ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2021 р. Справа№ 910/15798/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства "Прозорро.Продажі" на рішення Господарського суду м. Києва від 17.12.2020 (повний текст складено 22.12.2020)

у справі №910/15798/20 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Державного підприємства "Прозорро.Продажі"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Закупівлі ЮА"

про стягнення 33 454,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Державне підприємство "Прозорро.Продажі" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Закупівлі ЮА" про стягнення 33 454,42 грн.

Позов обґрунтовано тим, що у відповідача існує заборгованість перед позивачем за Договором №110-ЕТС-ЦБД2/2018 про використання Електронної торгової системи Prozzoro.Продажі ЦБД2 від 03.09.2018 зі сплати плати на розвиток ЕТС у розмірі 30 000,00 грн.

Крім того, позивач стверджує про наявність правових підстав для стягнення з відповідача штрафу розмірі 3 041,31 грн. та пені у розмірі 413,11 грн., нарахованої за прострочення виконання Товариством своїх грошових зобов`язань у період з 11.08.2020 по 21.09.2020.

У відзиві на позов відповідач просив відмовити Підприємству у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надавались послуги відповідачу у серпні 2020 року за Договором №110-ЕТС-ЦБД2/2018 про використання Електронної торгової системи Prozzoro.Продажі ЦБД2 від 03.09.2018, а також з урахуванням того, що Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №ЦБД2-000595 від 23.08.2020 був оформлений та направлений останньому після припинення дії вказаного Договору.

У поясненнях позивач зазначає, що умовами укладеного між сторонами договору погоджено здійснення відповідачем плати на розвиток ЕТС, а отже вимоги позивача є законними та обґрунтованими.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду м. Києва від 17.12.2020 у справі №910/15798/20 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Закупівлі ЮА" на користь Державного підприємства "Прозорро.Продажі" 21 290,32 грн. заборгованості, 279,22 грн. пені, 2 129,03 грн. штрафу та 1 489,02 грн. судового збору. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване тим, що позовні вимоги Підприємства про стягнення з Товариства заборгованості з внесення плати на розвиток ЕТС за серпень 2020 року у розмірі 21 290,32 грн., обрахованому за період з 01.08.2020 по 22.08.2020, є правомірними та обґрунтованими.

В свою чергу, враховуючи що у відповідача відсутній обов`язок із внесення плати на розвиток ЕТС за період з 23.08.2020 по 31.08.2020 у розмірі 8 709,68 грн., вимоги в частині стягнення цієї суми заборгованості визнані судом необґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове про задоволення позову у відповідній частині.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, рішення прийнято без повного з`ясування обставин справи.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

- матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем договору про використання Електронної торгової системи Prozzoro.Продажі ЦБД2 від 03.09.2018 належним чином;

- відповідачем не надано позивачу жодного документа, передбаченого договором, що вказує на те, що він не користувався відповідними послугами в серпні 2020 року;

- матеріали справи не містять доказів, що позивач був попереджений відповідачем завчасно відповідно до договору про припинення дії даного договору;

- судом першої інстанції порушено вимоги ст. ст. 236, 277 ГПК України, а саме невідповідність висновків щодо припинення договору та відсутності підстав для стягнення заборгованості за розрахунком, викладеним у рішенні суду, обставинам справи та умовам договору досліджених судом.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення у задоволеній частині скасувати.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

03.09.2018 між Державним підприємством "Прозорро.Продажі" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Закупівлі ЮА" було укладено договір №110-ЕТС-4БД2/2018 про використання Електронної торгової системи Prozorro.Продажі ЦБД2, до якого в подальшому сторонами вносилися зміни на підставі додаткових угод від 28.11.2018, від 19.04.2019, від 25.06.2019, від 01.10.2019, від 18.10.2019, від 20.05.2020, від 06.07.2020.

Відповідно до п. 2.1 Договору його предметом є надання адміністратором доступу оператора до електронної торгової системи "Prozorro.Продажі" ЦБД2 для організації проведення електронних аукціонів у ЕТС.

Згідно із п. 3.1 Договору використання електронної торгової системи "Prozorro.Продажі" ЦБД2 здійснюється оператором електронного майданчика відповідно до Договору про використання електронної торгової системи для організації проведення електронних аукціонів з продажу об`єктів малої приватизації від 03.09.2018 №109-МП-ЦБД2/2018, цього договору, Регламенту ЕТС, та чинного законодавства України.

