ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2021 справа № 914/1990/21

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., за участі секретаря судового засідання Прокопів І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Служби автомобільних доріг у Львівській області, м.Львів

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Онур Конструкціон Інтернешнл», м.Київ

про стягнення 131 061,01 грн.

За участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Балобанов О.В. адвокат (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №369 від 14.07.2003; довіреність б/н від 04.01.2021).

Процес.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Служби автомобільних доріг у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Онур Конструкціон Інтернешнл» про стягнення 131 061,01 грн інфляційних нарахувань.

Ухвалою суду від 07.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначити на 30.08.2021.

У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання 30.08.2021 та на підставі клопотання позивача, протокольною ухвалою від 30.08.2021 розгляд справи було відкладено на 15.08.2021, відсутнім в судовому засіданні позивачу та відповідачу, суд в порядку статті 121 Господарського процесуального кодексу України, надіслав ухвалу-повідомлення про дату та час наступного судового засідання.

Позивач явки повноважного представника в судове засідання 15.09.2021 для розгляду справи по суті не забезпечив, проте, 15.09.2021 на електронну адресу суду від представника позивача надійшло клопотання (вх.№21404/21), в якому просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання 15.06.2021 для розгляду справи по суті з`явився, просив у задоволенні позову відмовити повністю, з підстав зазначених у відзиві. Крім того, звернув увагу на непідсудність справи Господарському суду Львівської області.

Відповідно до частини 1, частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Суд, враховуючи належне повідомлення сторін про дату судового засідання, беручи до уваги клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності, достатність документів наявних у матеріалах справи для вирішення спору по суті, не вважає відсутність представника позивача у даному судовому засіданні перешкодою для вирішення спору по суті.

Відводів складу суду та секретарю судового засідання сторонами не заявлено.

У судовому засіданні 15.09.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Правова позиція сторін.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором підряду №89-07/20 від 01.07.2020 про закупівлю робіт, зокрема, щодо повернення невикористаних сум авансу з урахуванням індексу інфляції, в результаті чого станом на час подання позовної заяви до суду за розрахунками позивача у відповідача існує заборгованість щодо сплати грошових коштів у сумі індексу інфляції у розмірі 131 061,01 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Позиція відповідача.

Відповідач заперечив проти позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Зокрема зазначив, що 29.10.2020 замовником, на виконання умов договору, здійснено попередню оплату (аванс) у розмірі 8 678 050,31 грн. На думку відповідача, в силу умов п.3.4. договору ця сума авансу підлягала використанню протягом трьох місяців після одержання авансу, тобто до 29.01.2021, а по закінченню цього терміну невикористані суми авансу повертаються замовнику.

Відповідач стверджує, що невикористану частину авансу, а саме 5 925 803,92 грн, він повернув замовнику 23.12.2020, тобто до настання 29.01.2021. На думку відповідача, суму невикористаного авансу було повернуто в строк, передбачений договором протягом 3 (трьох) календарних місяців.

Оскільки порушення господарського зобов`язання (прострочення) не відбулося то нарахування інфляційних втрат відповідно до п. 3.5. договору є безпідставним.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив про те, що факт укладення договору, факт отримання авансу, його часткового використання і повернення відповідачем визнаються.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Також, у відзиві відповідач стверджує, що справа підсудна Господарському суду міста Києва, оскільки відповідач ТзОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл» зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження: 03028, м.Київ, вул.Саперно-Слобідська, буд. 22 літера А, нежитлове приміщення з №1 по №14 групи приміщень №309.

Обставини встановлені судом.

01.07.2020 між Службою автомобільних доріг у Львівській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Онур Конструкціон Інтернешнл» було укладено договір підряду №89-07/20 про закупівлю послуг: Поточний середній ремонт автомобільної дороги загального користування державного значення Н-13 Львів Самбір Ужгород км 10+200 - км 72+757, Львівської області. Додаткові послуги, відповідно до умов якого підрядник зобов`язувався у порядку та на умовах, визначених цим договором, своїми силами і засобами на власний ризик та/або із залученням субпідрядних організацій надати послуги в установлений цим договором термін, згідно з графіком наданих послуг, що є невід`ємною частиною договору (додаток №4) роботи по об`єкту: «Поточний середній ремонт автомобільної дороги загального користування державного значення Н-13 Львів - Самбір - Ужгород км 10+200 - км 72+757, Львівської області. Додаткові послуги», згідно технічного завдання викладеного у тендерній документації, а замовник зобов`язувався прийняти згідно із цим договором та чинним законодавством України належним чином надані послуги після перевірки фізичних та вартісних показників та сплатити їх вартість по мірі надходження коштів на його рахунок передбачених на ці цілі.

Відповідно до п.1.2. договору найменування послуг: «ДК 021:2015 (45233142-6 - Ремонт доріг) - «Поточний середній ремонт автомобільної дороги загального користування державного значення Н-13 Львів - Самбір Ужгород км 10+200 - км 72+757, Львівської області. Додаткові послуги».

