ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08.09.2021р. Справа №905/64/21

за позовом: Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокумененерго» (84307, Донецька область, м.Краматорськ, пров.Земляний, 2, )

до відповідача: Державного підприємства «Донська теплова мережа» (85772, Донецька область, Волноваський р-н, смт Донське, )

про стягнення 294861,10 грн

за зустрічним позовом: Державного підприємства «Донська теплова мережа» (85772, Донецька область, Волноваський р-н, смт Донське, )

до відповідача: Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокумененерго» (84307, Донецька область, м.Краматорськ, пров.Земляний, 2, )

про визнання недійсним договору

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Клименко Ю.О.

У засіданні брали участь:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокумененерго», м.Краматорськ звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача, Державного підприємства «Донська теплова мережа», смт Донське про стягнення суми фактичних збитків у розмірі 241948,15 грн, збільшення боргу з урахуванням індексу інфляції 33598,51 грн, 3% річних 19314,44 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем зобов`язань за договором №26/56 від 12.10.2017р. про передачу в оперативне управління котельні з тепловими мережами смт Донське в частині своєчасної та в повному обсязі компенсації фактично понесених збитків Обласному комунальному підприємству «Донецьктеплокумененерго», що стало підставою для нарахування втрат від інфляції та відсотків річних.

Ухвалою суду від 18.01.2021р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/64/21, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Відповідач у відзиві без номеру та дати, який надійшов на адресу суду 08.02.2021р., проти задоволення позовних вимог заперечив з посиланням на те, що сторонами при укладенні договору №26/56 від 12.10.2017р. не було дотримано вимог чинного законодавства, в тому числі, щодо нотаріального посвідчення договору №26/56 від 12.10.2017р., у зв`язку з чим останній є нікчемним.

Крім того, за твердженням відповідача, Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомунененерго» не представлено до матеріалів справи належних та допустимих доказів в підтвердження розміру фактично понесених останнім та заявлених до стягнення збитків від господарської діяльності на переданому за договором об`єкті; суми витрат є завищеними та позивачем неправомірно включено до витрат суми податку з доданої вартості.

У відповіді №676/26 від 19.02.2021р. на відзив Державного підприємства «Донська теплова мережа» позивач зауважував на такому:

- договір №26/56 від 12.10.2017р. не є договором управління нерухомим майном, оскільки відповідачем передано майно (котельня) і основні засоби для виробництва та постачання теплової енергії, у зв`язку з відсутністю обігових коштів та дозвільної документації на виконання зазначених функцій самостійно;

- питання нотаріального посвідчення договору не розглядалось через відсутність такої вимоги відповідно до діючого законодавства (ч.2 ст.1031 Цивільного кодексу України);

- відсутність доказів непогодження на підписання спірного договору уповноваженим органом управління;

- обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи у випадку якщо, остання діяла недобросовісно або нерозумно;

- вжиття відповідачем дій щодо виконання укладеного між сторонами договору.

10.03.2021р. на адресу суду надійшов додаток №895/26 від 04.03.2021р. до відповіді №676/26 від 19.02.2021р. на відзив Державного підприємства «Донська теплова мережа», за змістом якого позивач надав пояснення щодо складових калькуляції та порядку їх розрахунку з посиланням на представлені до матеріалів позову документи.

Ухвалою суду від 15.03.2021р. до спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічну позовну заяву Державного підприємства «Донська теплова мережа» до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про визнання недійсним договору №26/56 від 12.10.2017р. про передачу в оперативне управління котельні з тепловими мережами смт Донське, укладеного між Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуненерго» в інтересах виробничої одиниці ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Волновахаміжрайтепломережа» та Державним підприємством «Донська теплова мережа».

Доводи та міркування, викладені Державним підприємством «Донська теплова мережа» у відзиві, зокрема, щодо нікчемності договору №26/56 від 12.10.2017р., покладені відповідачем в обґрунтування зустрічного позову.

29.03.2021р. на адресу суду від позивача надійшов відзив №1185/25 від 26.03.2021р. на зустрічний позов, у якому наведені аналогічні за змістом твердження в обґрунтування своєї правової позиції по суті спору, викладені Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуненерго» в інтересах виробничої одиниці ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Волновахаміжрайтепломережа» у відповіді на відзив Державного підприємства «Донська теплова мережа».

