ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2021 р. Справа №914/2649/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Т.Б. Бонк,

суддів О.В. Зварич,

О.І. Матущак,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ВАРТІС від 22.03.2021 вих. №22/03-21(вх. суду від 24.03.2021 №01-05/1044/21)

на рішення Господарського суду Львівської області від 02.02.2021, повний текст рішення складено 12.02.2021, суддя Горецька З.В., м. Львів

у справі № 914/2649/20

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ВАРТІС, м. Вишневе, Києво Святошенський р-н, Київська область

до відповідача: Державного підприємства Міністерства оборони України Львівський завод збірних конструкцій, м. Львів.

про відшкодування заборгованості в розмірі 191 267,61 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції:

У жовтні 2020року ТОВ «Вартіс» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до ДП МО Львівський завод збірних конструкцій про стягнення 191 267,61 грн заборгованості, з яких 154 374,01грн основного боргу, 12 819, 02 грн 3 % річних та 24 074,58 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на виконання укладеного з відповідачем договору №45150/ЛВС від 23.03.2017 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 189 574,84грн, що підтверджується відповідними накладними від 14.12.2017 №28975 та від 20.12.2017 №29377 . Разом з тим, позивач вказує, що станом на 13.12.2017 борг відповідача за раніше поставлений товар становив 274 799,17грн, протягом періоду з 13.12.2017 по 03.01.2018 відповідач здійснив оплату за раніше поставлений товар в сумі 310 000,00грн, з яких 35 200,83грн позивач зарахував в рахунок оплати накладної від 14.12.2017. Відтак позивач вказує, що борг відповідача становить 154 374,01грн (по накладній від 14.12.2017 за частину неоплаченого товару - 57 943,30грн, по накладній від 20.12.2017 за неоплачений товар 96 430,71грн). Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України позивач здійснив нарахування 12 819, 02 грн 3 % річних та 24 074,58 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.02.2021 у справі № 914/2649/20 відмовлено у задоволенні позову.

При прийнятті рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів наявності у відповідача попередньої заборгованості, а подані позивачем акти звірки розрахунків не підтверджені первинними документами. При цьому, суд встановив, що виставлені позивачем рахунки-фактури №50152 від 14.12.2017 та №50538 від 18.12.2017 на суму 189 574,84грн відповідач оплатив платіжними дорученнями, в призначенні платежів яких зазначив номер та дати вказаних рахунків.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:

ТОВ Вартіс (позивач) не погодилося з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі скаржник вказує, зокрема, що у п.3.7 договору сторони погодили, що отримані кошти, не зважаючи на вказівку в призначенні платежу, зараховується по договору в рахунок оплати несплаченої поставки на дату надходження коштів. Відтак позивач зарахував 200 000,00грн, які надійшли від відповідача, в рахунок оплати товару, поставленого до 14.12.2017. При цьому, скаржник зазначає, що відповідач не заперечував наявності попередньої заборгованості та не спростовував вказаної в акті звірки розрахунків інформації. Вказує, що позивач не надавав суду доказів наявності попередньої заборгованості, оскільки станом на дату подання позову така була вже погашена, а відповідач не заперечував її наявність станом на 13.12.2017.

У письмових поясненнях відповідач просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу-без задоволення.

Вказує, зокрема, про відсутність будь-якої заборгованості за товар, поставлений відповідно до видаткових накладних від 14.12.2017 та 20.12.2017, оскільки відповідач здійснюючи оплату товару, в призначенні платежу вказав конкретні рахунки-фактури, назва, кількість та ціну товару в яких відповідає видатковим накладним. Зазначає, що відповідач не заперечував наявності боргу до 14.12.2017 виключно з тих причин, що вказані обставини не були предметом розгляду даного спору, тому не підлягала спростуванню така заборгованість, а позивач, у випадку її наявності, вправі звернутись до суду з відповідним позовом.

Ухвалою від Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»).

Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення «Бараона проти Португалії», 1987 рік, «Хосце проти Нідерландів», 1998 рік; «Бухкольц проти Німеччини», 1981 рік; «Бочан проти України», 2007 рік).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Згідно з встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що :

23.03.2017 ТОВ «Вартіс» (постачальник) уклало з ДП МО Львівський завод збірних конструкцій(покупець) договір №45150/ЛВС-17, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначеним цим договором, передати у власність покупця металопродукцію, а покупець своєчасно прийняти товар та здійснити його оплату.

Кількість, асортимент та розгорнута номенклатура товару, що передається за цим договором, зазначається у рахунках-фактурах постачальника (п.2.1 договору).

Відповідно до п.3.5 договору переплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний у цьому договорі або у рахунках фактурах у розмірі 100% вартості товару.

Згідно з п.3.6 договору постачальник вправі відвантажити товар згідно з потребами покупця без отримання попередньої плати. При цьому покупець сплачує вартість отриманого товару та доставку протягом 10-ти календарних днів з моменту отримання товару.

Відповідно до п.3.7 договору в платіжному дорученні на оплату товару в призначенні платежу покупець повинен зазначити як підставу оплати цей договір, посилання на його дату та номер. Сторони погодили, що у випадку зазначення покупцем в призначенні платежу іншої підстави як то рахунок-фактуру, видаткову накладну-постачальник зараховує кошти за цим договором (в тому числі в рахунок оплати несвоєчасної поставки на дату надходження коштів).

На підставі договору №45150/ЛВС від 23.03.2017 позивач виставив відповідачу рахунки - фактури №50152 від 14.12.2017 щодо товару вартістю 93 144,13грн (а.с. 18) та №50538 від 18.12.2017 щодо товару вартістю 96 430,71грн (а.с. 19).

Позивач поставив 14.12.2017 та 20.12.2017 відповідачу товар на загальну суму 189 574,84 грн, що підтверджується підписаними представниками обох сторін видатковими накладними від 14.12.2017 №28975 на суму 93 144,13грн (а.с. 20) та від 20.12.2017 №29377 на суму 96 430,71грн (а.с. 23).

Відповідно до банківських виписок з рахунків позивача відповідач здійснив оплату в сумі 310 000,00грн, а саме:

-14.12.2017 перерахував 100 000,00 грн з призначенням платежу «оплата за металопрокат зг. Дог №45150/ЛВС-17 від 23.03.2017, рахунок №50152 від 14.12.2017»;

-20.12.2017 перерахував 100 000,00 грн з призначенням платежу «оплата за металопрокат зг. Дог №45150/ЛВС-17 від 23.03.2017 рахунок №50538 від 18.12.2017»;

- 30.01.2018 перерахував 110 000,00 грн з призначенням платежу «оплата за металопрокат зг. Дог №45150/ЛВС-17 від 23.03.2017 рахунок №51927 від 28.12.2017».

Відповідач долучив до матеріалів справи платіжне доручення №1919 від 14.12.2017 на суму 100 000,00грн та №1955 від 20.12.2017 на суму 100 000,00грн. Призначення платежу згідно з платіжним дорученням №1919- «оплата за металопрокат зг. Дог №45150/ЛВС-17 від 23.03.2017, рахунок №50152 від 14.12.2017». Призначення платежу згідно з платіжним дорученням №1955 - «оплата за металопрокат зг. Дог №45150/ЛВС-17 від 23.03.2017 рахунок №50538 від 18.12.2017».

Позивачем долучив до матеріалів справи акт звірки розрахунків з 23.03.2017 до 13.12.2017, відповідно до якого борг відповідача станом на 13.12.2017 становить 274 799,17 грн та акт звірки розрахунків з 23.03.2017 по 03.01.2018, відповідно до якого борг відповідача станом на 03.01.2018 становить 154 374,01 грн.

Вказані акти складені та підписані позивачем в односторонньому порядку.

При перегляді рішення місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі укладеного з відповідачем договору №45150/ЛВС-17 від 23.03.2017 позивач виставив відповідачу рахунки - фактури №50152 від 14.12.2017 щодо товару вартістю 93 144,13грн та №50538 від 18.12.2017 щодо товару вартістю 96 430,71грн та поставив вказаний товар 14.12.2017 та 20.12.2017 на загальну суму 189 574,84 грн, що підтверджується підписаними представниками обох сторін видатковими накладними від 14.12.2017 №28975 на суму 93 144,13грн та від 20.12.2017 №29377 на суму 96 430,71грн.

При цьому, контексті спірних правовідносин варто зауважити, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги про стягнення 154 374,01грн основного боргу, 12 819, 02 грн 3 % річних та 24 074,58 грн інфляційних втрат неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасної та в повному обсязі здійснення оплати за товар, поставлений відповідно до видаткових накладних від 14.12.2017 №28975 на суму 93 144,13грн та від 20.12.2017 №29377 на суму 96 430,71грн.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що відповідач 14.12.2017 здійснив оплату виставленого йому рахунку №50152 платіжним дорученням №1919 від 14.12.2017, а 20.12.2017 оплатив платіжним дорученням №1955від 20.12.2017 рахунок № 50538.

При цьому, позивач вказує, що частину сплачених відповідачем коштів він зарахував в рахунок погашення попередньої заборгованості відповідача, на підтвердження наявності якої позивач посилається на акти звірки розрахунків.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 904/5545/18, від 27.07.2018 у справі № 905/1141/16, акт звірки розрахунків не є зведеним обліковим документом, оскільки є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтери підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не доводить факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості.

З огляду на відсутність в матеріалах справи будь-яких первинних документів, які б підтверджували попередню заборгованість відповідача перед позивачем, та складання таких актів позивачем виключно в односторонньому порядку апеляційний суд вважає обгрунтованим висновок суду, що такі акти не можуть бути належними доказами на підтвердження попередньої заборгованості.

Відповідно до п.3.7 договору в платіжному дорученні на оплату товару в призначенні платежу покупець повинен зазначити як підставу оплати цей договір, посилання на його дату та номер. Сторони погодили, що у випадку зазначення покупцем в призначенні платежу іншої підстави як то рахунок-фактуру, видаткову накладну-постачальник зараховує кошти за цим договором (в тому числі в рахунок оплати несвоєчасної поставки на дату надходження коштів).

Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 у справі №913/3171/8 вказав, що в силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13,14 ГПК, а також положеннях статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням того, що в межах даної справи позивачем не доведено належними доказами наявності попередньої заборгованості за договором, а здійснюючи оплату поставленого йому товару, відповідач вказав у платіжних документах конкретне призначення платежу номери та дати виставлених позивачем рахунків-фактур щодо товару, поставленого за видатковими накладними, на які позивач посилається у позовній заяві, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості, 3 % річних та інфляційних втрат у зв`язку з неоплаченими, на думку позивача, грошовими коштами згідно з видатковими накладними № 28975 від 14.12.2017 в розмірі частини неоплаченого товару вартістю 57 943,30 грн та № 29377 від 20.12.2017 в розмірі несплаченого товару вартістю 96 430,71 грн.

При цьому, у випадку неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, наслідком яких було виникнення у відповідача заборгованості до 14.12.2017 позивач вправі звернутись до суду з відповідним позовом.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1, 2 ст.86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 02.02.2021 у справі № 914/2649/20 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно з ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 86,129, 236, 254, 269, 270, 275,276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ВАРТІС від 22.03.2021 вих. №22/03-21(вх. суду від 24.03.2021 №01-05/1044/21) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 02.02.2021 у справі № 914/2649/20 залишити без змін.

3. Судовий збір за перегляд рішення в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку, у строки та в порядку, визначені статтями 286-291 ГПК України

Головуючий (суддя-доповідач): Т.Б. Бонк

Судді О.В. Зварич

О.І. Матущак