ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29 вересня 2021 року справа №903/498/21

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Ведмедюка Михайла Петровича

та за присутності представників:

від АТ "ДТЕК Західенерго": Кузьміна К.О. адвокат (довіреність №16/ЗЕ/2021 від 22.12.2020р., Свідоцтво серії ВН №000189 від 18.10.2017р.)

участь представника в судовому засіданні відповідно до ухвали суду від 06.09.2021р. була забезпечена в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON

від Луцької міської ради: Загоруйко О.С. головний спеціаліст, юрист Департаменту містобудування, земельних ресурсів та реклами Луцької міської ради (довіреність №1.1-8/3853/2021 від 19.07.2021р., розпорядження Луцького міського голови №101-ра від 13.05.2021р.)

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Побутінвест": не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "ДТЕК Західенерго", м. Львів

до відповідачів:

Луцької міської ради, м. Луцьк

Товариства з обмеженою відповідальністю "Побутінвест", м. Луцьк

про визнання укладеною Додаткової угоди до Договору оренди землі

встановив:

29 червня 2021 року на адресу Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства "ДТЕК Західенерго" №82/731 від 22.06.2021р. до Луцької міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Побутінвест" про визнання укладеною в судовому порядку в редакції позивача Додаткової угоди до Договору оренди землі, зареєстрованого у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі від 02.09.2005р. за №48, котрий було укладено 02 вересня 2005 року між Луцькою міською радою та Відкритим акціонерним товариством "Західенерго" (на даний час Акціонерне товариство "ДТЕК Західенерго"), із врахуванням додаткової угоди від 06.11.2015р. про поновлення договору оренди землі, зареєстрованого в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 02.09.2005р. за №48.

При цьому позивачем засвідчувалось, що відповідно до договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Гаврилюк А.Ю. та зареєстрованих в реєстрі за №№1385, 1386, 1387, 1388, 1389, 1390, 1391, 21 грудня 2020 року АТ "ДТЕК Західенерго" відчужило, а ТОВ "Побутінвест", прийняло у власність належні позивачу на праві власності будівлі по вул. Залізнична, 1, у м. Луцьку, зокрема, будівлю компресорної площею 64 кв.м., будівлю прохідної площею 12,2 кв.м., будівлю цеху площею 2 257,2 кв.м., будинок складу площею 545,1 кв.м., захисну споруду цивільної оборони площею 493,3 кв.м., будинок блоку цехів площею 5 610,2 кв.м., будинок побутового корпусу площею 2 288,8 кв.м.

Визначений комплекс будівель розташовується на земельній ділянці загальною площею 23 948 кв.м., котра була надана Луцькою міською радою в строкове платне користування (оренду) ВАТ "Західенерго" (на даний час АТ "ДТЕК Західенерго") відповідно до укладеного між останніми договору оренди землі, зареєстрованого у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі від 02.09.2005р. із врахуванням наступної додаткової угоди від 06.11.2015р.

Відповідно, у зв`язку з викладеними обставинами та в силу положень статей 16, 93, 120 ,122, 124, 141 Земельного кодексу України, статей 1, 7, 13, 14, 15 Закону України "Про оренду землі", засвідчуючи те, що до нового власника будівель та споруд перейшло відповідне право орендаря земельної ділянки, а внесення тих чи інших змін до договору оренди землі є обов`язковим для сторін і має відображати факт припинення орендних відносин для позивача (оскільки останній з моменту відчуження будівель не здійснює використання земельної ділянки, а набувач права власності на будівлі зобов`язаний оформити з власником землі земельні відносини у вигляді оренди відповідно до положень законодавчих актів), позивач ініціює питання визнання укладеною в судовому порядку відповідної Додаткової угоди до Договору оренди землі в редакції АТ "ДТЕК Західенерго" (із визначенням при цьому первісного орендаря земельної ділянки АТ "ДТЕК Західенерго", нового орендаря землі ТОВ "Побутінвест", заміною у договірному зобов`язанні первісного орендаря новим орендарем як зобов`язану та управнену сторону, визначенням факту відчуження первісним орендарем новому орендарю комплексу будівель та споруд, встановленням факту переходу до нового орендаря земельної ділянки усіх прав та обов`язків попереднього землекористувача).

Ухвалою господарського суду від 01.07.2021р. за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 02.08.2021р., запропоновано сторонам вчинити ряд дій та надати суду відповідні документи.

16 липня 2021 року на адресу суду від Луцької міської ради надійшов відзив від 14.07.2021р. №1.1-8/3760/2021 на позовну заяву, в котрому сторона позов заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні, засвідчує на безпідставності та необгрунтованості позовних вимог.

26.07.2021р. до суду від Акціонерного товариства "ДТЕК Західенерго" надійшла відповідь на відзив від 23.07.2021р. №82/831 в котрій товариство просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та цій відповіді.

Протокольною ухвалою, постановленою за результатами проведеного 02.08.2021р. підготовчого судового засідання (за участі представника позивача та представника Луцької міської ради), господарським судом було продовжено (за ініціативою суду) строк проведення підготовчого провадження на 30 днів до 29.09.2021р., відкладено розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 06.09.2021р., встановлено Луцькій міській раді строк до 12.08.2021р. включно для подання на адресу суду та позивачу заперечень на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 02.08.2021р. було повідомлено ТОВ "Побутінвест" про процесуальні дії, вчинені судом в підготовчому судовому засіданні 02.08.2021р.

Протокольною ухвалою, постановленою за результатами проведеного 06.09.2021р. підготовчого судового засідання (за участі представників позивача та Луцької міської ради), судом було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 29.09.2021р.

Ухвалою суду від 06.09.2021р. було повідомлено ТОВ "Побутінвест" про процесуальні дії, вчинені судом в підготовчому судовому засіданні 06.09.2021р.

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Побутінвест" своїм правом на участь в судовому розгляді не скористався, причини неявки свого представника в судове засідання суду не повідомив, хоча про день на час розгляду справи в суді сторона повідомлялась належним чином (ухвала суду від 15.06.2021р., згідно поштового повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, була вручена ТОВ "Побутінвест" 15 вересня 2021р.), відзиву на позов не подав.

В даному аспекті суд засвідчує, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09.10.1979, п. 24, Series A №32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, п. 43, ECHR 2000-II).

При цьому, в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Згідно ст. 232 ГПК України, судовими рішеннями є: ухвали; рішення; постанови; судові накази.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

В силу положень ч. 6 наведеної статті днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 статті 202 ГПК України, передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В той же час, стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що положення ст. 81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом в даному випадку створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції та подання доказів.

За таких обставин слід вважати, що судом було забезпечено принцип змагальності сторін, рівність сторін, що полягає у наданні їм однакових можливостей для реалізації ними своїх процесуальних прав, з огляду на сплив строків для подання доказів, з метою дотримання прав сторін на своєчасне вирішення спору, суд вважає за можливе ухвалити рішення в цій справі.

При цьому суд враховує принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.

Поруч з цим, згідно ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989р. вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Беручи до увагу ту обставину, що відповідач - ТОВ "Побутінвест" належним чином був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду даної справи по суті, а явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась, неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, учасники справи мали достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав, зокрема, і на подання будь-яких пояснень чи інших заяв по суті справи, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, може бути розглянута за наявними у ній документами, а також з огляду на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду даної справи по суті у даному судовому засіданні без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Присутня в судовому засіданні 29.09.2021р. представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити останні в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. При цьому представник позивача (до завершення судових дебатів) засвідчила на понесенні товариством витрат по оплаті професійної правничої допомоги в розмірі 20 000 грн. та звернулась до суду з усним клопотанням про вирішення питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Присутній в судовому засіданні представник Луцької міської ради позов заперечив, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про безпідставність пред`явлених позовних вимог.

При цьому, оцінюючи позицію сторін, викладену останніми у наданих суду заявах та поясненнях, досліджуючи матеріали справи, надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, спростовуючи та відхиляючи, а також підтримуючи ту чи іншу позицію сторін, викладену в обґрунтування пред`явленого позову та у заперечення позовних вимог, суд засвідчує наступне:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 5 ст. 55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст. 67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст. 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст. 179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому судом також засвідчується, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися лише при: - розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; - розірванні договору в судовому порядку; - відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; - припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; - недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Згідно з ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Як встановлено судом, 02 вересня 2005 року між Луцькою міською радою (орендодавець) та Відкритим акціонерним товариством "Західенерго" (орендар) було укладено строком на 10 років договір оренди землі, зареєстрований у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Луцькій міській раді, про що вчинено запис від 02.09.2005 р. за №48 стосовно земельної ділянки площею 23 948 кв.м., котра знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Залізнична, 1, з метою обслуговування належних орендарю на праві власності виробничих приміщень.

Визначена земельна ділянка була передана позивачу у користування на підставі підписаного 02.09.2005р. між орендодавцем та орендарем акту прийому-передачі землі.

29 січня 2009 року між Луцькою міською радою та ВАТ "Західенерго" було підписано додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 02.09.2005р. в частині зміни розміру орендної плати.

Також щодо цієї ж земельної ділянки 06 листопада 2015 року між Луцькою міською радою та Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Західенерго" було укладено Додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, зареєстрованого в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 02.09.2005р. за №48 на 10 років, кадастровий номер ділянки :11:146:0009. Право оренди землі зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №12072186 від 11.11.2015р. згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 16.11.2015р. №47726319.

В подальшому, у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про акціонерні товариства", позивачем було проведено державну реєстрацію змін до Статуту, які пов`язані із зміною найменування з Відкритого акціонерного товариства "Західенерго" на Публічне акціонерне товариство "Західенерго".

В подальшому Публічне акціонерне товариство "Західенерго" було перейменоване в Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Західенерго" (відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів від 28.03.2012р.).

21 червня 2018 року, на виконання рішення річних Загальних зборів Товариства (протокол від 20.04.2018р. №1/20180) та відповідно до положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо спрощення ведення бізнесу та залучення інвестицій емітентами цінних паперів", було проведено державну реєстрацію зміни типу товариства-позивача з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство, а також зміни найменування з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Західенерго" () на Акціонерне товариство "ДТЕК Західенерго" ().

AT "ДТЕК Західенерго", будучи (на підставі Свідоцтв про право власності Серії САЕ №№492058, 492059, 492060, 492061, 492062, 492063, виданих 01.06.2012р. Виконавчим комітетом Луцької міської ради Волинської області на підставі рішення №345-8 від 24.05.2012р.) власником нерухомого майна, котре розташовувалось (знаходилось) на орендованій згідно укладених із Луцькою міською радою договору оренди від 02.09.2005р. з Додатковою угодою від 06.11.2015р. земельній ділянці з кадастровим номером :11:146:0009 площею 23 948 кв.м. за адресою: м. Луцьк, вул. Залізнична, 1, у відповідності до договорів купівлі-продажу від 21.12.2020р., посвідчених приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Гаврилюк А.Ю. і зареєстрованих в реєстрі за №№ 1385, 1386, 1387, 1388, 1389, 1390, 1391, здійснило відчуження (передачу у власність) Товариства з обмеженою відповідальністю "Побутінвест" комплексу будівель, які знаходяться по вул. Залізничній, 1, в м. Луцьку, зокрема: - будівлі компресорної загальною площею 64 кв.м; - будівлі прохідної загальною площею 12,2 кв.м; - будівлі цеху загальною площею 2 257,2 кв.м; - будинку складу загальною площею 545,1 кв.м; - захисної споруди цивільної оборони загальною площею 493,3 кв.м; - будинку блоку цехів загальною площею 5 610,2 кв.м; - будинку побутового корпусу загальною площею 2 288,8 кв.м.

При цьому пунктами 1.5., 1.7. договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 21.12.2020р. договірними сторонами було визначено наступне:

1.5. Нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 2,3948 га за кадастровим номером :11:146:0009. Цільове призначення земельної ділянки 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості для обслуговування виробничої бази.

Майно знаходиться на земельній ділянці площею 2,3948 га за кадастровим номером :11:146:0009, яка розташована за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Залізнична, 1, що перебуває в оренді у АТ "ДТЕК Західенерго" на підставі договору оренди землі, укладеного від 06.11.2015 року, додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, укладеного від 06.11.2015 року з Територіальною громадою міста Луцька Волинської області. інше речове право (право оренди земельної ділянки) зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право: 12072186, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №47726319, сформованим державним реєстратором реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Толстіхін М.Л. від 16.11.2015 року.

1.7. Відносини щодо земельної ділянки регулюються ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України та іншим законодавством України. Питання користування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно, вирішується покупцем у встановленому порядку.

Поруч з цим пунктами 7.3. договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 21.12.2020р. договірними сторонами було узгоджено наступне:

"Цей договір набуває чинності у порядку, встановленому чинним законодавством.

Одночасно з укладенням цього договору продавець складає нотаріально посвідчену заяву про відмову від права користування земельною ділянкою, що знаходиться в м. Луцьк по вул. Залізничній, 1, площею 2,3943 га, кадастровий номер :11:146:0009, яка буде підставою для оформлення покупцем в подальшому права користування цією земельною ділянкою та/або заяву щодо заміни сторони в договорі оренди землі на користь покупця.

Право власності на нерухоме майно виникає в покупця з дня державної реєстрації цього права відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України в день укладення та нотаріального посвідчення цього договору.

З огляду на вищевикладені умови укладених між АТ "ДТЕК Західенерго" та ТОВ "Побутінвест" договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 21.12.2020р., господарським судом здійснено висновок про те, що право власності на комплекс будівель, які знаходяться по вул. Залізничній, 1, в м. Луцьку, зокрема: будівлю компресорної площею 64 кв.м; будівлю прохідної площею 12,2 кв.м; будівлю цеху загальною площею 2 257,2 кв.м; будинок складу площею 545,1 кв.м; захисну споруду цивільної оборони площею 493,3 кв.м; будинок блоку цехів площею 5 610,2 кв.м; будинок побутового корпусу площею 2 288,8 кв.м., у АТ "ДТЕК Західенерго" припинилось, а у ТОВ "Побутінвест" відповідно виникло саме в день укладення, підписання та нотаріального посвідчення визначених договорів, а саме 21 грудня 2020 року і саме з цієї дати у покупця ТОВ "Побутінвест" в силу п. 1.7. договорів купівлі-продажу нерухомості виник обов`язок щодо належного оформлення за товариством права користування земельною ділянкою в м. Луцьк по вул. Залізничній, 1, площею 2,3943 га, кадастровий номер :11:146:0009.

Листом від 19.01.2021р. №82/46 із долученням відповідних договорів купівлі-продажу, АТ "ДТЕК Західенерго" повідомило Луцьку міську раду про продаж будівель по вул. Залізничній, 1, в м. Луцьку та надало при цьому органу місцевого самоврядування для укладення підписану з боку орендаря додаткову угоду до договору оренди про припинення його дії, посилаючись на ст. 120 Земельного кодексу України та п. 34. Додаткової Угоди про поновлення Договору оренди землі, зареєстрованого в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 02.09.2005р. №48, відповідно до котрого, дія договору припиняється у разі: "набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці".

Однак, листом від 22.02.2021р. №1.1.-16/908/2021 Луцька міська рада запропоновану AT "ДТЕК Західенерго" додаткову угоду повернула позивачу без підписання та протоколу розбіжностей, засвідчивши при цьому, що заміна сторони у договорі оренди є адміністративною послугою, тому для розгляду питання заміни сторони в договорі оренди потрібно подати пакет документів згідно формуляру заяви Ф-02/ІК-251/29/20.

Листом від 19.03.2021р. №82/329 AT "ДТЕК Західенерго" надало ТОВ "Побутінвест" для укладення три екземпляри Додаткової угоди про внесення змін до Договору оренди землі від 02.09.2005р. щодо заміни сторони орендаря. Відповідь від ТОВ "Побутінвест" на вказаний лист позивачу не надійшла, додаткові угоди з боку товариства підписані не були.

Також AT "ДТЕК Західенерго" листом від 19.03.2021р. №83/330 на адресу Луцької міської ради було надано документи згідно формуляру заяви Ф-02/ІК- 251/29/20 та підписані з боку позивача три екземпляри Додаткової угоди про внесення змін до Договору оренди землі від 02.09.2005р. щодо заміни сторони орендаря.

Однак, Луцька міська рада у відповідь на звернення позивача своїм листом від 26.03.2021р. №1.1- 16/1496/2021 повернула відповідні документи засвідчивши на необхідності подання останніх саме через Департамент "Центр надання адміністративних послуг у місті Луцьку".

AT "ДТЕК Західенерго" листом від 14.04.2021р. №82/507 було надіслано документи відповідно до формуляру заяви Ф-02/ГК-251/29/20 та три екземпляри Додаткової угоди про внесення змін до Договору оренди землі від 02.09.2005р. щодо заміни сторони орендаря на адресу Луцької міської ради через Департамент "Центр надання адміністративних послуг у місті Луцьку" за адресою: м. Луцьк вул. Л. Українки, 35.

Однак, своїм листом від 21.05.2021р. №6.4-7/858/2021 Луцька міська рада надала відповідь на лист позивача, яким повернула заявнику поданий пакет документів та екземпляри Додаткової угоди посилаючись при цьому на те, що заявником не було подано в повному обсязі документів згідно формуляру, зокрема, актуальних матеріалів топографо-геодезичної зйомки земельної ділянки, копій технічних паспортів на будівлі, що знаходяться на земельній ділянці, копій установчих документів позивача, а також у зв`язку з необхідністю оформлення сервітутного користування землею, з огляду на ту обставину, що на орендованій земельній ділянці знаходиться трансформаторне обладнання ПрАТ "Волиньобленерго".

В сукупності викладені обставини виступили підставою для подальшого звернення позивача до суду з відповідним позовом та позовними вимогами до Луцької міської ради і ТОВ "Побутінвест". При цьому засвідчено, що позиція Луцької міської ради щодо зволікання прийняття рішення про заміну сторони орендаря та ігнорування пропозиції AT "ДТЕК Західенерго" з боку ТОВ "Побутінвест" укласти додаткову угоду до договору оренди землі в частині заміни сторони орендаря не відповідають вимогам чинного законодавства та загалом порушують права позивача на припинення права оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відтак, судом засвідчується, що спір виник між сторонами у зв`язку із наявністю/відсутністю підстав для зобов`язання відповідачів укласти додаткову угоду в запропонованій позивачем редакції щодо внесення змін до договору оренди в частині орендаря земельної ділянки.

Предметом позову у справі виступає матеріально-правова вимога про визнання укладеною в судовому порядку додаткової угоди про заміну сторони в договорі оренди земельної ділянки. Підставою позову визначається набуття відповідачем ТОВ "Побутінвест" у власність об`єктів нерухомості, розташованих на земельній ділянці комунальної власності, орендарем якої є колишній власник об`єктів нерухомості, а також заперечення/відмови відповідачів, в тому числі, і орендодавця Луцької міської ради, щодо укладення з позивачем додаткової угоди про зміну сторони орендаря в чинному договорі оренди земельної ділянки.

Судом засвідчується, що з моменту укладення між AT "ДТЕК Західенерго" та ТОВ "Побутінвест" договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 21.12.2020р., право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться відповідне майно (земельна ділянка, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Залізничній, 1, площею 2,3943 га, кадастровий номер :11:146:0009), перейшло АТ "ДТЕК Західенерго" (первісний орендар земельної ділянки) до ТОВ "Побутінвест" в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього орендаря.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із частинами 1, 2 статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Отже, правовими підставами зміни договору є істотне порушення договору другою стороною, а також інші випадки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації прав підлягають: речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

За змістом частини 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Отже, право оренди земельної ділянки виникає після державної реєстрації такого права, яка проводиться державним реєстратором у порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", на підставі договору оренди землі та інших документів, які підтверджують набуття права оренди земельної ділянки.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018р. у справі № 910/18560/16, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства.

