РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.08.2021Справа № 910/5316/21

За позовом Комунального підприємства "Головний інформаційно-обчислювальний центр";

до Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" (відповідач 1);

Громадської організації "Смарт сіті хаб" (відповідач 2);

про визнання недійсним свідоцтва.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Дюбко С.П.

Представники:

Від позивача: Макарчук Л.Л., довіреність № 749-Д від 02.07.21;

Від відповідача 1: не з`явилися;

Від відповідача 2: Купайгородський Е.О.,довіреність № КС№ 350012 від 05.07.21;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр" з позовом до Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" (відповідач 1) та Громадської організації "Сматр сіті хаб" (відповідач 2), в якому просить визнати недійсним свідоцтво України № 288203.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 року відкрито провадження у справі № 910/5316/21 та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання, розгляд справи призначено на 11.05.2021 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2021 підготовче засідання відкладено до 01.06.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу № 910/5316/21 до судового розгляду по суті.

Під час розгляду спору по суті 31.08.2021 р. представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у своїх письмових запереченнях.

Представник відповідача 1 у судове засідання 31.08.2021 не з`явився, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З огляду на наведене та з урахуванням того, що неявка представника відповідача 1 не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ

Громадською організацією "Смарт сіті хаб" подано заявку № m 2018 26247 від 08.11.2018 про реєстрацію знака «KYIV SMART CARD» для товарів і послуг 36 та 45 класів МКТП.

Станом на 08.11.2018 - дату подання заявки - діяв Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» (далі - Закон) в редакції зі змінами, внесеними законом від 09.04.2015 №317-VIII, що набрав чинності з 21.05.2015.

Згідно пункту 1 статті 16 Закону, в редакції, що діяла на дату подання вищезазначеної заявки, права, що випливають із свідоцтва, діють від дати подання заявки.

Оскільки відповідно до п. 1 ст. 16 Закону права, що випливають із свідоцтва, діють від дати подання заявки, відповідність знака умовам правової охорони має розглядатися, виходячи із дати подання відповідної заявки.

Відповідно до статті 1 Закону зі змінами, що чинні від 21.05.2015, знак - це позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб.

Відповідно до частин 1 статті 5 Закону правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі, вимогам Закону України «Про засудження комуністичного та націонал- соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом, а саме статтею 6.

Об`єктом знака може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, у тому числі власні імена, літери, цифри, зображувальні елементи, кольори та комбінації кольорів, а також будь-яка комбінація таких позначень.

Згідно зі статтею 10 Закону за заявкою на отримання свідоцтва України на знак для товарів і послуг проводиться експертиза, яка має статус науково- технічної експертизи.

Експертиза складається з формальної експертизи та кваліфікаційної експертизи (експертизи по суті) і проводиться закладом експертизи відповідно до Закону та Правил складання, подання та розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, затверджених наказом Державного патентного відомства України від 28 липня 1995 р. № 116 (в редакції наказу Держпатенту від 20 серпня 1997 р. № 72) (далі - Правила).

Під час проведення експертизи як практична допомога в правильному застосуванні окремих положень Закону та Правил застосовуються Методичні рекомендації з окремих питань проведення експертизи заявки на знак для товарів і послуг, затверджених Наказом Державного підприємства «Український інститут промислової власності» від 07.04.2014 № 91 (далі - Рекомендації).

Відповідно до Наказу Мінекономіки № 730 від 18.05.2017 «Деякі питання організації діяльності у сфері інтелектуальної власності» уповноважено ДП «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), зокрема: виконувати функції закладу експертизи, передбачені законами України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі", "Про охорону прав на промислові зразки", "Про охорону прав на топографії інтегральних мікросхем", "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", "Про охорону прав на зазначення походження товарів" та правилами, встановленими на їх основі.

Відповідно до частини 15 статті 10 Закону під час кваліфікаційної експертизи перевіряється відповідність заявленого позначення умовам надання правової охорони, визначеним цим Законом. При цьому, використовуються інформаційна база закладу експертизи, в тому числі матеріали заявки, а також довідково-пошуковий апарат та відповідні офіційні видання. Тобто, експертиза заявки по суті складається, зокрема, з перевірки наявності підстав для відмови у наданні позначенню правової охорони, зазначених у статті 6 Закону з урахуванням пункту 4.3 Правил.

