ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

17.09.2021 Справа № 917/373/18(917/1878/20)

Суддя господарського суду Полтавської області Іванко Л.А., за участю секретаря судового засідання Ісенко М.В., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод", 36009, м. Полтава, вул. Зіньківська, 57, ідент. код 00232124 в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Авраменко Ігоря Миколайовича, 36014, м. Полтава, вул. Шведська, 2, кім. 417

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Банк Фінанси та Кредит", 04050, м.Київ, вул. С. Стрільців, 60, ідент. номер 09807856

про визнання правочину недійсним

Представники сторін - не з`явилися

встановив:

У провадженні Господарського суду Полтавської області знаходиться справа №917/373/18 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод".

Постановою господарського суду Полтавської області від 15.01.2019 року публічне акціонерне товариство "Полтавський автоагрегатний завод" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод" призначено арбітражного керуючого Авраменка Ігоря Миколайовича з наданням йому повноважень відповідно до вимог вищевказаного Закону.

21.10.2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Таким чином, подальший розгляд справи про банкрутство ПАТ "Полтавський автоагрегатний завод" здійснюється відповідно до положень Кодексу України з процедур банкрутства.

25.11.2020 року в межах справи № 917/373/18 про банкрутство ПАТ "Полтавський автоагрегатний завод" до господарського суду Полтавської області надійшов позов Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод" в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Авраменко Ігоря Миколайовича до Публічного акціонерного товариства "Банк Фінанси та Кредит" про визнання правочину недійсним.

За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2020 року даний позов був переданий на розгляд судді Іванко Л.А.

Ухвалою господарського суду від 03.12.2020 року позовну заяву по справі №917/373/18(917/1878/20) залишено без руху, позивача зобов`язано усунути встановлені при поданні позовної заяви недоліки.

Позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом.

За даним позовом ухвалою Господарського суду Полтавської області 21.12.2020 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

Підготовче засідання у справі призначене на 21.01.2021 року.

Ухвалою господарського суду від 21.01.2021 року відкладено підготовче засідання на 24.02.2021 року. Сторонам запропоновано подати заяви по суті справи.

25.01.2021 року на адресу суду надійшов відзив (вх.№ 810), в якому відповідач просить відмовити в задоволенні заяви ліквідатора про визнання недійсним договору іпотеки єдиного майнового комплексу № 3717ЦИК/0415 від 30.04.2015 року, що укладений між АТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ПАТ "Полтавський автоагрегатний завод", вважаючи її безпідставною та необгрунтованою.

Ухвалою господарського суду від 24.02.2021 року продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 17.03.2021 року.

Судове засідання, призначене на 17.03.2021 року не відбулося в зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Ухвалою господарського суду від 05.04.2021 року призначено підготовче засідання у справі на 28.04.2021 року.

Ухвалою від 28.04.2021 року відкладено підготовче засідання на 01.06.2021 року.

Ухвалою від 01.06.2021 року відкладено підготовче засідання на 23.06.2021 року.

Судове засідання, призначене на 23.06.2021 року не відбулося в зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

В зв`язку з виходом судді з відпустки, ухвалою суду від 07.07.2021 року призначено підготовче засідання на 27.07.2021 року.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 27.07.2021 закрито підготовче провадження у справі № 917/373/18(917/1878/20) та призначено справу до розгляду по суті на 07.09.2021.

06.09.2021 року від ліквідатора ПАТ "Полтавський автоагрегатний завод" надійшло клопотання (вх.№ 9949), в якому останній просить розгляд справи здійснювати за його відсутності.

Відповідачем, в порядку ст.42 ГПК України надано письмові пояснення (вх.№ 9959), де зазначено наступне.

Предметом даного спору є укладений між Банком та Божником Договір іпотеки Єдиного майнового комплексу № 3717ЦИК/0415, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. за реєстровим № 2030 (далі за текстом - Договір іпотеки).

При цьому, з огляду на ліквідаційну процедуру Банку, запроваджену у відповідності до Постанови Правління Національного банку України №898 від 17.12.2015 та рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 230 від 18.12.2015 та на виконання приписів ст. ст. 50, 51 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", AT "Банк "Фінанси та Кредит" здійснило реалізацію прав вимоги до Боржника, за зобов`язаннями, в забезпечення виконання яких укладено спірний договір іпотеки.

Так, відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-813 від 11.05.2021, між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтакт" (ідентифікаційний код 41171897, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Іоанна Павла II, буд. 4/6, корп. В) було укладено Договір про відступлення права вимоги від 07.06.2021 та Договір про відступлення прав вимоги за договорам іпотеки/застави, посвідчений 07.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О. С. за реєстровим № 1438 (надалі за текстом - Договори відступлення).

Відповідачем зазначено, що за змістом Договорів відступлення, до Нового кредитора перейшли усі права, що випливають зі спірного договору іпотеки та основного зобов`язання, з чого вбачається, що AT "Банк "Фінанси та Кредит" не є наразі належним відповідачем у даному спорі.

При цьому, AT "Банк "Фінанси та Кредит" просить поновити строк для подання письмових пояснень та про долучення їх, а також доказів, наданих на підтвердження викладених обставин, до матеріалів справи, з огляду на значимість викладеної у цих письмових поясненнях інформації, що впливає на суб`єктний склад учасників справи.

В заявленому до суду клопотанні (вх.№ 9960 від 06.09.2021 року) відповідач просить відкласти розгляд справи; здійснювати розгляд клопотань, пов"язаних із заміною відповідача та/або залучення третіх осіб за відсутності АТ "Банк "Фінанси та Кредит".

Розглянувши клопотання відповідача суд зазначає наступне.

З поданих до суду матеріалів вбачається, що 07.06.2021 року між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит"(Банк) та ТОВ "Фінансова компанія "Фінтакт"(Новий кредитор) укладено Договір про відступлення прав вимоги за Договорами іпотеки/застави, згідно п.1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до заставодавців та/або іпотекодавців, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов"язки Боржників, за договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Основні договори, надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.

Відступлення Банком Новому Кредитору прав за Основними договорами здійснюється у зв"язку з відступленням прав вимоги за основними зобов"язаннями, згідно Договору про відступлення прав вимоги від 07.06.2021 року.

Відповідно п.2 за цим Договором Новий кредитор в день настання Відкладальної обставини відповідно до п.16-1 цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів відповідно до п.4 цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами.

Отже, згідно п.16-1 сторони домовились, що цей Договір укладається з відкладальною обставиною (в розумінні частини першої статті 212 Цивільного кодексу України), а саме: укладення Новим кредитором договорів купівлі-продажу (договорів відступлення прав вимоги) щодо усього майна та майнових прав/прав вимоги, які входять до складу пулу відповідно до протоколу електронного аукціону, переможцем якого став Новий кредитор, № GFD001-UA-813, сформованого 11.05.2021 року, далі - Відкладальна обставина. Взаємні права та обовязки сторін за цим Договором виникають з моменту настання Відкладальної обставини. Права вимоги переходять від Банка до Нового кредитора після настання Відкладальної обставини. До моменту настання Відкладальної обставини Права вимоги належать Банку. Сторони домовились, що у випадку не настання Відкладальної обставини до 08.06.2021 року включно, права та обов"язки у сторін за цим Договором не виникають, та Права вимоги на підставі цього Договору до Нового кредитора не переходять.

Відповідач не надав суду доказів настання Відкладальної обставини в розумінні пункту 16-1 Договору про відступлення прав вимоги за Договорами іпотеки/застави від 07.06.2021 року. З огляду на подані до суду документи, відповідачем не доведено, що на даний час ТОВ "Фінансова компанія "Фінтакт" набуло прав кредитора за Основними договорами, в тому числі за Договором іпотеки № 3717ЦИК/0415 від 30.04.2015 року, що укладений між АТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ПАТ "Полтавський автоагрегатний завод", в зв"язку з чим, клопотання про заміну відповідача відхиляється судом як необґрунтоване.