Згідно з пункту 3.3. договору замовник здійснює оплату за надані послуги в межах виділених бюджетних асигнувань та фактичного надходження бюджетних коштів на підставі актів приймання виконаних робіт(форма КБ-2в) та довідок про вартість виконаних робіт (форма КБ № 3), підписаних сторонами, а також після пред`явлення підрядником висновку (звіту) за результатами проведеного незалежним сертифікованим експертом моніторингу якості та об`ємів наданих послуг та висновку (висновків) атестованої лабораторії, щодо підтвердження якості наданих послуг. Здача до оплати наданих послуг може проводитись подекадно. Неподання підрядником хоча б однієї зформ актів: актів приймання виконаних робіт (форма КБ-2в) чи довідок про вартість виконанихробіт (форма КБ № 3) є підставою для їх повернення підряднику.

Відповідно до пункту 3.4. договору замовник може провести з дозволу головного розпорядника бюджетних коштів попередню оплату (аванс) в розмірі до 30 відсотків річної вартості робіт на строк не більше як три місяці.

Згідно з пункту 3.5. договору підрядник зобов`язується використати одержаний аванс на придбання необхідних для надання послуг матеріалів, конструкцій, виробів тощо протягом трьох місяців після одержання авансу. Зарахування авансу здійснюється відповідно до актів приймання виконаних робіт(форма КБ-2в) та довідок про вартість виконаних робіт та витрат (форма КБ № 3). По закінченню трьохмісячного терміну невикористані суми авансу повертаються замовнику з наданням пояснень про-причини невикористання підрядником вказаного авансу і можуть слугувати підставою для розірвання замовником договору в односторонньому порядку. У разі неподання актів приймання виконаних робіт (форма КБ-2в) та довідок про вартість виконаних робіт та витрат (форма КБ № 3) про використання суми попередньої оплати (авансу), підрядник зобов`язаний повернути надану йому суму попередньої оплати (авансу) з урахуванням індексу інфляції протягом наступного дня з моменту закінчення трьохмісячного терміну.

Службою автомобільних доріг у Львівській на виконання умов договору підряду №89-07/20 від 01.07.2020 та постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2014 №117 «Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти» (зі змінами від 04.12.2019 №1070), 29.10.2020 перераховано попередню оплату (аванс) ТзОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл» в сумі 8 678 050,31 грн.

Факт укладення договору, факт отримання авансу, його часткового використання і повернення відповідачем не заперечуються.

Згідно наявної в матеріалах справи виписки від 24.12.2020, залишок невикористаного авансового платежу у розмірі 5 925 803,92 грн повернутий позивачу без урахування індексу інфляції всупереч вимогам п.3.4. договору.

З метою досудового врегулювання спору, позивач надіслав на адресу відповідача претензію від 11.01.2021 №01н-75/01-06 про сплату індексу інфляції у розмірі, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Вищенаведені обставини стали підставою для звернення Служби автомобільних доріг у Львівській області з позовом до ТзОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл» про стягнення грошових коштів у сумі індексу інфляції у розмірі 131 061,01 грн.

Висновки суду.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами положень статті 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 628 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір підряду №89-07/20 про закупівлю послуг: Поточний середній ремонт автомобільної дороги загального користування державного значення Н-13 Львів Самбір Ужгород км 10+200 - км 72+757, Львівської області. Додаткові послуги від 01.07.2020. Укладений договір є змішаним договором, оскільки містить в собі елементи як договору підряду, так і договору про надання послуг.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина 1 статті 901 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Службою автомобільних доріг у Львівській на виконання умов договору підряду №89-07/20 від 01.07.2020 та постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2014 №117 «Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти» (зі змінами від 04.12.2019 №1070), 29.10.2020 проведено попередню оплату (аванс) ТзОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл» в сумі 8 678 050,31 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №104 від 29.10.2020.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №910/12382/17).

За змістом статей 509, 524, 533-535 та 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Як передбачено пунктом 3.5. укладеного між сторонами договору, у разі неподання актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма КБ № 3) про використання суми попередньої оплати (авансу), підрядник зобов`язаний повернути надану йому суму попередньої оплати (авансу) з урахуванням індексу інфляції протягом наступного дня з моменту закінчення вищезазначеного терміну.

Отже, нарахування індексу інфляції здійснюється на суму попередньої оплати (авансу) за весь час користування чужими коштами, у разі неподання актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма КБ № 3) про використання суми попередньої оплати (авансу).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, акти приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма КБ № 3) про використання суми попередньої оплати (авансу) позивачу не надавались, а відтак суми невикористаного авансу з урахуванням індексу інфляції повинні були бути повернуті позивачу.

Як зазначає позивач, порушення зобов`язання відповідачем полягає у невиконанні ним вимог пункту 3.5 договору, згідно з якими, відповідач зобов`язувався використати одержаний аванс на придбання необхідних для виконання робіт матеріалів, конструкцій, виробів тощо протягом трьох місяців після одержання авансу.

Аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №910/12382/17).

Як вбачається з матеріалів справи, 23.12.2020 року відповідачем повернуто позивачу залишок невикористаного авансового платежу у розмірі 5 925 803,92 грн замовнику. Проте, як вже зазначалося раніше, відповідно до п.3.5. договору підрядник зобов`язаний був повернути надану йому суму попередньої оплати (авансу) з урахуванням індексу інфляції протягом наступного дня з моменту закінчення вищезазначеного терміну.

З огляду на наведені обставини, твердження відповідача щодо безпідставності нарахування інфляційних втрат (відповідно до п. 3.5. договору) з посиланням на те, що, на його думку, порушення господарського зобов`язання не відбулось і аванс повернутий ще до закінчення трьохмісячного строку, є необґрунтованими, оскільки відповідно до умов укладеного між сторонами договору, нарахування інфляційних на невикористану суму авансу, які підлягають поверненню замовнику, не залежить від дати його повернення, а є обов`язковою умовою договору, у разі відсутності доказів (актів та довідок) про його використання.

Факт укладення договору, факт отримання авансу, його часткового використання і повернення відповідачем не заперечуються.

Згідно з статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Оскільки відповідач не довів перед судом належного виконання взятого на себе зобов`язання щодо використання одержаного авансу на придбання необхідних для виконання робіт матеріалів, конструкцій, виробів тощо протягом трьох місяців після одержання авансу і не надав доказів повернення суми попередньої оплати (авансу) з урахуванням індексу інфляції, то вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають до задоволення.

У відповідності із статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд перевіривши поданий позивачем розрахунок 131 061,01 грн інфляційних втрат вважає його арифметично вірним.

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення грошових коштів у сумі індексу інфляції у розмірі 131 061,01 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо тверджень відповідача про підсудність даної справи Господарському суду міста Києва, у зв`язку із місцезнаходженням ТзОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл» за адресою: 03028, м.Київ, вул.Саперно-Слобідська, буд. 22 літера А, нежитлове приміщення з №1 по №14 групи приміщень №309, суд зазначає наступне.

Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 Господарського кодексу України).

Частиною першою статті 29 Господарського кодексу України встановлено право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Відповідно до частини 5 статті 29 Господарського кодексу України, позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Тобто нормами процесуального права позивачу надано право за певних умов вибирати між господарськими судами, яким підсудна справа.

Водночас відповідно до частини 1 статті 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

Правила статті 532 Цивільного кодексу України застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці.

У разі якщо така особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

У п.5.5. договору підряду №89-07/20 від 01.07.2020 сторони погодили, що місце надання послуг: автомобільна дорога загального користування державного значення Н-13 Львів - Самбір Ужгород км 10+200 - км 72+757, Львівської області.

Предметом позову у даному спорі є вимога про стягнення інфляційних втрат, нарахованих відповідачу в порядку п.3.5. договору.

У позовній заяві Служба автомобільних доріг у Львівській області при зверненні до суду із даним позовом, визначаючи територіальну підсудність справи у Господарському суду Львівської області, послалася на місце виконання підрядних робіт/надання послуг у Львівській області.

Відтак, спір у цій справі виник з договору, в якому місце його виконання визначено.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі №904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розподіл судових витрат.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позову немайнового характеру встановлено ставку судового збору у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання до господарського суду позову майнового характеру, встановлено ставку судового збору у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позовна заява Служби автомобільних доріг у Львівській області подана до Господарського суду Львівської області у 2021 році.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік», з 1 січня 2021 року для працездатних осіб встановлено прожитковий мінімум на рівні 2 270,00 грн. Відтак, за подання до суду позовної заяви позивачу необхідно було сплатити 2 270,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2 379,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №2753 (#14) від 01.07.2021.

Відтак, позивачем сплачено судового збору в більшому розмірі на 109,00 грн, ніж встановлено законом.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, 109,00 грн судового збору підлягатимуть поверненню позивачеві з підстави внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом у випадку подання позивачем до суду відповідного клопотання про повернення судового збору.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 270,00 грн відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно покласти на відповідача.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 76-79, 86, 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Онур Конструкціон Інтернешнл» (03039, м.Київ, вул.Саперно-Слобідська, буд. 22 літера А, нежитлове приміщення з 1 по 14 групи приміщень №309; ідентифікаційний код 32851616) на користь Служби автомобільних доріг у Львівській області (79053, м.Львів, вул.Володимира Великого, буд.54; ідентифікаційний код 25253009) грошові кошти у сумі індексу інфляції у розмірі 131 061,01 грн та 2 270,00 грн судового збору.

3. Наказ видати згідно статті 327 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Інформація щодо руху справи розміщена в мережі Інтернет на інформаційному сайті за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua та на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua.

Повне рішення

складено 20.09.2021

Суддя Ю.О. Сухович