передбаченого договором оренди нерухомого майна №2 від 01.07.2005.

Так, за платежем кредитору №24350/11013 від 02.11.2020 відповідачем сплачено позивачу 10000,00 грн., за платежем №24241/11011 від 30.10.2020 10000,02 грн., за платежем №24217/10999 від 29.10.2020 - 7478,00 грн., за платежем №24 176/10994 від 28.10.2020 - 10000,00 грн. (а.с.95-98).

В кожному з перелічених платежів в графі "Призначення" зазначено "За оренду оплата боргу згідно дог.№2 від 01.07.2005, проц.держ.зак.не заст.".

Отже, сплата боргу відбулася лише в жовтні 2020 року та листопаді 2020 року, тобто після звернення позивача з позовом до суду.

Як вже зазначалося судом вище, при укладенні договору (п. 3.6 договору в редакцій додаткової угоди №5 від 24.11.2011) сторонами було узгоджено застосування штрафних санкцій у вигляді нарахування пені за несвоєчасне або не в повному обсязі перерахування орендної плати за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Враховуючи вищевикладене, факт порушення відповідачем зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати орендних платежів підтверджується вищевикладеним.

Відповідно до розрахунку позивача пеня нарахована за період прострочення з 01.04.2020 по 30.09.2020 на суму боргу, що визначена після проведення взаємозаліку.

Таким чином, застосування позивачем приписів діючого законодавства та умов договору здійснено на фактичну суму боргу, який в подальшому відповідачем був сплачений.

У цьому зв`язку, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що дії позивача щодо застосування приписів діючого законодавства, умов договору та нарахування неустойки у вигляді пені є правомірними.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно, до частини першої, другої статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується до вимог, зокрема, про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частиною першою статті 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

У разі якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Виходячи з наведеного слідує, що сторони при укладанні правочину за власним бажанням визначили період (строк) застосування штрафних санкцій до порушника, а саме сплату пені за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

З урахуванням вищенаведених норм та враховуючи умови договору, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 2637,80 грн. за період з 01.04.2020 по 30.09.2020 є правильним та виконаним з дотриманням вказаних норм права та умов договору, у зв`язку з чим вимоги позивача щодо стягнення пені в сумі 2637,80 грн. є правомірними та підлягають задоволенню.

Таким чином, доводи скаржника про порушення позивачем строків позовної давності до вимог про нарахування пені є безпідставними, оскільки учасники договору узгодили інший строк нарахування штрафних санкцій, що не суперечить приписам діючого законодавства.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних в сумі 3308,81 грн. за період з 01.10.2017 по 30.09.2020 та інфляційних втрат в сумі 7104,17 грн. за період з жовтня 2017 по вересень 2020 (включно), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу зазначеної норми законодавства вбачається, що три проценти річних є платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, тобто три проценти річних не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов`язань, які можуть бути узгоджені сторонами, оскільки ця норма законодавства є імперативною. Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Річні проценти за своєю правовою природою є складовою частиною боргу та підлягають стягненню разом із сумою основного боргу на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи те, що позивач звернувся з позовом до суду 15.10.2020, відповідно, розмір вимог, що заявлені позивачем в межах строку позовної давності, слід обраховувати з 15.10.2017.

У зв`язку цим, колегія суддів вважає, що господарський суд, здійснивши перерахунок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що сума трьох процентів річних за період з 15.10.2017 по 30.09.2020 складає 3277,72 грн., відповідно вимога щодо стягнення трьох процентів річних в сумі 31,09 грн. задоволенню не підлягає, оскільки є такою, що заявлена з пропуском строку позовної давності, на застосування якої посилається скаржник.

Щодо вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За умовами договору сторонами визначено, що розмір орендної плати за оренду за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Отже застосування індексу інфляції під час визначення місячного розміру орендної плати за договором в кожному окремому періоду не позначається на відповідальності боржника у разі невиконання договірних відносин та не впливають на такий захід відповідальності як нарахування на суму боргу інфляційних втрат за весь час прострочення виконання зобов`язання на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Жодних застережень щодо нарахувань індексу інфляції на індексовані в окремому періоді суми орендної плати стаття 625 Цивільного кодексу України не містить.

Таким чином умови договору стосуються лише щомісячної індексації орендної плати, протягом дії договору, проте жодним чином не впливає на право позивача застосувати заходи відповідальності визначені статтею 625 Цивільного кодексу України у вигляді проведення нарахувань 3% річних та інфляційних втрат на суму невиконаного грошового зобов`язання.

Тому з урахуванням заявленого відповідачем строку позовної давності, та враховуючи викладений вище висновок про застосування позовної давності, розрахунок інфляційних втрат також здійснюється з 15.10.2017, у зв`язку з чим є обґрунтованим висновок господарського суду про те, що сума інфляційних втрат за період з листопада 2017 по вересень 2020 (включно) складає 6723,35 грн., решта вимог щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 380,82 грн. задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, а саме: порушення відповідачем строку виконання зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати орендних платежів в межах договору №2 від 01.07.2005, яким передбачені у зв`язку з цим штрафні санкції у вигляді пені, а також те, що вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат заявлені більше, ніж за три роки та доводи відповідача про застосування строку позовної давності, колегія суддів погоджується, що господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

За приписами частини першої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й об`єктивно розглянув всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства та не спростовують викладених вище висновків суду.

Тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати в сумі 3153,00грн на оплату судового збору, понесені апелянтом у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника (апелянта) у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 12.03.2021 у справі №908/2653/20 - залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Концерн "Міські теплові мережі".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту з підстав, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 27.09.2021.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус