ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" вересня 2021 р. м. Вінниця Cправа № 902/466/21

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючий суддя Міліціанов Р.В.,

при секретарі Смичка Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Українсько-американського спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "КАІС", вул. Іванівська, 1, офіс 501, м. Харків, 61058, код - 20023279

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Крижопільський елеватор", вул. Олександри Савченка, 6, смт Крижопіль, Вінницька область, 24600, код - 32859526

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватного підприємства "ЛАГУНА-С", вул. Малиновського, 12, м. Суми, 40030

про визнання недійсним договору та стягнення збитків

В С Т А Н О В И В :

07.05.2021 року до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява б/н від 06.05.2021 року Українсько-американського спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "КАІС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Крижопільський елеватор" про визнання недійсним договору складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна № СЗ-23-02/194 від 23.02.2017 року та стягнення збитків 2 548 000,00 грн.

Ухвалою суду від 12.05.2021 року відкрито провадження у справі № 902/466/21 за правилами загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 02.06.2021 року. Також, даною ухвалою, залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватне підприємство "ЛАГУНА-С".

27.05.2021 року до суду від третьої особи надійшли письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог (б/н від 24.05.2021 року). В якості додатків до пояснень додано ряд додаткових документів.

01.06.2021 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання (б/н від 26.05.2021 року) (вх.канц. № 01-34/4980/21), в якому останній просить суд витребувати від Приватного підприємства "ЛАГУНА-С" та Українсько-американського спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "КАІС" додаткові документи.

Також, 01.06.2021 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання (б/н від 26.05.2021 року) (вх.канц. № 01-34/4977/21), в якому останній просить суд застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог та відмовити в задоволенні позову повністю.

01.06.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (б/н від 26.05.2021 року). В якості додатків до відзиву додано ряд документів.

01.06.2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів.

01.06.2021 року до суду представником відповідача подано клопотання (б/н від 26.05.2021 року) про застосування строку позовної давності у справі.

В судовому засіданні 02.06.2021 року судом постановлено ухвали про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання у справі № 902/466/21 на 15.07.2021 року, які занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 07.06.2021 року повідомлено учасників справи про дату наступного судового засідання.

14.06.2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (б/н від 11.06.2021 року), в якому останній підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд відмовити в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності.

24.06.2021 року від представника третьої особи (ПП "ЛУГУНА-С") до суду на виконання вимог ухвали суду надійшла заява (вх.канц. № 01-34/5811/21 від 24.06.2021 року).

В судовому засіданні 15.07.2021 року судом постановлено ухвали про продовження строку підготовчого провадження та про відкладення підготовчого засідання у справі № 902/466/21 на 25.08.2021 року, які занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 21.07.2021 року повідомлено учасників справи про дату наступного судового засідання.

25.08.2021 року до суду від представника позивача надійшла заява (б/н від 25.08.2021 року) про долучення доказів до матеріалів справи.

В судовому засіданні 25.08.2021 року постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 902/466/21 до судового розгляду по суті на 16.09.2021 року.

Ухвалою суду від 02.09.2021 року повідомлено учасників справи про дату наступного судового засідання.

16.09.2021 року до суду від представника позивача надійшла заява (б/н від 16.09.2021 року), в якій останній зазначає, що підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд проводити розгляд справи за його відсутності.

У судовому засіданні сторони правом участі не скористалися, хоча про дату час та місце повідомлялися належним чином.

При цьому, 16.09.2021 року представником надано суду заяву про підтримку позовних вимог та розгляд справи у його відсутність.

Зважаючи на вищевикладене, судом враховується наступне.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&ес рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст. ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 27.12.2016 року між ПП "Лагуна-С" та Українсько-американським спільним підприємством товариства з обмеженою відповідальністю "КАІС" укладено Договір поставки №2712Ла, відповідно до умов якого позивачем отримано зерно Сої, врожаю 2016 року, у розмірі 65 000,00 кг.

23.02.2017 року між УАСП ТОВ "КАІС" та ТОВ "Крижопільський елеватор" укладено Договір складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна № СЗ-23-02/194 від 23.02.2017 року.

На виконання даного договору зерновим складом складську квитанцію на зерно №9508 на бланку серії АЦ №715678, яким підтверджено прийняття зерновим складом зерно Сої, врожаю 2016 року, у розмірі 65 000,00 кг, переоформленого з ПП "Лагуна-С".

28.09.2017 року позивач звернувся з листом до відповідача з проханням погодити графік відвантаження сої, однак відповіді на цей лист не отримав.

05.12.2017 року позивачем отримано Витяг з Реєстру складських документів, згідно якого складську квитанцію погашено.

Позивач вказує, що звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину, в рамках кримінального провадження було вилучено оригінал складської квитанції.

Ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, позивач зродив висновок, що відповідачем умисно та цілеспрямовано було введено в оману УАСП ТОВ "КАІС" з приводу обставин прийняття товару на зберігання.

Тому, позивач просить визнати недійсним Договір складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна № СЗ-23-02/194 від 23.02.2017 року, як вчиненого під впливом обману, а також стягнути завдані збитки у подвійному розмірі (т. 1 а.с. 1-143).

У відзиві на позов (вх. №01-34/4978/21 від 01.06.2021 року) відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав відсутності належних доказів та первинних документів на підтвердження обставин передачі товару на зберігання, вказує, що позивачу було відомо про порушення його прав ще у 2017 році, договір розірвано позивачем в односторонньому порядку. Щодо вимог про стягнення збитків відповідач вважає, що позивачем не доведено наявності усіх елементів складу правопорушення.

Тому, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

27.05.2021 року до суду надійшли пояснення ПП "Лагуна-С" (вх. №01-34/4796/21), у яких третя особа підтверджує обставини поставки товару та його передачу на зерновий склад, вважає, що заперечення відповідачем факту поставки не відповідає дійсності. Також, просить розглядати справу у відсутність представника третьої особи (т. 1 а.с. 112-138).

01.06.2021 року до суду надійшло клопотання ТОВ "Крижопільський елеватор" про застосування строків позовної давності (вх. №01-34/4977), у якому відповідач вказує, що 15.12.2017 року відповідач отримав Витяг з Реєстру складських документів з відомостями про погашення складської квитанції, 25.04.2018 року звертався до Крижопільського ВП Бершадського ВП у Вінницькій області про вчинення кримінального правопорушення.

Тому, на думку відповідача, позивачем пропущено строк позовної давності (т. 1 а.с. 145-147).

14.06.2021 року позивачем подано відповідь на відзив (вх. №01-34/5446/21), у якій підтверджено наведені у позові позиції, наголошено на порушенні відповідачем вимог закону у процесі погашення складської квитанції.

Позивач також повідомив, що лише 07.02.2020 року (з дати вилучення оригіналу складської квитанції під час обшуку) дізнався про порушення своїх прав та отримав можливість звернутися до суду.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 27.12.2016 року між ПП "Лагуна-С" (Постачальник) та Українсько-американським спільним підприємством товариства з обмеженою відповідальністю "КАІС" (Покупець) укладено Договір поставки №2712ЛА.

Згідно умов Договору Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця товар: Соя, врожаю 2016 року (п. п. 1.1., 1.2.).

Загальна кількість товару становить 200 тон (п. 2.2. Договору). Якість товару повинна відповідати вимогам ДСТУ 4964:2008 "Соя. Технічні умови".

Згідно п. 3.1. Договору, базис поставки: EXW (франко-елеватор) - Вінницька область, смт. Крижопіль, вул. О. Савченко, 6 ТОВ "Крижопільський елекватор", відповідно до Інкотермс 2010.

Строк поставки до 03.03.2017 року включно (п. 3.2. Договору).

Товар за цим Договором вважається поставленим з моменту підписання сторонами видаткових накладних (п. 3.3. Договору).

Ціна товару становить 10 490,00 грн за одну тону. Загальна сума Договору 2 098 000,00 грн (п. п. 4.1., 4.2. Договору).

Відповідно до п. 5.1. Договору попередня оплата у розмірі 1 000 000,00 грн: у строк до 15.01.2017 року включно, остаточний розрахунок - протягом семи банківських днів з моменту поставки товару (т. 1 а.с. 50-53).

05.01.2017 року УАСП ТОВ "КАІС" перераховано на користь ПП "Лагуна-С" 1 000 000,00 грн за сою, що підтверджується платіжним дорученням №1483 від 05.01.2017 року (т. 1 а.с. 53).

23.02.2017 року ПП "Лагуна-С" передано УАСП ТОВ "КАІС" на умовах Договору поставки №2712ЛА від 27.12.2016 року товар: сою, врожаю 2016 року у кількості 65 000,00 кг, за ціною 681 850,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №06/02 (т. 1 а.с. 54).

23.02.2017 року між УАСП ТОВ "КАІС" (Поклажодавець) та ТОВ "Крижопільський елеватор" (Зерновий склад) укладено Договір складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна № СЗ-23-02/194 від 23.02.2017 року.

Згідно п. 1.1. Договору Поклажодавець зобов`язується передати на зберігання Зерновому складу Зерно та в установлений строк забрати його зі зберігання, якість якого відповідає ДСТУ, за заліковою вагою в кількості, яка визначається в залежності від якісних показників по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку Поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а Зерновий склад зобов`язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим Договором умовах і в установлений строк повернути його Поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувачем, у стані, передбаченому цим Договором та законодавцем.

Документом підтверджуючим кількість Зерна, яке знаходиться на зберіганні на Зерновому складі є складські документи.

Передане на зберігання Зерно залишається власністю Поклажодавця протягом всього часу знаходження його на Зерновому складі.

Зерновий склад приймає Зерно на зберігання за наявності у Поклажодавця наступних документів: товарно-транспортної накладної; свідоцтва про вміст пестицидів, токсичних елементів та мікотоксинів, радіонуклідів на кожну партію зерна; карантинного сертифікату; фітосанітарного сертифікату, свідоцтва про вміст ГМО на кожну партію зерна (п. 2.6. Договору).

п. 4.1. Договору погоджено тарифи на послуги зернового складу на 2016-2017 маркетинговий рік.

Оплата за договором здійснюється до проведення видачі зерна або його переоформлення, відповідно до актів виконаних робіт та розрахунків, наданих Зерновим складом (п. 4.2. Договору).

Зерновий склад не має права розпоряджатися зерном (його частиною) Поклажодавця (п. 5.1. Договору).

Строк зберігання зерна встановлено до 15.05.2017 року. Зберігання зерна понад строк, встановлений Договором, можливе тільки за домовленістю сторін шляхом укладення додаткового договору (п. п. 7.1., 7.2. Договору).

23 лютого 2017 року ТОВ "Крижопільський елеватор" видано УАСП ТОВ "КАІС" складську квитанцію на зерно № 9508, на бланку серії АЦ № 7156781, щодо зерна сої (клас відсутній), рік збирання урожаю 2016. вага фізична 65 000 кг, сміттєва домішка 2, Білок - 35, переоформлено з ПП "Лагуна-С", документ, що засвідчує якість зерна - Аналізна картка № 358 від 23.02.2017 року (видана ВТЛ ТОВ "Крижопільський елеватор"), строк зберігання зерна - «до запитання» (т. 1 а.с. 40).

Сторонами підписано Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №141 від 28.02.2017 року щодо зберігання сої, врожаю 2016 року, оформлено податкову накладну, УАСП ТОВ "КАІС" згідно платіжного доручення №656 від 04.04.2017 року сплачено за зберігання 470,42 грн (т. 1 а.с. 43-45).

30.05.2018 року ТОВ "Крижопільський елеватор" повернуто зазначені кошти позивачу згідно платіжного доручення №2603 від 30.05.2018 року (т. 1 а.с. 46).

28.09.2017 року за вих. № 930 позивач звернувся листом до відповідача з проханням погодити графік відвантаження сої у кількості 65 000,00 кг.

Згідно Витягу з Реєстру складських документів №13706 від 05.12.2017 року складська квитанція № 9508 від 23.02.2017 року, на бланку серії АЦ № 715678, погашена (т. 1 а.с. 18).

17.01.2018 року УАСП ТОВ "КАІС" направлено відповідачу претензію з вимогою про видачу нового бланку складської квитанції та проханням повідомити про дату готовності до відвантаження зерна.

15.05.2018 року за заявою УАСП ТОВ "КАІС" зареєстровано кримінальне провадження №0000179 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України за фактом погашення посадовими особами ТОВ "Крижопільський елеватор" складської квитанції без видачі зерна зі складу, не видачі зерна на вимогу УАСП ТОВ "КАІС", чим завдано шкоди на суму 568 208,33 грн (т. 1 а.с. 57).

У червні 2018 року УАСП ТОВ "КАІС" направлено відповідачу запити щодо проведення звірки наявності руху зерна.

03.07.2018 року, з метою підтвердження обставин не відвантаження зерна на склад, ТОВ "Крижопільський елеватор" направлено позивачу Звіт "Заготовка зерна по підприємству".

17.09.2018 року позивачем направлено Запит-претензію стосовно відшкодування збитків.

25.09.2018 року відповідачем направлено повідомлення про неможливість проведення звірки руху зерна через його не надходження на зерновий склад (т. 1 а.с. 16-34).

14.10.2019 року УАСП ТОВ "КАІС" залучено до участі у кримінальному провадженні №0000179 як потерпілого, що підтверджено Постановою Слідчого СВ СУ ГУНП у Вінницькій області.

07.02.2020 року у ході обшуку офісного приміщення ТОВ "Крижопільський елеватор" за адресою: вул. Олександри Савченка, 6, смт Крижопіль, Вінницька область, 24600, проведеного на підставі Ухвали Слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/1232/20 від 20.01.2020 року, вилучено оригінал складської квитанції на зерно №9508 від 23.02.2017 року (т. 1 а.с. 94-101).

З урахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Предметом позову є визнання недійсним договору складського зберігання, вчиненого, на думку позивача, під впливом обману.

Згідно ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ст. 938 ЦК України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 949 ЦК України, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Товарним складом є організація, яка зберігає товар та надає послуги, пов`язані зі зберіганням, на засадах підприємницької діяльності (ч. 1 ст. 956 ЦК україни).

На підставі ч. 1 ст. 957 ЦК України, за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 961 ЦК України, товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів, зокрема, складську квитанцію.

Правовідносини сторін також підлягають спеціальному врегулюванню з урахуванням норм Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні".

На підставі ст. 37 Закону, зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію.

Складський документ на зерно виписується після передачі зерна на зберігання не пізніше наступного робочого дня.

Форма бланків складських документів на зерно, порядок їх випуску, передачі, продажу зерновим складам встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 43 Закону, якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

Крім того, порядок оформлення складських документів. а також їх внесення до Реєстру складських документів на зерно визначена Порядком випуску бланків складських документів на зерно, їх передачі та продажу зерновим складам, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2003 р. № 510.

Таким чином, факт видачі складського свідоцтва підтверджує прийняття зерновим складом відповідної кількості зерна на зберігання.

В силу ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За матеріалами справи ТОВ "Крижопільський елеватор" видано складську квитанцію на зерно №9508 від 23.02.2017 року, на підставі Договору складського зберігання № СЗ-23-02/194 від 23.02.2017 року, щодо прийняття від УАСП ТОВ "КАІС" на зберігання Сої, 2016 року збирання врожаю, вагою 65 000,00 кг, переоформленого з ПП "Лагуна-С" (т. 1 а.с. 40).

За своєю формою та змістом зазначена складська квитанція відповідає типовій формі, затвердженій Кабінетом Міністрів України.

Видача цієї складської квитанції підтверджує кількість зерна, яке було передано на зберігання, що відповідає умовам п. 1.2. Договору зберігання.

УАСП ТОВ "КАІС" посилається на поставку зі сторони ПП "Лагуна-С" товару - Сої, врожаю 2016 року, вагою 65 000,00 кг, згідно умов Договору поставки №2712ЛА від 27.12.2016 року та видаткової накладної №06/02 від 23.02.2017 року (т. 1 а.с. 50-52, 54).

На виконання п. 5.1. договору поставки позивачем перераховано на користь третьої особи 1 000 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1483 від 05.01.2017 року (т. 1 а.с. 53).

В силу положень ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту передання йому товару, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 668 ЦК України).

Відповідно до п. 3.3. Договору поставки, товар вважається поставленим з моменту підписання Сторонами видаткових накладних.

Таким чином, надані позивачем документи підтверджують виникнення права власності у УАСП ТОВ "КАІС" на товар (Сою, врожаю 2016 року, вагою 65 000,00 кг) та розміщення його для зберігання у ТОВ "Крижопільський елеватор".

Тобто, обставини належності позивачу відповідного товару та прийняття його на зберігання відповідачем підтверджено належними та допустимими засобами доказування.

Суд критично оцінює наведені у відзиві доводи з приводу того, що складську квитанцію на зерно №9508 від 23.02.2017 року видано помилково за відсутності фактичного відвантаження товару на зерновий склад ТОВ "Крижопільський елеватор".

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

За своєю сутністю видача та оформлення складської квитанції, з урахуванням положень ст. ст. 37, 42 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", є одностороннім правочином (дією), який підтверджує юридичний факт прийняття зерна на зберігання.

Однак, посилаючись на обставини, що складську квитанції оформлено без належних правових підстав та повноважень, відповідачем не оспорено таких дій, не визнано зазначений правочин недійсним.

Враховуючи надання позивачем видаткової накладної та складської квитанції. як первинних документів виникнення прав на зерно та його передачу з метою зберігання, суд відхиляє надані відповідачем докази: Звіт "Заготовка зерна по підприємству" та Журнал реєстрації зважування вантажів на автомобільних вагах за період 27.12.2016 - 17.05.2017 рр.

При цьому, вчинення відповідачем дій з погашення складської квитанції 12.04.2017 року (що підтверджено Витягом №13706 з Реєстру складських документів на зерно від 05.12.2017 року (т. 1, а.с. 18), як виданої помилково, суперечить нормам законодавства.

Згідно ст. 46 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", після видачі зерна володільцям складських документів на зерно зернові склади повинні погасити прийняті складські документи на зерно шляхом відмітки на складському документі - "погашено".

Погашені складські документи на зерно в повторний обіг не допускаються і виключаються з реєстру складських документів на зерно, про що робиться відповідний запис. Погашені складські документи зберігаються зерновим складом протягом трьох років.

Інших підстав погашення складського документу закон не містить.

Дійсно Порядок випуску бланків складських документів на зерно, їх передачі та продажу зерновим складам передбачає таку підставу погашення складського документа при виявленні помилок при його видачі (п. 40 Порядку).

Однак, порядок є підзаконним нормативним актом і не вказує на можливість повного погашення складського документа, регулює лише питання коригування окремих відомостей про зерно, а не скасування факту його прийняття.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача відносно не відповідності вимогам закону дій відповідача щодо погашення складської квитанції на зерно №9508 від 23.02.2017 року.

Не містять також належних доказів на підтвердження позиції відповідача матеріали кримінального провадження №0000179 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Суд враховує, що кримінальне провадження перебуває на стадії досудового розслідування, підозру жодній особі не пред`явлено, обвинувальний акт не складено.

На підставі ч. 6 ст. 75 ГПК України, лише обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тому, наведені відповідачем обставини суперечать положенням ГПК України.

Крім того, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч. 1 ст. 1172 ЦК України).

Тому, посилання представника відповідача на обставини внесення працівниками товариства завідомо неправдивих відомостей до офіційних документів не звільняє юридичну особу від цивільної відповідальності.

Доведення зазначеного факту, за умови відшкодування шкоди юридичною особою своєму контрагенту, може стати підставою для подачі цивільного позову у кримінальній справі з метою компенсації завданої злочином шкоди.

Підсумовуючи суд вважає встановленими обставини виникнення в Українсько-американського спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "КАІС" права власності на зерно Сої, врожаю 2016 року, вагою 65 000,00 кг, згідно умов Договору поставки №2712ЛА від 27.12.2016 року та прийняття його на зберігання ТОВ "Крижопільський елеватор" згідно Договору складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна № СЗ-23-02/194 від 23.02.2017 року шляхом видачі складської квитанції 12.04.2017 року.

Судом встановлено, що незважаючи на вимоги та лист позивача, відповідачем не повернуто зерно із зберігання (т. 1 а.с. 16-34).

Тому, суду доведено факт порушення прав позивача.

Однак, можливість судового захисту кореспондує обраній позивачем формі та способу захисту його порушених прав.

Згідно ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Суд виходить з того, що формування предмету та підстав позову віднесено до виключних повноважень позивача (ст. ст. 42, 46, 170 ГПК України).

Позивачем самостійно визначено підстави заявленого позову шляхом визнання недійсним, як вчиненого під впливом обману, Договору складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна № СЗ-23-02/194 від 23.02.2017 року, а також відшкодування збитків з посиланням на ч. 2 ст. 230 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (Постанова Касаційного господарського суду у справі 910/18185/19 від 02.12.2020 року).

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть (Постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 1 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17 та від 28 серпня 2019 року у справі №753/10863/16-ц).

Водночас при вирішенні такого спору слід враховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину і не пов`язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (Постанова Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 908/3262/16 від 07.02.2018 року).

Згідно встановлених судом обставин, а саме Договору складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна № СЗ-23-02/194 від 23.02.2017 року, обов`язок з передачі майна покладається саме на Поклажодавця, тобто позивача.

Формуючи підстави позову УАСП ТОВ "КАІС" наводять протилежні та взаємовиключні обставини.

Так, позивачем не ставиться під сумнів обставини передачі зерна у власність товариства зі сторони ПП "Лагуна-С".

Також, доведено та обґрунтовано у позові факт передачі зерна на зберігання згідно Договору поставки, видаткової накладної, Договору зберігання, складської квитанції (правову оцінку даним фактам надано судом вище).

Крім того, на виконання умов Договору складського зберігання 04.04.2017 року, тобто через два місяці після укладення договору, позивачем перераховано оплату за зберігання на користь відповідача (т. 1 а.с. 45).

Станом на 24.04.2018 року, тобто зі спливом року після укладення договору, позивачем підтверджено наявність зерна у місці зберігання ТОВ "Крижопільський елеватор", згідно Довідки №185 (т. 1 а.с. 17).

Таким чином, сторонами та особисто позивачем виконувався оспорюваний договір, що підтверджує схвалення його умов.

Водночас, довівши зазначені юридичні факти, позивач наполягає на вчинені правочину під впливом обману саме зі сторони відповідача, а не третьої особи.

Суд вважає таку позицію непослідовною та суперечливою.

Оскільки, саме позивачем повинен пересвідчитись у фактичному отриманні товару від ПП "Лагуна-С" згідно видаткової накладної та відвантаження його на зерновий склад згідно умов Договору зберігання.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 180 ГК України, при укладенні договору сторони повинні погодити предмет, строк та ціну.

З огляду на нормативне визначення договору зберігання (ст. 936 ЦК України) до істотних умов договору зберігання можна віднести зміст прав та обов`язків щодо передачі речі на зберігання поклажодавцем; її прийняття зберігачем та надання послуг із забезпечення схоронності речі, повернення у належному стані.

Таким чином, позивач повинен довести обман зі сторони відповідача відносно вказаних істотних умов.

Однак, суду не доведено, що зі сторони відповідача надано недостовірну інформацію відносно можливості надавати послуги зберігання, забезпечення схоронності зерна (виконання саме цих обов`язків має істотне значення для договору зберігання).

Суд повторно звертає увагу позивача, що посилаючись на відсутність зерна на складі, УАСП ТОВ "КАІС" суперечить власним доказам та позиції, наведеній у позові відносно виникнення права власності на зерно, його доставку на склад ПП "Лагуна-С", переоформлення на користь позивача та прийняття на зберігання зі сторони відповідача.

Принцип добросовісності, який лежить в основі доктрини venire contra factum proprium, є стандартом чесної та відкритої поведінки. Це означає повагу до інтересів іншої сторони договору або відповідного право відношення. Сама доктрина venire contra factum proprium базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium - «не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці». Таким чином, добросовісності та чесній діловій практиці суперечать дії, що не відповідають попереднім заявам або поведінці, якщо інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (Постанова Об`єднаної палати КЦС ВС від 10 квітня 2019 року в земельній справі № 390/34/17.).

Вказуючи на відсутність переданого на зберігання зерна на складі, позивач помилково ототожнює істотні умови договору зберігання із договором поставки.

Зокрема, видача складської квитанції не може підтверджувати права власності, а лише вказує на наявність зерна на складі та укладення договору зберігання і виконання його умов.

Відсутність такого зерна зі спливом певного проміжку часу може свідчити про неналежне виконання умов Договору зберігання, а не про його недійсність.

Тобто, за наявності належних доказів передачі зерна на склад, суду не доведено, що саме на момент укладення Договору складського зберігання мав місце обман відносно істотних умов договору зберігання.

Відсутні також докази того, що саме на момент укладення договору зберігання мав місце протиправний умисел зі сторони відповідача не повертати зерно позивачу.

Суд виходить з того, що обов`язок з перевірки товару згідно умов договору поставки, його прийняття, а також обов`язок з передачі його на зберігання покладено саме на УАСП ТОВ "КАІС".

Тому, посилання на обставини відсутності товару на складі, за умови одночасного підтвердження належного виконання Договору поставки №2712 ЛА від 27.12.2016 року, суперечить вимогами ст. 230 ЦК України.

Дії позивача та його уповноважених осіб відносно прийняття товару у власність та його передачі на склад повністю залежали від волевиявлення УАСП ТОВ "КАІС".

Тому, відсутні підстави для визнання Договору складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна № СЗ-23-02/194 від 23.02.2017 року недійсним, як вчиненого під впливом обману.

Суду не доведено моменту вибуття товару зі складу ТОВ "Крижопільський елеватор" саме до підписання договору зберігання або його відсутність, що свідчить про не доведення обставин обману.

Також, з позову та наданих доказів не вбачається відносно саме якої істотної умови договору зберігання позивача було введено в оману.

Суд вважає, що намагаючись компенсувати збитки у подвійному розмірі, позивач протиправно зосередився на діях виключно відповідача, не надаючи при цьому оцінки ролі третьої особи у правовідносинах та способу передачі товару на умовах ЕХW (франкор-елеватор) шляхом передачі на зерновий склад.

Отже, суду не доведено існування усіх ознак складу правопорушення для кваліфікації вчинення договору під впливом обману, зокрема умислу зі сторони відповідача станом на моменту укладення договору та змісту істотних умов, відносно яких мав місце обман.

Не є належними доказами застосування обману також і покази свідків, надані у рамках кримінального провадження №0000179, на які посилався представник позивача (т. 1 а.с. 73-87).

Відповідно до ст. ст. 88, 89 ГПК України, показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків.

Свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст. 74 ГПК України).

Представник позивача не надав суду нотаріально посвідчених заяв даних свідків та не клопотав про їх виклик у судове засідання.

Тому, використання як доказів у господарській справі, протоколів допиту свідків з матеріалів кримінального провадження, без особистої оцінки показів судом (ст. 86 ГПК України), суперечить вимогам КПК України.

Таким чином, суд доходить висновку про відсутність достатніх доказів та правових підстав для визнання недійсним Договору складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна № СЗ-23-02/194 від 23.02.2017 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині вимог.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення збитків у подвійному розмірі в сумі 2 548 000,00 грн, суд враховує наступне.

Відповідно до положень частин першої - третьої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Отже, відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу положень статті 22 ЦК України, а порушення цивільного права, внаслідок якого особі завдано збитки, є підставою для їх відшкодування.

Правовідносини щодо відшкодування збитків урегульовані положеннями глави 25 "Відшкодування збитків у сфері господарювання" Господарського кодексу України (далі - ГК України) та глави 82 "Відшкодування шкоди" Розділу ІІІ "Окремі види зобов`язань" Книги п`ятої "Зобов`язальне право" ЦК України).

Частиною третьою статті 147 ГК України передбачено, що збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Статтею 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Відповідальність у вигляді відшкодування збитків може бути покладено на особу за наявності в її діях складу цивільного правопорушення.

На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок між такою поведінкою із заподіяними збитками.

У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Для застосування такої санкції як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Водночас, суд зауважує, що стягнення збитків, внаслідок вчинення правочину під впливом обману має особливий склад правопорушення та множинну форму умислу на стороні правопорушника, котрий повинен вчиняти навмисні дії шляхом обману іншої сторони.

В силу ч. 2 ст. 230 ЦК України, сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Тобто, у даному випадку відшкодування збитків є похідною позовною вимогою, задоволення якої залежить від встановлення судом обставин недійсності договору, вчиненого саме внаслідок обману від іншої сторони правочину.

Оскільки, судом відмовлено у задоволенні первісної позовної вимоги, то вимоги позову в частині стягнення збитків також задоволенню не підлягають.

Крім того, на підтвердження розміру збитків позивачем надано висновок експерта Арашина О.Л. №04/12.1/2021 від 02.08.2021 року за результатами проведення судової товарознавчої експертизи.

Згідно наданого висновку ринкова вартість зерна сої у кількості 65 000,00 кг станом на дату укладення Договору складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна № СЗ-23-02/194 від 23.02.2017 року становила 720 590,00 грн; станом на 02.08.2021 року - 1 267 435,00 грн.

Відповідно до ст. 623 ЦК України, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач звернувся до суду 07.05.2021 року, тому момент визначення позивачем розміру збитків не відповідає вимогам ЦК України.

Представник позивача, посилаючись на принцип "jura novit curia" клопотав про часткове задоволення позову, в частині стягнення збитків, з підстав порушення прав позивача та можливості суду надати самостійну правову оцінку спірним відносинам.

Дійсно, у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Однак, наведені правові висновки, на застосуванні яких наполягав представник позивача, вказують на можливість самостійного застосування норм матеріального права, незалежно від їх визначення у тексті позову.

При цьому, зберігатися мають фактичні обставини справи, існування яких доведено позивачем, застосування правових норм судом повинно відповідати підставам позову, змісту та обсягу порушеного права.

Крім того, висновки Великої Палати Верховного Суду не наділяють орган судової влади права самостійно формувати позовні вимоги, їх підстави, доводити існування складу цивільного правопорушення, тощо.

З огляду на обраний позивачем спосіб захисту, істотною умовою є встановлення та доведення власне факту обману зі сторони відповідача.

При розгляді справи позивачем не доведено існування таких обставин, тому відсутні підстави для врахування наведених висновків Верховного Суду при розгляді цієї справи.

Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що зміст його порушених прав стосується доведення обставин відсутності належного товару, який було передано на зберігання, встановлення розміру завданих збитків, внаслідок неналежного виконання договірних зобов`язань, а не внаслідок недійсності договору зберігання.

Самостійне доведення даних обставин судом, у сукупності із застосуванням норм матеріального права, порушить засади рівності та змагальності сторін (ст. ст. 7, 13 ГПК України), виходитиме за межі предмету і підстав позову.

Таким чином, суд відхиляє наведені доводи представника позивача.

При вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру прийнятого рішення.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності (вх. №01-34/4977/21 від 01.06.2021 року), суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Оскільки, суд відмовив у задоволенні позову по суті вимог, тому відсутні правові підстави для застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, витрати пов`язані зі сплатою судового збору залишаються за позивачем.

Позивачем у позові зазначено лише орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу, заяв щодо надання доказів після ухвалення судового рішення не подано, тому у суду відсутні достатні докази та процесуальні підстави для розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 3, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 113, 118, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 ГПК України суд -

У Х В А Л И В :

1. Відмовити повністю у задоволенні позову Українсько-американського спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "КАІС" (вул. Іванівська, 1, офіс 501, м. Харків, 61058, код - 20023279) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Крижопільський елеватор" (вул. Олександри Савченка, 6, смт Крижопіль, Вінницька область, 24600, код - 32859526) про визнання недійсним Договору складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна № СЗ-23-02/194 від 23.02.2017 року та стягнення збитків у подвійному розмірі в сумі 2 548 000,00 грн

2. Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 40 490,00 грн - залишити за позивачем.

3. Копію рішення направити учасникам справи рекомендованим листом, а також засобами електронного зв`язку за наступними адресами: , , .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Північно - західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Вінницької області.

Повне рішення складено 27 вересня 2021 р.

Суддя Міліціанов Р.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Іванівська, 1, офіс 501, м. Харків, 61058)

3 - відповідачу (вул. Олександри Савченка, 6, смт Крижопіль, Вінницька область, 24600)

4 - третій особі (вул. Малиновського, 12, м. Суми, 40030)