Відповідь на відзив за зустрічними позовом та заперечення на відповідь на відзив за первісними позовом, подання яких в силу норм ч.4 ст.161 Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обов`язком Державного підприємства «Донська теплова мережа», до господарського суду не надходили.

Зважаючи на те, що предметом спору у розглядуваній справі є стягнення збитків, понесених позивачем під час здійснення оперативного управління котельною КВГМ-20, що знаходиться за адресою: Донецька область, Волноваський район, смт Донське, вул.Заводська, 34/1, а відповідач стосовно заявленого розміру збитків заперечував, ухвалою суду від 08.04.2021р. по справі №905/64/21 було призначено судову експертизу, проведення якої доручено Національному науковому центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України; витрати по оплаті на проведення експертизи покладено на Державне підприємство «Донська теплова мережа», провадження у справі зупинено до одержання результатів судової експертизи та повернення матеріалів справи до господарського суду Донецької області.

Справа №905/64/21 скеровувалась на адресу експертної установи.

26.07.2021р. на адресу господарського суду від Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України надійшли матеріали справи та лист №10356 від 21.07.2021р., у відповідності до якого експертна установа повідомила суд, що у зв`язку з невиконанням Державним підприємством «Донська теплова мережа» ухвали господарського суду Донецької області від 08.04.2021р. в частині сплати вартості судової експертизи, остання знімається з виконання.

Ухвалою суду від 02.08.2021р. поновлено провадження у справі №905/64/21.

Ухвалою суду від 18.08.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.09.2021р.

Представники сторін у судове засідання 08.09.2021р. з розгляду справи по суті не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.

Разом з тим, норми ст.43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як визначено у ч.1 ст.202 зазначеного нормативно-правового акту, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки (п.2 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 216 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду оголосити перерву або відкласти розгляд справи по суті. При цьому, це є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи суть спору, загальну тривалість розгляду справи, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а відсутність у судовому засіданні представників сторін не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Як зазначалось, провадження у справі було відкрито 18.01.2021р. та її розгляд здійснювався за правилами загальному позовного провадження.

При здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених у ст.ст.2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

За приписами ст.248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

В силу норм ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997p. і набула чинності в Україні 11.09.1997p.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до ст.6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж «розумного строку» цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Однак, Конвенція в першу чергу також гарантує «процесуальну» справедливість розгляду справи, а вже потім дотримання розумного строку, що на практиці розуміється як змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (Star Cate Epilekta Gevmata and Others v. Greece (Star Cate Epilekta Gevmata та інші проти Греції). Справедливість проваджень завжди оцінюється їх розглядом загалом для того, щоб окрема помилка не порушувала справедливість усього провадження (Mirolubov and Others v. Latvia (Миролюбов та інші проти Латвії), §103).

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, суд не вправі допустити юридичну помилку виключно з метою дотримання розумного строку розгляду справи, так як в такому разі не буде досягнуто завдання господарського судочинства.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку «розумності строку» розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття «розумного строку» не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013р., Папазова та інші проти України від 15.03.2012р.).

Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити «розумним», не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Приймаючи до уваги вищенаведене, розгляд справи здійснений судом у строки, які перевищують встановлені ч.3 ст.177 Господарського процесуального кодексу України, проте, відповідають критеріям розумності строку розгляду справи судом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються первісний та зустрічний позови, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Наказом №40 від 21.08.2017р. Департаменту житлово-комунального господарства Донецької обласної державної адміністрації «Про організацію передачі в оперативне управління» продовжено дію наказу департаменту №31 від 11.10.2016р. «Про організацію передачі в оперативне управління» строком до 15.04.2018р. та зобов`язано Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» прийняти об`єкти теплопостачання, а саме: газова котельня з тепловими мережами, розташована за адресою: вул.Заводська, 34/4, смт Донське Волноваського району, та укласти договір на право оперативного управління в рамках чинного законодавства.

12.10.2017р. між Державним підприємством «Донська теплова мережа» («передаюча сторона»), Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуенерго» («приймаюча сторона») та Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуенерго» в особі Виробничої одиниці «Волновахаміжрайтепломережа» («експлуатуюча організація») укладено договір №26/56 про передачу в оперативне управління котельні з тепловими мережами смт Донське.

