ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2021 р. Справа№ 910/5756/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Владимиренко С.В.

Демидової А.М.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю «М.Консальт»

на рішення господарського суду міста Києва від 14.06.2021

у справі № 910/5756/21 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лимон Бетон"

до Товариства з обмеженою відповідальністю «М.Консальт»

про стягнення 174 875,16 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

В квітні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лимон Бетон» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «М.Консальт» про стягнення з заборгованості в розмірі 119 061, 68 грн, пені в розмірі 20 493,04 грн, штрафу в розмірі 23 812,34 грн, суми 3 % річних в розмірі 4 062,15 інфляційних втрат в розмірі 7 445,95 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано невиконанням відповідачем умов договору поставки № 010917/1 від 01.09.2017 в частині оплати поставленого товару, з урахуванням договору про відступлення права вимоги № 3 від 25.11.2020.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.06.2021 у справі №910/5756/21 позов задоволено повністю та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «М.Консальт» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лимон Бетон» суму основного боргу в розмірі 119 061, 68 грн, суму пені в розмірі 20 493,04 грн, суму штрафу в розмірі 23 812,34 грн, суму 3 % річних в розмірі 4 062,15 грн, інфляційні втрати в розмірі 7 445,95 грн та судовий збір в розмірі 2 623,13 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що сума основного боргу відповідача підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про повне погашення вказаної заборгованості перед позивачем. При цьому судом визнано обґрунтованим нарахування позивачем інфляційних втрат, 3 % річних, а також штрафу та пені.

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, ТОВ «М.Консальт» звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на відсутність підстав вважати те, що поставлений згідно з видатковими накладними товар поставлений саме за договором поставки від 01.09.2017 №0109117/1, а не за іншим договором поставки.

Позивач подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін. При цьому позивач посилається на те, що відповідач частково оплатив товар, отриманий відповідно до видатковий накладних, до того ж, ним визнано існування боргу в розмірі суми стягнення в листі, адресованому ТОВ «Мир-Транс».

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2021 справу № 910/5756/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Владимиренко С.В., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 за клопотанням ТОВ «М.Консальт» поновлено строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 14.06.2021, відкрито апеляційне провадження у справі № 910/5756/21, розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ст. 270 ГПК України.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.

01.09.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «М.Консальт», як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мир-Транс», як продавцем, укладено договір поставки № 010917/1, за умовами п. 1.1. якого, продавець зобов`язуються поставити і передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити належний продавцю товар (бетонні вироби і конструкції, а також інші будівельні матеріали, згідно замовлення) в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 2.1 договору його загальна вартість складає загальну суму вартості поставленого товару, яка зазначена у всіх видаткових накладних продавця за період дії цього договору.

Пунктом 3.5 договору встановлено, що розрахунки за погоджену партію товару здійснюється на умовах 100% попередньої оплати але в будь-якому випадку не пізніше 5 банківських днів з моменту поставки.

За положеннями п. 6.2 договору передача товару здійснюється за видатковою накладною та/або актом приймання-передачі товару.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2017 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії цього Договору, жодна зі сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію Договору, його дія автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах. (п. 9.1. Договору).

На виконання умов зазначеного вище договору ТОВ «Мир-Транс» поставлено ТОВ «М.Консальт» товар на загальну суму в розмірі 255 061,66 грн, відповідно до видаткових накладних:

- № 666 від 19.12.2019 на суму 16 439,09 грн;

- № 667 від 23.12.2019 на суму 15 060,06 грн;

- № 685 від 27.12.2019 на суму 15 060,06 грн;

- № 2 від 10.01.2020 на суму 15 060,06 грн;

- № 3 від 13.01.2020 на суму 15 060,06 грн;

- № 1 від 14.01.2020 на суму 18 035,52 грн;

- № 4 від 15.01.2020 на суму 15 060,06 грн;

- № 5 від 15.01.2020 на суму 9 286,75 грн.

Відповідач, в свою чергу оплатив поставлений йому товар частково, на суму в розмірі 135 999, 98 грн.

При цьому у листі, адресованому ТОВ «Мир-Транс», відповідачем визнано борг в розмірі 119 061,68 грн (а.с.19).

25.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мир-Транс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лимон Бетон» укладено договір про відступлення права вимоги № 3, за яким якого позивач, як новий кредитор, повністю приймає на себе право вимоги (право грошової вимоги по сплаті грошових коштів за товари (послуги), 3% річних, інфляційних витрат та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та чинним законодавством України), відповідно до договорів, укладених із третіми особами, що зазначені у Реєстрі вимог (додаток №1), що належить кредитору, і стає новим кредитором за договорами, укладеними кредитором із третіми особами згідно із реєстром вимог, що додається до цього договору і є невід`ємною його частиною.

Згідно з п. 1.2 договору, за ним новий кредитор повністю одержує право (замість ТОВ «Мир-Транс») вимагати від боржників належного виконання зобов`язань за договором у сумі, зазначеній у реєстрі вимог, а також додатково 3% річних, інфляційних витрат та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та чинним законодавством України..

Пунктом 2.2. договору передбачено, що підписанням цього договору сторони підтверджують передачу кредитором новому кредитору всіх оригіналів документів на підтвердження права вимоги за основним договором. Одночасно з підписанням цього договору кредитор передає новий кредитор повідомлення до боржника про відступлення права вимоги зо основним зобов`язанням. Обов`язок направлення повідомлення боржнику покладається на нового кредитора.

У додатку 1 до договору про відступлення права вимоги визначено реєстр вимог, серед яких, зокрема, договір поставки №010917/1 від 01.09.2017, укладений з ТОВ «М.Консальт» із сумою заборгованості в розмірі 119 061, 68 грн.

Листом від 25.11.2020 позивачем, як новим кредитором, повідомлено відповідача про відступлення права вимоги № 1-171 (а.с. 30-31).

З огляду на те, що відповідач взяті на себе зобов`язання в повному обсязі за укладеним з ТОВ «Мир-Транс» договором не виконав позивач звернувся до суду з позовом у даній справі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до п. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною першою статті 265 Господарського кодексу України, статтею 655, частиною першою статті 691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний сплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця (стаття 664 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 514 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов укладеного між відповідачем та ТОВ «Мир-Транс» договору, останнім поставлено відповідачу товар на загальну суму в розмірі 255 061,66 грн, що підтверджується відповідними видатковими накладними.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 19.04.2016 у справі №21-4985а15, яку правомірно враховано місцевим господарським судом, вимоги Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні щодо правильності оформлення первинних документів передбачають наявність в документах такого реквізиту, як інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції лише альтернативно такому обов`язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1 ст. 76, ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України належними докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів.

Як вбачається з видаткових накладних № 666 від 19.12.2019 року на суму 16 439,09 грн; №667 від 23.12.2019 року на суму 15 060,06 грн; №685 від 27.12.2019 року на суму 15 060,06 грн; №2 від 10.01.2020 року на суму 15 060,06 грн; №3 від 13.01.2020 року на суму 15 060,06 грн; №1 від 14.01.2020 року на суму 18 035,52 грн; №4 від 15.01.2020 року на суму 15 060,06 грн; №5 від 15.01.2020 року на суму 9 286,75 грн., останні дійсно не містять посилання на конкретний договір поставки, проте підписані зі сторони відповідача.

Факт поставки та прийняття товару згідно із вище зазначеними накладними підтверджується також частковою оплатою товару, а також листом, адресованному ТОВ «Мир-Транс», про визнання боргу в розмірі 119 061,68 грн за договором поставки.

Доказів існування інших укладених між відповідачем та ТОВ «Мир-Транс» договорів поставки сторонами надано не було.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає доведеним факт поставки за указаними видатковими накладеними товару в межах укладеного відповідачем та ТОВ «Мир-Транс» договору.

Про заміну кредитора у зобов`язанні відповідача було повідомлено листом від 25.11.2020 (а.с.30-31).

З огляду на зазначене, обґрунтованим є стягнення з відповідача 119 061,68 грн заборгованості за поставлений товар.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною 2 цієї статті установлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, яка полягає у тому, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням зазначеного вище, правомірним є висновок місцевого господарського суду про стягнення з відповідача 4 062,15 грн 3 % річних та 7 445,95 грн. інфляційних втрат за загальний період з 22.12.2109 по 26.02.2021.

За приписами частини першої статті 230 ГК України, пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2. договору за несвоєчасне проведення платежів за цим договором передбачено сплату покупцем продавцю штрафу у розмірі 20% від розміру заборгованості та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України (НБУ), що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 7.3. договору встановлено, що за несвоєчасну поставку партії товару, згідно заявки на товар, відповідно до п. 5.1. договору, продавець сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України (НБУ), що діяла в період, за який нараховується пеня, від вартості несвоєчасно поставленого товару, за кожен день прострочення.

При цьому, як обґрунтовано визначено місцевим господарським судом, такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір передбачено ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Такий висновок викладено в постанові Верховного суду від 8 грудня 2018 року № 908/639/18.

З огляду на викладене вмотивованим є висновок господарського суду про задоволення позову в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 20 493,04 грн та штрафу в розмірі 23 812,34 грн за загальний період з 22.12.2109 по 26.02.2021.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Щодо решти аргументів скаржника, окрім викладених у мотивувальній частині даної постанови, суд визнає їх такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у суді апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що рішення господарського суду міста Києва від 14.06.2021 у справі №910/5756/21 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ТОВ «М.Консальт» - без задоволення.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за результатами розгляду апеляційної скарги у даній справі покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «М.Консальт» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 14.06.2021 у справі №910/5756/21 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «М.Консальт».

Поновити дію рішення господарського суду міста Києва від 14.06.2021 у справі № 910/5756/21.

Матеріали справи № 910/5756/21 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді С.В. Владимиренко

А.М. Демидова