Згідно з висновками, викладеними у пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019р. у справі №921/158/18, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України), особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована. У пункті 49 цієї ж постанови зазначено, що ніхто інший, окрім власника цього об`єкта, не може претендувати на вказану земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Згідно з частиною 3 статті 7 Закону України "Про оренду землі", до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Тобто особа, яка набула право власності на це нерухоме майно, фактично стає орендарем земельної ділянки, на якій воно розміщене, у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника. При цьому договір оренди цієї земельної ділянки щодо попереднього її користувача (попереднього власника нерухомого майна) припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно. Ця правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2018р. у справі №915/672/17, від 17.04.2018р. у справі №922/2883/17, від 30.05.2018р. у справі №908/1990/17, від 05.06.2018р. у справі №920/717/17, від 20.06.2018р. у справі №913/661/17, від 27.06.2018р. у справі №921/613/17-г/17, від 05.09.2018р. у справі №904/9027/17, від 04.10.2018р. у справі №904/326/18, від 04.06.2019р. у справі №914/1925/18, від 26.11.2019р. у справі №917/92/19.

Подібна правова позиція, що у розумінні наведених положень законодавства при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (відповідно до договору, який містить необхідні за законом істотні умови), право попереднього власника або користувача припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки, відповідно, новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває право оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки, тобто має місце заміна сторони у зобов`язанні, викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2018р. у справі №922/3655/17, від 05.09.2018р. у справі №904/9027/17, від 07.11.2018р. у справі №910/20774/17, від 29.11.2018р. у справі №915/1416/17, від 06.12.2018р. у справі №902/1592/15, від 27.02.2019р. у справі №913/661/17, від 06.03.2019р. у справі №914/2687/17, від 04.06.2019р. у справі №914/1925/18, від 26.11.2019р. у справі №917/92/19.

Враховуючи викладене, після відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, договір оренди землі у відповідній частині припиняється щодо відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника нерухомості, який з моменту набуття такого права набуває також право оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов`язки.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.08.2018р. у справі №920/675/17, від 26.11.2019р. у справі №917/92/19, від 18.02.2020р. у справі №907/132/19.

Таким чином, після проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості та переходу до нового власника відповідно до статей 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України прав і обов`язків орендаря земельної ділянки за договором оренди землі, новий власник звертається до державного реєстратора для проведення державної реєстрації відповідного права оренди на підставі поданого ним чинного договору оренди землі. При цьому укладення з орендодавцем та подання державному реєстратору додаткової угоди до договору оренди землі про заміну сторони договору чинним законодавством України не передбачено, відтак не є обов`язковим.

Подібний правовий висновок щодо застосування частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України у правовідносинах щодо внесення змін до договору оренди земельної ділянки, зокрема заміна орендаря у договорі оренди, у судовому порядку шляхом визнання укладеним договору оренди (додаткової угоди до договору), викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020р. у справі №927/79/19, а також у постанові від 26.08.2021р. у справі №910/12464/20

В даному аспекті судом засвідчується, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (стаття 36 та частина шоста статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Відповідно до положень ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що після відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, договір оренди землі у відповідній частині припиняється щодо відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника нерухомості, який з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов`язки орендаря.

При цьому суд наголошує, що у разі переходу права власності на нерухомість заміна орендаря земельної ділянки у відповідному чинному договорі оренди землі відбувається автоматично, в силу прямої норми закону, не залежно від того, чи відбулося документальне переоформлення орендних правовідносин шляхом внесення змін у договір стосовно орендаря, оскільки переоформлення лише формально відображає те, що прямо закріплено в законі.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010р. №4241/03 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України" за заявою №63566/00, суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин, враховуючи положення ч. 2 ст. 651 ЦК України та встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки відсутні підстави, визначені як договором, так і законом для зміни договору оренди земельної ділянки.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, судовий збір та інші судові витрати в разі відмови в позові покладаються на позивача.

В даному випадку, у зв`язку із прийняттям за наслідками розгляду даної справи судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд, у відповідності до зазначених положень ГПК України, залишає понесені позивачем у зв`язку із судовим розглядом справи витрати (сплата судового збору та оплата наданої професійної правничої допомоги) за АТ "ДТЕК Західенерго".

Відтак усне клопотання представника позивача про вирішення питання про розподіл судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) після ухвалення рішення по суті позовних вимог та призначення судового засідання для вирішення відповідного клопотання, на думку суду, задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 123, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

З врахуванням положень ст.ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення

складено 01.10.2021р.

Суддя В. А. Войціховський