Відповідно до п.п.1.1, 1.3 цього договору з 12.10.2017р. передаюча сторона передає, а приймаюча сторона приймає в оперативне управління експлуатуючої організації котельню і теплові мережі, згідно з додатком №1, розташовані за адресою: вул.Заводська, 34/1, смт Донське, Волноваського району Донецької області (об`єкт), які перебувають на балансі передаючої сторони, в межах балансової належності інженерних мереж і комунікацій переданих об`єктів, згідно з додатком №3 до цього договору. Об`єкт вважається переданим в оперативне управління з моменту підписання всіма сторонами договору акту приймання-передачі в оперативне управління.

Обов`язки сторін визначено розділом 2 договору, відповідно до якого передаюча сторона зобов`язується: провести передачу основних засобів об`єкту, згідно з додатком №2, в оперативне управління з балансовою вартістю на момент підписання договору (п.2.1.1); здійснити передачу об`єкту в оперативне управління приймаючій стороні в стані технічної готовності до роботи в опалювальний період, згідно Правил технічної експлуатації теплових установок і мереж від 14.02.2007р. (п.2.1.2); самостійно здійснювати розрахунок і оплату податку на землю відповідно до ПКУ розділ ХІІІ ст.270.1.1 (п.2.1.3); надати приймаючій стороні в термін до 15.10.2017р. дозвільні документи на викиди, спецводокористування та ТПВ по об`єкту для розрахунку та оплати екологічного податку. При відсутності дозвільних документів, штрафні санкції на викиди «передаюча сторона» сплачує самостійно (п.2.1.4); надати експлуатуючій організації перелік споживачів від переданої котельні із зазначенням адрес і опалювальних площ, в термін до 15.10.2017р. (п.2.1.6); компенсувати експлуатуючій організації фактично понесені збитки від господарської діяльності на об`єкті, що передається, згідно виставленого експлуатуючою організацією рахунку; компенсацію здійснювати по закінченню календарного року і після закінчення терміну експлуатації об`єкту, згідно виставленого рахунку, протягом 10 робочих днів з моменту отримання даного рахунку, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок експлуатуючої організації (п.2.1.7); укласти з експлуатуючою організацією договір на виконання робіт по ремонту обладнання і теплових мереж з метою експлуатації мереж об`єкту в технічно справному стані (п.2.1.8).

Приймаюча сторона зобов`язується: здійснювати господарську діяльністю в рамках, визначених чинним законодавством України та цим договором (п.2.2.1); прийняти в оперативне управління експлуатуючої організації основні засоби, згідно з додатком №2, з веденням позабалансового обліку і здійснювати оперативне управління протягом дії даного договору (п.2.2.2); приймаюча сторона протягом дії даного договору не несе відповідальності за зобов`язаннями передаючої сторони (п.2.2.3); всі зобов`язання приймаючого боку за даним договором припиняються з моменту припинення дії даного договору (п.2.2.4).

Експлуатуюча організація зобов`язується: укладати договори зі споживачами на постачання теплової енергії (п.2.3.1); здійснювати нарахування за відпущену теплову енергію за затвердженими тарифами і самостійно здійснювати збір платежів (п.2.3.2); вести бухгалтерський облік доходів і витрат від діяльності переданого об`єкту (п.2.3.3); на час дії даного договору наймати робочу силу для обслуговування об`єктів оперативного управління за строковими трудовими договорами, відповідно до штатного розкладу (п.2.3.4); виконувати реконструкції, капітальні ремонти, поліпшення, налагоджувальні роботи і роботи по повірці засобів вимірювальної техніки на об`єкті (при необхідності) по окремо укладеним договорам з передаючою стороною і за рахунок передаючої сторони (п.2.3.5); забезпечити справний технічний стан обладнання об`єкту оперативного управління, збереження і експлуатацію в межах балансової належності інженерних мереж і комунікацій (п.2.3.6); укладати договори на поставку енергоносіїв (п.2.3.7); по закінченню календарного року і після закінчення терміну експлуатації об`єкту виконувати розрахунок збитків від послуг теплопостачання та передати передаючій стороні рахунок на їх оплату (п.2.3.8); експлуатуюча організація не несе відповідальності за зобов`язаннями передаючої сторони (п.2.3.9); всі зобов`язання експлуатуючої організації за даним договором припиняються з моменту припинення дії даного договору (п.2.3.10).

Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 15.04.2018р., а в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (п.7.1).

На виконання умов вказаного договору Державне підприємство «Донська теплова мережа» передало, а Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокумененерго» в особі виробничої одиниці «Волновахаміжрайтепломережа» Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокумененерго» прийняло майно в оперативне управління у кількості 131 одиниці, згідно переліку, що підтверджується актом №1 приймання-передачі майна від 12.10.2017р.

Як свідчить представлена до матеріалів справи калькуляція витрат на експлуатацію та обслуговування котельної смт Донське за 4 квартал 2017 року фінансовий результат (збиток) Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуенерго» склав 241948,15 грн з ПДВ.

На підставі п.2.1.7 договору №26/56 від 12.10.2017р. позивачем сформовано рахунок на оплату №122 від 31.12.2017р. на суму 241948,15 грн, який вручено представнику відповідача 18.01.2018р.

Зважаючи на те, що відповідач відповідну компенсацію витрат на експлуатацію та обслуговування котельної згідно виставленого рахунку не здійснив, позивач звернувся до Державного підприємства «Донська теплова мережа» із претензіями №юр3/18пр від 03.09.2018р. (повторно 05.11.2019р.) про перерахування суми збитків в розмірі 241948,15 грн.

За твердженням позивача, вказані листи були залишені відповідачем без відповіді та задоволення, що зумовило звернення Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуенерго» до суду із первісним позовом.

Виходячи з того, що предметом первісного позову є стягнення (компенсація) фактично понесених збитків Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокумененерго» за договором №26/56 від 12.10.2017р. про передачу в оперативне управління котельні з тепловими мережами смт Донське, який відповідач просить визнати недійсним, суд дійшов висновку, що доцільним є розгляд в першу чергу саме зустрічних позовних вимог, внаслідок чого суд зазначає про наступне:

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права є визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідач посилається на те, що спірний договір за своїм змістом є договором управління нерухомим майном та підлягає нотаріальному посвідченню на підставі ч.2 ст.1031 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.1029 Цивільного кодексу України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

За змістом глави 70 Цивільного кодексу України метою договору управління є отримання вигоди установником управління, добросовісне управління з боку управителя, та встановлення обов`язку останнього відшкодувати установнику збитки, пов`язані із управлінням, якщо управитель не виявив при управлінні майном належної турботливості про інтереси установника управління.

Договір управління майном укладається в письмовій форм та договір управління нерухомим майном підлягає нотаріальному посвідченню (ст.1032 Цивільного кодексу України).

Виходячи з вищенаведених норм, договір управління майном є двостороннім, оплатним та строковим правочином. Предмет договору управління становить не лише майно, передане в управління, але й вчинення управителем від свого імені будь-яких припустимих юридичних та фактичних дій, необхідних для управління майном в інтересах установника або визначеної ним третьої особи, з урахуванням обмежень, визначених договором і законом.

Істотними умовами договору управління майном, згідно зі ст.1035 Цивільного кодексу України, є перелік майна, що передається в управління та розмір і форма плати за управління майном.

Договір укладений між сторонами є тристороннім, безоплатним та строковим правочином, метою якого було вирішення соціального питання забезпечення надання населенню смт Донське послуг з опалення, об`єктом договору є котельня з тепловими мережами, яка перебуває на балансі Державного підприємства «Донська теплова мережа» та передана в користування позивачу за відсутності можливості виконувати функції з теплопостачання самостійно. Відповідне майно передано без встановлення плати та визначення мети управління в інтересах установника. Зміст ст.1032-1035 Цивільного кодексу України свідчить про те, що метою договору управління мають бути вигода установника управління. У відповідності до ст.1034 Цивільного кодексу України ознакою управління є те, що вигода від майна, що передане в управління, належать установникові управління.

Проте, зі змісту договору не вбачаються права відповідача на отримання прибутків від діяльності позивача, пов`язаної з використанням об`єкту договору, як і не вбачається право Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокумененерго» на отримання винагороди за управління.