З матеріалів справи вбачається, що за заявкою № m 201826247 були проведені формальна та кваліфікаційна експертизи відповідно до Закону зі змінами, що діють від 21.05.2015, та встановлених на його основі Правил, під час яких заявлене до реєстрації позначення перевірялось на відповідність умовам надання правової охорони, визначених Законом.

Згідно з пунктом 3 статті 10 Закону в редакції чинній на час винесення рішення, а саме з 16.08.2020 кінцеві результати експертизи заявки, що не вважається відкликаною або не відкликана, чи торговельної марки за міжнародною реєстрацією відображаються в обґрунтованому висновку експертизи, що набирає чинності з дня затвердження його Установою.

За результатами кваліфікаційної експертизи заявки № m 2018 26247 закладом експертизи 16.09.2020 було винесено Висновок про відповідність знаку умовам надання правової охорони.

Станом на 16.09.2020 Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) відповідно до Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №459 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2019 № 838), було головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечувало формування та реалізацію державної політики, зокрема, у сфері інтелектуальної власності.

Висновок про відповідність знаку умовам надання правової охорони від 16.09.2020 після затвердження Мінекономіки набуло статусу Рішення про реєстрацію знаку (вих.№ 98934/3M/20).

Таким чином, Громадська організація "Смарт сіті хаб", на підставі свідоцтва України № 288203 від 28.12.2020, є власником знаку для товарів і послуг «KYIV SMART CARD», зареєстрованого для товарів 36 та 45 класу МКТП.

Позивач, огрунтовуючи свої вимоги, вказує, що свідоцтво України № 288203 на торговельну марку «KYIV SMART CARD» видано внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб, що є відповідно до пункту в) частини 1 статті 19 Закону підставою для визнання свідоцтва недійсним. Також позивач, посилаючись на абзац 5 частини 2 статті 6 Закону Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», зазначав, що знак за свідоцтвом України № 288203 є оманливим або таким, що може ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом (стаття 418 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 420 ЦК України до об`єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать торговельні марки (знаки для товарів і послуг).

Набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом. Обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 494 ЦК України).

Відповідно до абзацу 5 пункту 2 статті 6 Закону в редакції, що діяла на дату подання заявки, не можуть одержати правову охорону позначення, які є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу.

Пунктом 4.3.1.3 Правил передбачено, що при перевірці позначення, заявленого на реєстрацію як знак, щодо наявності підстав для відмови в наданні правової охорони, відповідно до пункту 2 статті 6 Закону, встановлюється, чи не являються позначення такими, що, зокрема, є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу.

Згідно з пунктом 4.3.1.9 Правил до позначень, що є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу, відносяться позначення, які породжують у свідомості споживача асоціації, пов`язані з певною якістю, географічним походженням товарів або послуг або з певним виробником, які насправді не відповідають дійсності.

Позначення може бути визнане оманливим або таким, що здатне вводити в оману, коли є очевидним, що воно в процесі використання як знака не виключає небезпеку введення в оману споживача.

Системний аналіз зазначених норм Закону, Правил та міжнародних актів дозволяє зробити висновок, що підстава стосовно оманливості або можливості введення в оману стосується лише:

- виду, властивостей, характеру або якості товарів або послуг;

- географічного походження товарів або послуг;

- виробника товарів або надавача послуг.

Така підстава, як оманливість, передбачена абзацом п`ятим частини 2 статті 6 Закону, відноситься до так званих «абсолютних» підставах для відмови, що спрямовані, на відміну від «відносних» підстав, насамперед на захист публічного інтересу, а не приватних прав та інтересів третіх осіб.

Припис абзацу 5 пункту 2 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» є абсолютним критерієм для відмови в наданні правової охорони позначення та стосується виключно змісту самого заявленого на реєстрацію позначення (його власної видимої оманливості).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду неодноразово висловлював зазначену правову позицію, відповідно до яких наведена підстава є «абсолютним критерієм для відмови в наданні правової охорони та стосується виключно змісту самого заявленого на реєстрацію позначення» (Постанова ВС від 06.02.2020 по справі №910/2503/18, Постанова ВС від 06.02.2020 по справі №910/13822/16, Постанова ВС від 26.09.2019 по справі №910/11158/17, Постанова ВС від 23.04.2019 по справі №910/13119/17, Постанова ВС від 23.04.2019 по справі №910/11159/17, Постанова ВС від 16.04.2019 по справі № 910/13822/16).

Позивач, згідно із Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради від 27.04.2018 №706 «Про створення автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва незалежно від форми власності» є оператором автоматизованої системи обліку оплати проїзду (далі - АСОП) та є уповноваженою особою здійснювати справляння плати за транспортні послуги, що надаються та оплачуються з використанням АСОП.

Комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр", згідно із Порядком функціонування АСОП, затвердженим розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради від 22.10.2018 №1887, як оператор АСОП зобов`язаний забезпечувати емісію транспортної картки, визначати вимоги до зовнішнього вигляду транспортної карти, організовувати мережу розповсюдження електронних квитків та поповнення транспортного ресурсу.

Позивач погодив із розпорядником АСОП, а саме із Департаментом інформаційно-комунікаційних технологій виконавчого органу Київської міської ради, дизайн транспортної картки, яка, в тому числі, містила графічне зображення словесного елемента «KYIV SMART CARD», що підтверджується листом від 19.07.2018.

На підтвердження використання у своїй господарській діяльності торговельної марки «KYIV SMART CARD» до 08.11.2018 (дати подачі ГО «СМАРТ СІТІ ХАБ» до УКРПАТЕНТ заявки на реєстрацію торговельної марки «KYIV SMART CARD») позивач посилається на укладений КП ГІОЦ та ТОВ «Підприємство «Пластик Карта» договір поставки товарів № 4489 від 29 жовтня 2018 року , за умовами якого ТОВ «Підприємство «Пластик Карта» зобов`язується поставити та передати у власність КП «ГІОЦ» у встановлений термін Картки безконтактні. Картки мали бути виготовлені згідно з вимогами до дизайну та поліграфії, що були викладені в Додатку 3 до договору.

Дослідивши подані позивачем докази суд дійшов до висновку, що додаток № 3 до договору поставки № 4489 від 29.10.2018 р., на якій посилається позивач в обгрунтування своїх вимог, не може братися судом до уваги в якості належного доказу, оскільки не підтверджує факт використання спірного позначення, а є лише додатком до двостороннього договору щодо майбутнього ескізу картки.

Також суд критично ставиться до наданого позивачем на підтвердження своїх доводів договору поставки товарів № 4489 від 29.10.2018, яким останній доводить використання у своїй господарській діяльності спірної торговельної марки до 08.11.2018 (дати подачі заявки відповідачем 2), оскільки вказаний двосторонній договір є лише замовленням на виготовлення карток, та не є введенням в обіг вказаних карток, про що було вказано позивачем.

Висновок експертів № 049/21 за результатами комісійного експертного дослідження у сфері інтелектуальної власності від 26.04.2021 також не приймається судом в якості належного доказу у справі, оскільки містить в собі обставини, дослідження і встановлення яких, належить до компетенції суду, зокрема, щодо визначення часу введення в обіг спірного найменування.

Як встановлено ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За результатом дослідження зібраних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про недоведеність доводів і тверджень позивача про порушення його прав на стадії проведення експертизи та видачі свідоцтва № 288203, а тому відсутні підстави для визнання свідоцтва України № 288203 недійсним відповідно до статті 19 Закону.

За відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва України на знак для товарів і послуг № 288203, відсутні підстави для задоволення похідної вимоги про зобов`язання відповідача 1 внести відомості про визнання недійсним цього свідоцтва до Державного реєстру свідоцтв України на знак для товарів і послуг та здійснити публікацію про це в своєму офіційному бюлетені.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладається на позивача.

Враховуючи зібрані докази по справі, пояснення представників сторін та керуючись статтями 129, 236-241 ГПК України

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 16.09.2021 р.

Суддя О.В. Мандриченко