Положеннями п. 6.1 Договору встановлено, що ціна договору складається з плати на розвиток ЕТС, що вираховується з гарантійного внеску переможця електронного аукціону.

Листом №23/07/2020-1 від 23.07.2020 Товариство звернулося до Підприємства з повідомленням про припинення дії Договору, відповідно до якого: повідомило, що липень 2020 року є останнім місяцем отримання оператором послуг від Підприємства за Договором; просило припинити надавати оператору доступ до електронної торгової системи "Prozorro.Продажі" ЦБД2 31.07.2020; просило припинити доступ оператора до ЕТС 31.07.2020; просило не нараховувати плату на обслуговування та розвиток ЕТС за наступні місяці, починаючи з серпня 2020 року; відмовилося від отримання від адміністратора послуг та від права використовувати ЕТС за Договором у наступних місяцях, починаючи з серпня 2020 року; просило розглянути можливість укладення між адміністратором і оператором додаткової угоди до договору відносно припинення дії договору 31.07.2020 та у разі, якщо адміністратор не має можливості для укладення такої додаткової угоди, оператор просить вважати даний лист у якості повідомлення про припинення договору через 30 календарних днів з дня отримання цього повідомлення адміністратором у відповідності до п. 9.4 Договору.

04.08.2020 Підприємством було виставлено Товариству рахунок на оплату №ЦБД2-000595 від 04.08.2020, відповідно до якого було визначено до сплати за розвиток електронної торгової системи "Prozorro.Продажі" ЦБД2 за серпень 2020 року у - 30 000,00 грн.

Товариством було відмовлено в прийнятті вказаного рахунку з посиланням на те, що 23.07.2020 ним було повідомлено Підприємство про те, що липень 2020 року є останнім місяцем отримання послуг за Договором.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання по внесенню на підставі Договору плати за розвиток електронної торгової системи "Prozorro.Продажі" ЦБД2 за серпень 2020 року, у зв`язку з чим вказує на існування заборгованості останнього у розмірі 30 000,00 грн.

За перерахунком суду, здійсненим з урахуванням наведених обставин, в межах заявлених вимог визначено стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 279,22 грн., нарахованої від суми заборгованості у розмірі 21 290,32 грн., за період з 13.08.2020 по 21.09.2020, та штрафу у розмірі 2 129,03 грн., розрахованого у розмірі 10% від суми, встановленої судом дійсної суми заборгованості відповідача, прострочення по сплаті якої станом на 21.09.2020 тривало більше 30-ти днів.

Доказів оплати відповідачем вказаної суми заборгованості у розмірі 23 698,57 грн. суду не надано.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Згідно із ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частинами 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Положеннями ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

За змістом ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В даному випадку, передане на вирішення суду питання було врегульовано сторонами в положеннях Розділу 6 Договору.

Відповідно до п. 6.1 Договору ціна договору складається з плати на розвиток ЕТС, що вираховується з гарантійного внеску переможця електронного аукціону. Плата на розвиток ЕТС, для електронних аукціонів, що відбудуться у період до 19.04.2019 (включно), становить 20% винагороди оператора. (п.п. 6.1.1). Плата на розвиток ЕТС для електронних аукціонів становить 30% від максимальної винагороди оператора, але не менше: 1200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з урахуванням податку на додану вартість, у місяць (вказаний розмір діє до 30 червня 2020 року); 30 000,00 грн. з урахуванням податку на додану вартість у місячць (вказаний розмір набирає чинності з 1 (першого) липня 2020 року); 50 000 грн. в місяць (в кінцевому розрахунку 150 000.00 грн. в квартал), з урахування податку на додану вартість (вказаний розмір набирає чинності з 1 (першого) жовтня 2020 року) (п.п. 6.1.2).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, в межах спірного періоду (серпень 2020 року) діяла визначена за погодженням сторін плата на розвиток ЕТС для електронних аукціонів у розмірі 30% від максимальної винагороди оператора, але не менше 30 000,00 грн. на місяць.