За викладеного, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду даної справи та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

30 квітня 2015 року між AT "Банк "Фінанси та Кредит" та ПАТ "Полтавський автоагрегатний завод" укладено Договір іпотеки єдиного майнового комплексу №3717ЦИК/0415(надалі - Договір), згідно п.1 якого, ПАТ "Полтавський автоагрегатний завод" (Іпотекодавець) передало в заставу ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" (Іпотекодержателю) єдиний майновий комплекс, що знаходиться за адресою: в м. Полтава, вул. Зіньківська, 57, що складається з усіх видів майна, призначених для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, а також право на торгівельну марку та інші права, які належать Іпотекодавцю (перелік наведено в тексті Договору та Додатках до цього Договору).

Відповідно до п. 2 Договору, зазначене в п.1 цього Договору майно передається в іпотеку як забезпечення виконання зобов`язань за:

- Договором про відновлювальну кредитну лінію № 1250-08 від 03.06.2008 року на суму 448 200 000,00 грн.;

- Договором про мультивалютну кредитну лінію № 1455м-13 від 01.02.2013 року на суму 155 400 000,00 грн.

В п. 3 Договору сторону узгодили вартість предмету іпотеки, що становить - 554 997 700,00 грн.

При цьому, як вказує позивач, фактичної суми заборгованості станом на дату укладення Договору іпотеки єдиного майнового комплексу №3717ЦИК/0415 не вказано.

Статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства визначено підстави визнання недійсними правочинів боржника.

Посилаючись на норми ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства позивач зазначає, що Договір іпотеки єдиного майнового комплексу № 3717ЦИК/0415 між АТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ПАТ "Полтавський автоагрегатний завод" укладено 30.04.2015 року, тобто в межах трьох років, які передували відкриттю провадження у справі № 917/373/18 про банкрутство ПАТ "Полтавський автоагрегатний завод"(провадження порушено 24.04.2018), що на думку ліквідатора, відповідно законодавчих приписів дає право на оспорення Договору.

Крім цього, обов"язковою умовою визнання правочинів недійсними у випадку застосування ст.42 Кодексу є наявність збитків, завданих боржнику або кредиторам.

Обгрунтовуючи наявність збитків, завданих укладенням Договору іпотеки позивачем зазначено, що після офіційного оприлюднення повідомлення про порушення справи про банкрутство ПАТ "Полтавський автоагрегатний завод" з грошовими вимогами до боржника звернулися кредитори:

1) приватне акціонерне товариство "АвтоКраз" (м.Кременчук, ідент. код 05808735) на суму 609606577,52 грн. боргу (заява вх. № 655/18 від 22.05.2018 року, т.6), що виникла в результаті неналежного виконання боржником зобов`язань:

- за Договором постачання № 10/38 від 19.02.2013 року;

- за Договором поруки № 31 від 28.08.2008 року;

- за Договором поруки № 208 від 01.02.2013 року;

- за Договором поруки № 359 від 07.08.2015 року;

- за Договором комісії № 33/38 від 11.06.2015 року;

- за Договором купівлі-продажу цінних паперів № Б-136/1 від 10.05.2007 року;

- за Договором поставки запасних частин № 607/17 від 18.12.2017 року;

- за Договором № 933/14 від 02.12.2014 року;

2) товариство з обмеженою відповідальністю "ПрогресГруп" (м.Київ, ідент. код 31089115) на суму 10000000 грн. боргу (заява вх.№ 686/18 від 29.05.2018 року, т.13), що виник в результаті невиконання боржником Договору поруки № 377 від 31.08.2015 року;

3) у зв`язку з невиконанням позичальником та поручителем (боржник по даній справі) зобов`язань за Кредитним договором та Договором поруки, публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (м.Запоріжжя, ідент. код 00032112) звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. 29.07.2015 року постановою Харківського апеляційного господарського суду у справі № 917/131/15 , залишеною постановою ВГСУ від 28.10.2015 без змін, позов Банку задоволено, стягнуто з ПАТ "ПААЗ" кредитну заборгованість в розмірі 7 933 723,03 грн. (станом на 27.03.2015року).

Тобто, зазначені кредитори мали ще на початок 2015 року невиконані зобов`язання з боку боржника, а укладення оспорюваного правочину, на переконання ліквідатора, призвело до неможливості цим кредиторам отримати погашення заборгованості.