За таких обставин, суд не погоджується із позицією Державного підприємства «Донська теплова мережа», що укладений між сторонами договір, незалежно від його назви, підпадає під дію глави 70 Цивільного кодексу України та є договором управління, вимоги до якого встановлені зазначеною главою кодексу.

Суд зауважує, що у питанні визнання недійсним договору не можуть бути застосовані аналогії, оскільки це є порушенням принципу правової визначеності. Тільки порушення чітко визначених вимог законодавства, виходячи з приписів ст.215 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст.639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (ч.4).

Зважаючи на висновки суду щодо нерозповсюдження на укладений між сторонами договір вимог глави 70 Цивільного кодексу України, суд зауважує, що посилання Державного підприємства «Донська теплова мережа» на необхідність нотаріального посвідчення договору, за відсутності в матеріалах справи доказів попередньої домовленості про визнання його укладеним саме з моменту нотаріального посвідчення, є безпідставними.

Однією із підстав для визнання договору недійсним відповідач зазначає відсутність повноважень директора на укладення правочину, до сфери управління якого належить підприємство, з посиланням на ст.73-2 Господарського кодексу України.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Державне підприємство «Донська теплова мережа» належить до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Відповідно до п.1.1 статуту цього підприємства, затвердженого наказом №644 від 14.05.2018р. Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державне підприємство «Донська теплова мережа» засноване на державній власності, належить до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та є державним комерційним підприємством.

За змістом п.7.4 статуту директор відповідно до покладених на нього завдань, погоджує з уповноваженим органом управління у випадках, визначених законами України, учинення господарського зобов`язання, щодо якого є заінтересованість, та значного господарського зобов`язання.

Державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу (ч.1 ст.74 Господарського кодексу України).

Значним господарським зобов`язанням державного унітарного підприємства визнається господарське зобов`язання, що вчиняється державним унітарним підприємством, якщо ринкова вартість майна, робіт, послуг, що є його предметом, становить 10 і більше відсотків вартості активів державного унітарного підприємства, за даними останньої річної фінансової звітності. Значне господарське зобов`язання підлягає погодженню наглядовою радою державного унітарного підприємства або, у випадках, передбачених законом, органом, до сфери управління якого відноситься державне унітарне підприємство, в порядку, передбаченому цією статтею. Рішення про надання згоди на вчинення значного господарського зобов`язання, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів державного унітарного підприємства, за даними останньої річної фінансової звітності, приймається наглядовою радою (у разі її утворення) або органом, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство (ч.ч.1, 2 ст.73-2 Господарського кодексу України).

Як зауважує відповідач, з огляду на те, що вартість переданого за спірним договором майна складає 3831049,63 грн, тобто 41,2% вартості активів підприємства, оскільки за даними річної фінансової звітності на 2016 рік вартість активів складає 9298 тис. грн, договір є недійсним через відсутність повноважень у директора без згоди органу, до сфери управління якого належить державне підприємство, на його укладення.

Зі змісту ст.73-2 Господарського кодексу України вбачається, що значним господарським зобов`язанням є зобов`язання предметом якого може бути майно, роботи, послуги, якщо їх ринкова вартість складає 10 і більше відсотків вартості активів підприємства, що є підставою для погодження відповідного зобов`язання органом, до сфери управління якого він належить.

Суд зауважує, що предмет договору та об`єкт договору є різними за своїм змістом поняттями. Предметом договору є суть самого зобов`язання, тобто вчинення конкретних дій, в даному випадку передача, визначеної умовами договору, котельної і теплових мереж, які перебувають на балансі відповідача, задля забезпечення задоволення потреб споживачів в опалюваний період. Об`єкт, з приводу якого виникають права та обов`язки, у розглядуваному випадку котельня та теплові мережі, є об`єктом цього договору, внаслідок чого визначення значного господарського зобов`язання виходячи з вартості зазначеного об`єкту є помилковим, оскільки відповідна вартість визначається із розрахунку вартості саме предмету договору (безоплатного передання в управління об`єкту на один опалюваний період).

На час укладання договору останній був безоплатним, оскільки умови правочину не містять обов`язків контрагентів сплачувати будь-яку плату за користування переданим майном, у зв`язку з чим дане господарське зобов`язання не є значним та не потребує погодження з Міністерством економічного розвитку і торгівлі України.

З огляду на вищевикладене, суд не вбачає підстав для визнання договору №26/56 від 12.10.2017р. про передачу в оперативне управління котельні з тепловими мережами смт Донське недійсним та відмовляє у задоволенні зустрічного позову.

Щодо первісних позовних вимог, господарський суд виходить з наступного:

Предметом первісного позову є стягнення збитків, які виникли у експлуатуючої організації від господарської діяльності на переданому об`єкті за період з жовтня по грудень 2017р.р. у розмірі 241948,15 грн.

Вказані вимоги ґрунтуються на договорі №26/56 від 12.10.2017р. про передачу в оперативне управління котельні з тепловими мережами смт Донське.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.67, ч.4 ст.179 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Як вказувалось, 12.10.2017р. між Державним підприємством «Донська теплова мережа» (передаюча сторона), Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуенерго» (приймаюча сторона) та Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуенерго» в особі Виробничої одиниці «Волновахаміжрайтепломережа» (експлуатуюча організація) укладено договір №26/56 про передачу в оперативне управління котельні з тепловими мережами смт Донське.

Предметом зазначеного правочину є правовідносини сторін, що полягають у передачі Державним підприємством «Донська теплова мережа» приймаючій стороні в оперативне управління експлуатуючої організації котельні і теплової мережі, які розташовані за адресою: вул.Заводська, 34/1, смт Донське, Волноваського району Донецької області (об`єкт) та перебувають на балансі передаючої сторони, в межах балансової належності інженерних мереж і комунікацій переданих об`єктів (п.1.1).

Відповідно до п.2.1.7 цього договору передаюча сторона зобов`язана компенсувати експлуатуючій організації фактично понесені збитки від господарської діяльності на об`єкті, що передається, згідно виставленого експлуатуючою організацією рахунку.

Як зазначалось, у представленій до матеріалів справи калькуляції витрат на експлуатацію та обслуговування котельної смт Донське за 4 квартал відображена інформація про фінансовий результат (збиток) Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуенерго», в тому числі:

заробітна плата 435666,11 грн;

нарахування на заробітну плату 89120,71 грн;

енергоносії та їх транспортування: газ 5814560,17 грн, електрична енергія 557783,31 грн, вода 137817,87 грн;

розрахунок забруднюючих речовин 7987,09 грн;

податок на воду 2233,21 грн;

резерв відпусток 42655 грн;

оренда приміщення 711,09 грн;

матеріали 1316,90 грн;

ПДВ 1417970,29 грн;

всього витрати з ПДВ 8507821,75 грн,

доходи від теплопостачання 6888228 грн без ПДВ, 1377645,60 грн ПДВ, всього доходи з ПДВ 8265873,60 грн.

При цьому, понесені Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуенерго» витрати на експлуатацію та обслуговування котельної смт Донське за жовтень грудень 2017 року сформовані позивачем у відповідні розрахунки (із розшифруванням) та підтверджуються наступними документами, а саме:

заробітна плата в сумі 435666,11 грн (довідка №141 від 16.01.2020р. (т.1 а.с.36), платіжні доручення та відомості розподілу заробітних плат за період жовтень грудень 2017 року) (т.1 а.с.39 66);

нарахування на заробітну плату (податки) в сумі 89120,71 грн (платіжні доручення (т.1 а.с.68 76);

енергоносії та їх транспортування: газ в сумі 5814560,17 грн (акти приймання-передачі природного газу за жовтень січень 2017 року з розбивками) (т.1 а.с.77 79, т.2 а.с.4 6), звіт за контрактний місяць (т.1 а.с.80, 82, 83), платіжні доручення (т.1 а.с.84, 85), виписки взаємних розрахунків по балансовому рахунку 683 з 01.10.2017р., по 31.03.2018р. (т.1 а.с.86 106), розбивка оплат за природний газ у період з жовтня по грудень 2017 року (т.1 а.с.107 109), звіти по проводках за 27.11.2017р., 18.12.2017р. (т.1 а.с.113, 114); електрична енергія в сумі 557783,31 грн (акти про покази приладів обліку та обсяги спожитої електроенергії, реактивної електроенергії (з урахуванням вартості послуг з її генерації) за спірний період (т.1 а.с.116 121), платіжні доручення (т.1 а.с.122 143); вода в сумі 137817,87 грн (акта реалізації за жовтень грудень 2017 року, акти зарахування зустрічних однорідних вимог (т.1 а.с.148 149),