За змістом п. 6.2 Договору з 01.06.2020 адміністратор не пізніше 7 числа поточного місяця за допомогою засобів системи електронного документообігу виставляє рахунок оператору за поточний місяць для перерахування мінімального розміру плати на розвиток ЕТС за місяць, визначеного п. 6.1.2 Договору. Адміністратор протягом десяти робочих днів з дня опублікування договору купівлі-продажу/оренди об`єкта в ЕТС та присвоєння електронному аукціону статусу завершений, у випадку, коли така сума перевищує мінімальний розмір плати на розвиток ЕТС за допомогою засобів системи електронного документообігу виставляє додатковий рахунок (рахунки) оператору для перерахування плати на розвиток ЕТС в повному обсязі. Рахунок (додатковий рахунок) виставляється за допомогою засобів системи електронного документообігу в електронному вигляді із застосуванням кваліфікованого електронного підпису та підлягає оплаті оператором протягом п`яти робочих днів з дня його відправлення.

Пунктом 6.3 Договору встановлено, що ціна договору сплачується оператором з моменту набрання чинності цим договором в незалежності від факту підключення майданчика оператора до ЕТС.

Як підтверджується матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, сторонами в умовах Договору було встановлено безумовний обов`язок оператора із щомісячного внесення плати на розвиток ЕТС на рівні 30% від максимальної винагороди оператора, але не менше ніж 30 000,00 грн. на місяць (у період з 01.07.2020 по 30.09.2020) на підставі виставлених адміністратором рахунків. У випадку, якщо сума 30% максимальної винагороди оператора перевищує мінімальний розмір плати на розвиток ЕТС, то адміністратором виставляється додатковий рахунок на доплату відповідної різниці. Тобто, визначаючи відповідний обов`язок оператора по внесенню плати на розвиток ЕТС сторонами було передбачено порядок дій на випадок перевищення винагороди оператора над мінімальним розміром плати.

В той же час, жодного порядку дій на випадок коли розмір винагороди оператора у розрахунковому місяці становить менше 30 000,00 грн., сторонами в умовах Договору передбачено не було.

При цьому, згідно пункту 9.4.1 Договору, у випадку якщо у оператора відсутні розпочаті (оголошені) електронні аукціони та/або відсутні учасники, які приймають участь в електронних торгах з електронного майданчика такого оператора, дострокове припинення договору за ініціативою оператора відбувається та вступає в дію на 10 календарний день з дати відправлення адміністратору такого письмового повідомлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як було встановлено судом першої інстанції і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, пунктом 9.4.1 Договору надано право оператору відмовитися в односторонньому порядку від договору у будь-який час за умови відсутності розпочатих (оголошених) електронних аукціонів та/або відсутності учасників, які приймають участь в електронних торгах з електронного майданчика такого оператора.

Як підтверджується належним у справі доказом, а саме Листом №23/07/2020-1 від 23.07.2020, відповідач, у відповідності до п. 9.4.1 Договору, повідомив позивача про припинення Договору з 31.07.2020.

Частиною 3 ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Положеннями ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України визначено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, відповідач на підставі п. 9.4.1 Договору відмовився від Договору, надіславши позивачу Листа 23.07.2020. В свою чергу, відсутність у матеріалах справи доказів наявності умов на час направлення такого листа, за наявності яких Договір не може бути розірвано в односторонньому порядку оператором, свідчить про те, що Договір є розірваним відповідно з 31.07.2020, і саме з 31.07.2020 слід вважати таким, що припинився обов`язок оператора по внесенню щомісячної мінімальної плати на розвиток ЕТС, встановленої п. 6.2 Договору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що визначена умовами п. 6.1 Договору місячна плата підлягає розрахунку виходячи з фактичного строку дії Договору, а саме за період з 01.08.2020 по 22.08.2020 (за 22 дні) дії такого правочину в серпні 2020, що становить суму у розмірі 21 290,32 грн., і відповідно підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а заявлена до стягнення решта плати у розмірі 8 709,68 грн. за період з 23.08.2020 по 31.08.2020 - є такою, що нарахована позивачем до оплати безпідставно, у зв`язку з чим вимоги позивача у наведеній частині задоволенню не підлягають.

Згідно із ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується учасниками спору, що виставлений адміністратором оператору рахунок на оплату №ЦБД2-000595 від 04.08.2020, відповідно до якого було визначено до оплати плату на розвиток електронної торгової системи "Prozorro.Продажі" ЦБД2 за серпень 2020, було отримано Товариством з обмеженою відповідальністю "Закупівлі ЮА" 05.08.2020.