Крім цього, позивач стверджує, що боржник уклав зазначений Договір із заінтересованою особою. Щодо сторін оспорюваного правочину зазначає таке.

За даними інтернет-видання proUA станом на 2010 рік Група "Фінанси та кредит" здійснювала контроль над рядом комерційних підприємств, які входили до групи, в тому числі тими, що є учасниками справи № 917/373/18 - ВАТ Полтавський автоагрегатний завод, ВАТ ХК АвтоКрАЗ, "Фінанси та Кредит" ВАТ Банк.

Посилаючись на норми ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"(чинній станом на 2015 рік) позивач вважає, що компанії, які контролювалися та входили до складу Групи "Фінанси та кредит" в тому числі ті, що є учасниками справи № 917/373/18 - ПАТ АвтоКрАЗ, та ПАТ Банк "Фінанси та Кредит" вважаються - заінтересованими особами стосовно ПАТ "Полтавський автоагрегатний завод".

Підсумовуючи викладене, позивач зазначив, що за 4,5 місяці до введення в ПАТ "Банк фіанси та Кредит" тимчасової адміністрації, підконтрольне підприємство надало в іпотеку заінтересованій особі стосовно боржника, все своє майно - єдиний майновий комплекс. При цьому, реальна заборгованість перед ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" складає - 127 492 436,96 грн., а вартість заставного майна - 554 997 700,00 грн. В цей же час боржник має заборгованість перед ще трьома підприємствами на суму більше ніж 500 млн. грн. Тобто передача єдиного майнового комплексу в забезпечення виконання вимог одного з кредиторів проведена в інтересах цього кредитора (заінтересованої особи) без врахування інтересів інших кредиторів, на думку позивача позбавило інших трьох кредиторів можливості отримати задоволення своїх вимог за рахунок майна боржника.

За таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, ліквідатор у своїй заяві просив визнати Договір іпотеки єдиного майнового комплексу №3717ЦИК/0415 від 30 квітня 2015 року недійсним, відповідно до статті 42 КУПБ і частини першої статті 215 ЦК України.

Заперечуючи проти заяви ліквідатора, ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" у відзиві звертає увагу, що до набрання чинності Кодексом України з процедур банкрутства законодавство України не встановлювало такої спеціальної підстави для визнання недійсним договору, укладеного особою, щодо якої порушено справу про банкрутство у відповідний підозрілий період.

Тож, ліквідатор ПАТ "Полтавський автоагрегатний завод", звертаючись до суду з заявою про визнання недійсним Договору іпотеки 3717ЦИК/0415 від 30.04.2015 року на підставі того, що він укладений за умов, передбачених ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, який набув чинності лише з 21.10.2019, не взяв до уваги, що КУзПБ не містить вказівки про надання йому зворотної дії в часі.

Щодо посилань позивача на завдання збитків у результаті укладення оспорюваного правочину відповідач зауважив:

- ліквідатором не зазначено, що частина вищевказаних правочинів були укладені вже після оспорюваного договору (після 30.04.2015року), а саме:

1. ПАТ "АвтоКрАЗ":

- Договір поруки № 359 від 07.08.2015 року;

- Договір комісії № 33/38 від 11.06.2015 року;

- Договір поставки запасних частин № 607/17 від 18.12.2017 року

2. ТОВ "ПрогресГруп":

- Договору поруки № 377 від 31.08.2015 року.

- ліквідатором не взято до уваги, що вимоги AT "Банк "Фінанси та Кредит", які забезпечує оспорюваний правочин виникли на підставі:

- Договору про відновлювальну кредитну лінію №1250-08 від 03.06.2008 року - 448 200 000,00 грн.;

- Договору про відновлювальну кредитну лінію №1455м-13 від 01.02.2013 року на суму 155 400 000,00 грн.

Укладення договору забезпечення на вказані суми відповідач вважає обгрунтованим, а твердження ліквідатора про те, що укладення оспорюваного договору призвело до завдання збитків кредиторам - безпідставними.

Щодо твердження ліквідатора про відсутність в оспорюваному договорі відомостей про фактичну заборгованість відповідач пояснює, що відповідно до положень Закону України "Про іпотеку" в редакції, що діяла на момент укладання оспорюваного договору не вимагалось зазначення "фактичної" заборгованості, що існує на момент укладення договору, а містило виключно положення про зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання.

Вищевказані вимоги сторонами дотримані. Отже, твердження ліквідатора в цій частині вважає такими, що не мають жодного правового обґрунтування.

Щодо позиції ліквідатора про укладення правочину із заінтересованою особою відповідач вказує на відсутність доказів на підтвердження пов`язаності AT "Банк "Фінанси та Кредит" з Боржником. Отже, на переконання відповідача, оспорюваний договір не може бути визнаний недійсним, як такий, що укладений сторонами що є заінтересованими особами.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку відмовити в задоволені заяви ліквідатора з огляду на наступне.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК.

Відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписи статті 203 Цивільного кодексу України передбачають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Положення статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства розширюють визначені приписами статті 215 ЦК України підстави для визнання недійсними правочинів та надають можливість визнати недійсною угоду, яка відповідає вимогам Цивільного та Господарського законодавства, проте вчинена у період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство, та вчинена на шкоду боржнику або його кредиторам.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 24.04.2018 року порушено провадження у справі №917/373/18 про банкрутство боржника - публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод".

Як слідує з оспорюваного правочину, останній укладено 30 квітня 2015 року між AT "Банк "Фінанси та Кредит" та ПАТ "Полтавський автоагрегатний завод".

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно положень статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, цивільне/господарське законодавство не забороняє застосування нових положень зі зворотною силою, але виключно тоді, коли зворотна дія цих актів, по-перше, встановлена в них самих, а по-друге, якщо темпоральний прояв не суперечить принципу, вираженому в статті 58 Конституції України щодо застосування до події, факту того закону (нормативно-правового акта) під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до частини шостої статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" .

Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно з частиною 2 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (частини 3, 4 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Тлумачення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019) перебувають на стадії санації (висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.10.2020 у справі № 913/849/14).

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 викладено висновок щодо застосування статті 42 КУзПБ, за яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений статтею 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022.

Тобто підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, тоді як підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в статті 42 КУзПБ, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в статті 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019.

Тому приписи статті 42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, - підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Із матеріалів справи слідує, що оспорюваний договір іпотеки укладено сторонами 30.04.2015 року, а заяву ліквідатора боржника про визнання недійсним зазначеного правочину подано до суду 25.11.2020.

Таким чином, застосування до відповідного правочину положень статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства не є можливим, оскільки останній вчинено 30.04.2015, тобто до дати введення 21.10.2019 зазначеного кодексу в дію.

За наведених обставин, за темпоральним правилом до спірних правовідносин можуть бути застосовані приписи статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Наведені положення статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлюють межі "підозрілого періоду", - протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство. Натомість, у межах даної справи оспорюваний арбітражним керуючим правочин укладений за три роки до відкриття провадження у справі № 917/373/18 про банкрутство ПАТ "Полтавський автоагрегатний завод". Отже, спірний договір укладений не в межах встановленого статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" річного періоду, що передував порушенню справи про банкрутство, у зв`язку з чим, спеціальні положення вказаної статті для визнання такого правочину недійсним не підлягають застосуванню.

Водночас укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

У той же час, інших правових підстав для визнання договору іпотеки № 3717ЦИК/0415 від 30.04.2015 року недійсним, окрім визначених статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства підстав, ліквідатором у заяві не наведено.

Оскільки заявником не доведено належними, достатніми та допустимими доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення прав чи інтересів позивача з боку відповідача укладенням спірного договору, а також того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержано встановлених статтею 203 ЦК України вимог, враховуючи положення статті 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, судом встановлено відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Згідно з положеннями частини 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 13, 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ліквідатора Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод" арбітражного керуючого Авраменка Ігоря Миколайовича про визнання правочину недійсним відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена.

Повний текст ухвали підписано 17.09.2021 року

Суддя Іванко Л.А.