екологічний податок в сумі 10220,30 грн (розрахунок з рентної плати за спеціальне використання води, розрахунок за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення, розрахунок за викиди забруднюючих речовин від енергетичних установок, які працюють на газоподібному паливі) (т.1 а.с.150 153), платіжні доручення (т.1 а.с.154);

резерв відпусток в сумі 42655 грн (т.1 а.с.155 157);

оренда приміщення в сумі 711,09 грн (договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності №11/юр-80/17 від 16.10.2017р., акт прийому-передачі майна, розрахунок орендної плати, акти за жовтень грудень 2017 року) (т.1 а.с.158 164), платіжні доручення (т.1 а.с.165 167);

матеріали в сумі 1316,90 грн (накладна-вимога на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів, акти списання товарів №№267, 266 від 30.10.2017р.);

ПДВ в сумі 1417970,20 грн.

Таким чином, розмір збитків від господарської діяльності за період жовтень грудень 2017 року складає 241948,15 грн (8265873,60 8507821,75) з ПДВ та 201623,46 грн (6888,46) без ПДВ.

Відповідач заперечував щодо розміру відображених у калькуляції складових витрат посилаюсь на те, що вказані суми не підтверджені належними доказами (первинним документами); крім того, за твердженням Державного підприємства «Донська теплова мережа» нарахування ПДВ на суму витрат є неправомірним та суперечить приписам Податкового кодексу України.

При цьому, посилання учасника спору щодо відсутності у матеріалах справи первинних документів на підтвердження заявленої суми збитків спростовуються, в тому числі, представленими суду актами приймання-передачі товару (енергоносіїв), платіжними документами про оплату продукту, відомостями розподілу виплат заробітної плати працівникам підприємства (з урахуванням сум відповідних нарахувань) тощо.

В той же час, будь-яких доказів, які спростовують показники, використані позивачем при підрахунку суми витрат, понесених останнім на експлуатацію та обслуговування котельної смт Донське за жовтень грудень 2017 року, Державним підприємством «Донська теплова мережа» до матеріалів справи не представлено.

Крім того, судом також враховано, що призначена у справі судова експертиза (на проведенні якої наполягало Державне підприємство «Донська теплова мережа») була знята з виконання експертною установою у зв`язку з фінансовою неспроможністю відповідача здійснити оплату такої експертизи.

Згідно із ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 вказаного процесуального кодексу України України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема, змінено назву ст.79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Brualla Gomez de La Torre v.Spain» від 19.12.1997р. наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставин, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Дана позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.06.2020р. у справі №924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019р. у справі №917/2101/17).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016р. у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v.SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007р. у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v.Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази. Відповідно до ч.4 ст.11 Господарського кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного суду як джерело права.

Отже, враховуючи принцип змагальності сторін, суд вважає, що позивач підтвердив більш вірогідними доказами обставини понесення Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокумененерго» витрат на експлуатацію та обслуговування котельної та теплових мереж у смт Донське за жовтень грудень 2017 року, які просить стягнути в межах цієї справи, аніж спростував відповідач.

Проте, суд не погоджується із позицією позивача щодо включення у розрахунок збитків витрат на сплату ПДВ, а також доходів з ПДВ.

Суд зазначає наступне, за змістом п.14.1.178 ст.14 Податкового кодексу України податок на додану вартість це непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем, але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (податковий агент). Порядок нарахування та сплата податку врегульовані розділом V Кодексу.

Зі змісту кодексу, вбачається, що основними показниками обліку ПДВ та визначення сум цього податку, є податкове зобов`язання, податковий кредит та бюджетне відшкодування. Податкове зобов`язання для цілей розділу V кодексу визначено як загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді, та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим Кодексом. У свою чергу, податковий кредит це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V Кодексу. Бюджетне відшкодування це відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.

Відповідно до ст.200 цього кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно із ст.200 Податкового кодексу України, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від`ємному значенні вказаної суми, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно п.200-1.3 ст.200-1 Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до п.200-1.3 ст.200-1 Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Таким чином, включені до витрат податки компенсуються правами на податковий кредит, із сплатою некомпенсованої частини до бюджету, та у випаду від`ємних значень між зобов`язаннями та кредитом, компенсуються в порядку та спосіб, визначених п.200.4 ст.200 Кодексу.

В ході розгляду справи позивач не довів, що він був позбавлений права на отримання компенсацій, пов`язаних з витратами на сплату ПДВ. Проте, отримані доходи з ПДВ породили для позивача обов`язок сформувати податкове зобов`язання із наслідками та компенсаціями, передбаченими розділом V Податкового кодексу України.

Як вказувалось судом, сума витрат без урахування податку на додану вартість становить 201623,46 грн.

Саме в цієї частині суд задовольняє позовні вимоги позивача стосовно стягнення збитків (витрат).

Щодо нарахування ПДВ на суму збитків, суд зазначає що згідно зі ст.22 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку.

Статтею 185 Податкового кодексу України визначено вичерпний перелік операцій платників, які підлягають оподаткуванню податком на додану вартість. З системного аналізу вказаних норм вбачається, що оподаткуванню податком на додану вартість підлягають як операції пов`язані з постачанням товарів та послуг на території України, так і пов`язані з ввезенням та вивезення за межі митної території України відповідного товару, що унеможливлює нарахування ПДВ на суму збитків. Предметом спірного договору є передача в оперативне управління котельні і теплових мереж, які перебувають на балансі Державного підприємства «Донська теплова мережа» та згідно заявлених вимог предметом спору є компенсація фактично понесених витрат від господарської операції.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таке імперативне врегулювання договірних відносин усуває будь-які сумніви щодо юридичного значення умов договору: вони є юридично обов`язковими, гарантують право учасникам договірних відносин бути впевненими в тому, що кожна зі сторін має виконувати умови договору належним чином, а цивільні права, що ґрунтуються на його умовах, підлягають захисту в тій же мірі і в той же спосіб, що і права, які прямо передбачені актами цивільного законодавства або випливають із них.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 19314,44 грн 3% річних за період з 02.02.2018р. по 30.09.2020р., 33598,51 грн інфляційних за період з 02.02.2018р. по 30.09.2020р.

З представленого суду розрахунку вбачається, що період нарахування визначений заявником вірно (п.2.1.7 договору №26/56 від 12.10.2017р., отримання рахунку відповідачем 18.01.2018р.), проте, заявлені до стягнення суми нараховані на борг з урахуванням суми податку на додану вартість.

Зважаючи викладені вище висновки суду щодо неправомірності стягнення боргу з урахуванням суми податку на додану вартість, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум інфляційних та процентів річних (які нараховані на суму 201623,46 грн), суд дійшов висновку, що сума відсотків річних та інфляційних за простроченими зобов`язаннями відповідача із відшкодування понесених Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокумененерго» витрат на експлуатацію та обслуговування котельної смт Донське за жовтень грудень 2017 року (в межах визначених позивачем періодів) дорівнюють 16095,37 грн та 29146,89 грн відповідно.

В силу норм ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 цього кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010р.).

Таким чином, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам, що впливають на розгляд справи по суті, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог первісного позову.

Згідно із ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір щодо первісного позову в сумі 4291,44 грн підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

Судовий збір стосовно зустрічного позову в сумі 2270 грн підлягає віднесенню на Державне підприємство «Донська теплова мережа».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.86, 129, 180, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Донська теплова мережа» (85772, Донецька область, Волноваський р-н, смт Донське, ) на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокумененерго» (84307, Донецька область, м.Краматорськ, пров.Земляний, 2, ) витрати на експлуатацію та обслуговування котельної та теплових мереж у смт Донське за жовтень грудень 2017 року в сумі 201623,46 грн, суму інфляційних 29146,89 грн, суму 3% річних 16095,37 грн, а також судовий збір в сумі 3702,99 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволені решти вимог первісного позову відмовити.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення складено та підписано 08.09.2021р.

Повний текст рішення складено 17.09.2021р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.О.Паляниця