Згідно з п. 6.2 Договору та положень ст. 530 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання по внесенню мінімального розміру плати на розвиток ЕТС в серпні 2020 року мало бути виконано відповідачем у строк до 12.08.2020, тобто протягом 5 робочих днів з моменту отримання відповідного рахунку.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З урахуванням наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у відповідача відсутній обов`язок із внесення плати на розвиток ЕТС за період з 23.08.2020 по 31.08.2020 у розмірі 8 709,68 грн., а вимоги в частині стягнення заборгованості в розмірі 8 709,68 грн. - є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Довод позивача про те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні (1) не врахував, що сторони при укладенні Договору про використання електронної торгової системи Prozorro.Продажі ЦБД2 № 110-ЕТС-ЦБД2/2018 погодили обов`язок оператора (Товариства з обмеженою відповідальністю «Закупівлі ЮА») щодо щомісячного внесення плати за розвиток ЕТС, узгодили умови договору щодо припинення доступу оператора до ЕТС, припинення та розірвання договору, обов`язок оператора щодо оплати ціни договору в незалежності від факту підключення майданчика оператора до ЕТС, та (2) дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для стягнення плати за розвиток ЕТС у період з 23.08.2020 по 31.08.2020 - суд апеляційної інстанції відхиляє як безпідставний та необґрунтований з огляду на те, що як встановлено вище, Договір є розірваним відповідно з 31.07.2020, у зв`язку з чим визначена умовами п. 6.1 Договору місячна плата підлягає розрахунку виходячи з фактичного строку дії Договору, а саме до 22.08.2020 (за 22 дні) дії такого правочину в серпні 2020, що становить суму у розмірі 21 290,32 грн.

Стосовно заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 413,11 грн., нарахованої за період прострочення з 11.08.2020 по 21.09.2020 по внесенню плати на розвиток ЕТС за серпень 2020 виходячи із відповідного розміру у сумі 30 000,00 грн. та штрафу у розмірі 3 041,31 грн., розрахованого в розмірі 10% від суми основної заборгованості у розмірі 30 000,00 грн. та суми пені у розмірі 413,11 грн., суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Приписами ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України, пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, в той час як в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Стосовно п. 7.5 Договору, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов`язку по перерахуванню коштів - не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань і він вважається таким, що прострочив, а саме: по внесенню плати на розвиток ЕТС за серпень 2020 року у розмірі 21 290,32 грн. з 13.08.2020 по 21.09.2020, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції порушено вимоги статті 236, 277 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення судом першої інстанції у частині відмови позовних вимог щодо стягнення плати за розвиток ЕТС за період з 23.08.2020 по 31.08.2020, а саме невідповідність висновків щодо припинення Договору та відсутності підстав для стягнення заборгованості за рахунком - судом апеляційної інстанції відхиляються, як безпідставні та необґрунтовані, з огляду на наступне.

За перерахунком суду першої інстанції, здійсненим з урахуванням наведених обставин, правомірним в межах заявлених вимог є стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 279,22 грн., нарахованої від суми заборгованості у розмірі 21 290,32 грн., за період з 13.08.2020 по 21.09.2020 та штрафу у розмірі 2 129,03 грн., розрахованого у розмірі 10% від суми встановленої судом дійсної суми заборгованості відповідача, прострочення по сплаті якої станом на 21.09.2020 тривало більше 30 днів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано позовні вимоги задоволено частково, з присудженням до стягнення з відповідача на користь позивача 21 290,32 грн. основного боргу, пені в розмірі 279,22 грн., штрафу в розмірі 2 129,03 грн., з відмовою у задоволенні решти позовних вимог.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про задоволення позову частково, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду м. Києва від 17.12.2020 у справі №910/15798/20 за наведених скаржником доводів та мотивів апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України здійснив покладення судових витрат на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Крім того, згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Прозорро.Продажі" на рішення Господарського суду м. Києва від 17.12.2020 у справі №910/15798/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 17.12.2020 у справі №910/15798/20 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Державним підприємством "Прозорро.Продажі".

4. Матеріали справи №910/15798/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко