УХВАЛА

14 вересня 2021 року

м. Київ

Справа № 922/3361/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - Мовчана М. В. (у порядку самопредставництва),

відповідача - Єлісеєва М. І. (адвокат),

розглянувши касаційну скаргу Харківської міської ради на рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 (суддя Суслова В. В.) та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 (головуючий - Тихий П. В., судді Сіверін В. І., Терещенко О. І.) у справі

за позовом Харківської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перехрестя Плюс"

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року Харківська міська рада (далі - Харківська міськрада, Міськрада) звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перехрестя Плюс" (далі - ТОВ "Перехрестя Плюс", Товариство) про стягнення з відповідача 19629729,48 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки загальною площею 4,6890 га (кадастровий номер :02:043:0048) на просп. Льва Ландау, 182 у м. Харкові (далі - спірна земельна ділянка), з посиланням на положення статті 189 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статей 1212- 1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Позовна заява обґрунтовується тим, що Товариство у період з 01.10.2018 по 30.09.2019 (далі - спірний період) без достатніх правових підстав фактично використовувало спірну земельну ділянку, яка належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міськради, та на якій розташовано 10 належних відповідачу нежитлових будівель, внаслідок чого ТОВ "Перехрестя Плюс" зберігає кошти, не сплачуючи орендної плати за користування земельною ділянкою без укладення договору оренди землі, тим самим збільшує вартість власного майна, а Міськрада втрачає належне їй майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається безпідставне збереження коштів у виді недоотриманої орендної плати за рахунок Харківської міськради.

Суди розглядали справу неодноразово. Рішенням Господарського суду Харківської області від 18.02.2020 (суддя Аюпова Р. М.) в позові відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що договір оренди з між сторонами не укладено з вини позивача, розмір заявленої до стягнення орендної плати значно більший, ніж узгоджений в переддоговірній роботі, крім того відповідач сплачував земельний податок за спірну земельну ділянку.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.05.2020 (головуючий - Попков Д. О., судді Пушай В. І., Стойка О. В.) рішення суду першої інстанції змінено шляхом викладення мотивів щодо підстав відмови у задоволенні позовних вимог у редакції мотивувальної частини цієї постанови, а резолютивну частину рішення залишено без змін.

Постанова аргументована тим, що розмір нарахованої орендної плати позивачем не підтверджено, відповідні коефіцієнти розрахунку нормативної грошової оцінки були застосовані неправильно, ставку річної орендної плати завищено у порівнянні зі встановленою ставкою для попереднього землекористувача, а доводи Товариства щодо сплати земельного податку унеможливлюють самостійний розрахунок судом належної з відповідача суми коштів.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.09.2020 (головуючий - Мачульський Г. М., судді Краснов Є. В., Могил С. К.) касаційну скаргу Харківської міськради задоволено частково. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.05.2020 та рішення Господарського суду Харківської області від 18.02.2020 у справі № 922/3361/19 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначена постанова мотивована тим, що: 1) судами попередніх інстанцій не враховано, що спочатку передбачалася передача відповідачу землі для будівництва торговельно-сервісного комплексу з реконструкцією існуючих будівель, однак в подальшому було встановлено, що на просп. Льва Ландау, 182 у м. Харкові у власності Товариства знаходиться нерухоме майно (10 нежитлових будівель); 2) під час нового розгляду справи судам слід повно встановити обставини, необхідні для правильного розрахунку розміру орендної плати та перевірити правильність заявленого до стягнення розміру орендної плати на підставі належних та допустимих доказів.

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що ставку річної орендної плати у розмірі 8 % позивачем нормативно не підтверджено, а також Міськрадою під час розрахунку сум, заявлених до стягнення, не враховано сплаченого відповідачем земельного податку в розмірі 3135302,97 грн, що свідчить про необґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 залишено без змін.

Вказана постанова мотивована посиланням на положення статей 377, 1212, 1214 ЦК України, статей 79, 791, 93, 120, 125, 206 ЗК України, статті 289 Податкового кодексу України (далі - ПК України), статті 21 Закону України "Про оренду землі", статей 20, 23 Закону України "Про оцінку земель" та статей 73, 74, 76, 77, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зважаючи на які апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що: 1) з урахуванням правових позицій щодо застосування норм частин 1, 2 статті 120 ЗК України, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 18.12.2019 у справі №263/6022/16-ц, від 25.02.2020 у справі № 922/510/19 і в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 913/661/17, з 25.05.2007 ТОВ "Перехрестя Плюс" фактично стало орендарем земельної ділянки, на якій розміщене нерухоме майно, у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника. При цьому договір оренди земельної ділянки від 23.03.2006 стосовно ПрАТ "Концерн АВЕК та Ко" (попереднього землекористувача та попереднього власника нерухомого майна) припинився відповідними договорами купівлі-продажу (від 25.05.2007 №№ 1352, 1357, 1362), на підставі яких ТОВ "Перехрестя Плюс" набуло право власності на розташоване на цій земельній ділянці нерухоме майно, отже, договір оренди від 23.03.2006 не підлягає розірванню; 2) таким чином, укладена у подальшому (14.06.2016) між ПрАТ "Концерн АВЕК та Ко" та Харківською міськрадою угода про розірвання договору оренди землі від 23.03.2006 є нікчемною, оскільки на той момент ПрАТ "Концерн АВЕК та Ко" вже не було орендарем, тобто наразі для сторін фактично діють умови договору оренди землі від 23.03.2006 (у тому числі щодо орендної плати); 3) відповідач упродовж спірного періоду користувався спірною земельною ділянкою на підставі договору оренди, що свідчить як про відсутність безпідставного збереження ним за рахунок Міськради грошових коштів внаслідок використання цієї земельної ділянки, так і про відсутність порушеного права позивача, на захист якого ним подано позов у цій справі.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, Харківська міськрада звернулася з касаційною скаргою, у якій просить зазначені судові рішення скасувати повністю і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.08.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Харківської міськради на рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 922/3361/19 та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 14.09.2021 о 15:45.

Зазначена ухвала мотивована тим, що скаржник на обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, посилається на неврахування судом апеляційної інстанції як висновку щодо застосування норми статті 1212 ЦК України, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, так і висновку щодо застосування норм частини 1 статті 120 ЗК України і частини 1 статті 377 ЦК України, викладеного у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19, від 21.02.2020 у справі № 910/660/19, від 19.02.2020 у справі № 915/411/19.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі фактичні обставини

З інформаційних довідок № 185013098 та № 185013276 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 16.10.2019 вбачається, що рішенням Харківської міськради (орендодавець) від 23.12.2005 № 247/05 Приватному акціонерному товариству "Концерн АВЕК та Ко" (орендар) було надано в оренду земельну ділянку загальною площею 5,3478 га (ділянка № 1 - площею 4,6890 га, кадастровий номер :02:043:0048, ділянка № 2 - площею 0,6588 га, кадастровий номер :02:043:0027) на просп. Льва Ландау, 182 (колишня назва просп. П`ятдесятиріччя СРСР) у м. Харкові для будівництва торговельно-сервісного комплексу з реконструкцією існуючих будівель (але не пізніше прийняття об`єкту до експлуатації) та для подальшої експлуатації строком до 31.12.2030.

На підставі вказаного рішення між Харківською міськрадою та Приватним акціонерним товариством "Концерн АВЕК та Ко" (далі - ПрАТ "Концерн АВЕК та Ко") укладено договір оренди землі від 23.03.2006 б/н.

З інформаційної довідки № 182786345 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом 27.09.2019 вбачається, що:

1) право власності на нежитлові будівлі літ."А-4" загальною площею 10288 м2, літ."К-1" загальною площею 1545 м2, літ."Л-1" загальною площею 386,7 м2, літ."И-1" загальною площею 454,5 м2, літ." 3-1" загальною площею 4399,3 м2 на просп. Льва Ландау, 182 у м. Харкові зареєстроване за ТОВ "Перехрестя Плюс" на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2007 № 1352;

2) право власності на нежитлову будівлю літ."Р-1" загальною площею 75,7 м2 на просп. Льва Ландау, 182 у м. Харкові зареєстроване за ТОВ "Перехрестя Плюс" на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2007 № 1362;

3) право власності на нежитлові будівлі літ. "Б-2" загальною площею 376,7 м2, літ."Д-2" загальною площею 651 м2, літ."В-1" загальною площею 112,7 м2, літ."Г-3" загальною площею 1656,9 м2 на просп. Льва Ландау, 182 у м. Харкові зареєстроване за ТОВ "Перехрестя Плюс" на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2007 № 1357.

З інформаційної довідки № 185013276 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 16.10.2019 також вбачається, що угодою від 14.06.2016 про розірвання договору оренди землі від 23.03.2006 (реєстраційний номер 20), укладеною між Харківською міськрадою та ПрАТ "Концерн АВЕК та Ко", вказаний договір оренди землі було розірвано, а земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 4,689га, кадастровий номер :02:043:0048 (землі житлової та громадської забудови) повернуто орендарем до земель запасу міста. Здійснено реєстрацію припинення права оренди 06.09.2016.

Відповідно до підпункту 3.5 пункту 3 витягу з Додатка 1 рішення Харківської міськради від 25.02.2015 № 1848/15 вирішено надати ТОВ "Перехрестя Плюс" в оренду земельну ділянку із земель територіальної громади м. Харкова площею 4,6890 га, кадастровий номер :02:043:0048, за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва торговельно-сервісного комплексу з реконструкцією існуючих будівель на просп. П`ятдесятиріччя СРСР, 182.

Пунктом 2 Додатку до рішення Харківської міськради "Про внесення змін до рішень Харківської міської ради з містобудівних питань" від 19.04.2017 № 605/17 підпункт 3.5 пункту 3 Додатку 1 до рішення Харківської міськради від 25.02.2015 № 1848/15 змінено і викладено в новій редакції, згідно з якою вирішено надати ТОВ "Перехрестя Плюс" спірну земельну ділянку в оренду строком до 01.05.2021.

Матеріали справи містять виготовлену в 2015 році технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ТОВ "Перехрестя Плюс" для будівництва торговельного-сервісного комплексу з реконструкцією існуючих будівель на просп. П`ятдесятиріччя СРСР, 182 у Московському районі м. Харкова.

З наявного у матеріалах справи листа від 28.08.2019 № 2808 вбачається, що Товариство направило на адресу Харківської міськради пакет документів, зокрема проект договору оренди землі для укладення договору оренди стосовно спірної земельної ділянки. Зазначене поштове відправлення було отримано Міськрадою 30.08.2019.

Пунктом 9 проекту договору оренди землі передбачено, що орендна плата на земельну ділянку на рік згідно з розрахунком від 18.10.2018 № 485/18 становить 3 % від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки і становить 7361148,57 грн та 613429,05 грн в рік і місяць відповідно.

Листом від 30.09.2019 № 7294/0/225-19 Харківська міськрада повідомила відповідача про отримання вказаних документів та зазначила про необхідність вивчення на предмет відповідності чинному законодавству питання щодо оформлення договору оренди землі площею 4,6890 га.

З наданого позивачем листа від 10.02.2020 № 1029/0/225-20 вбачається, що згідно з рішенням Харківської міськради від 16.10.2019 № 1757/19 скасовано підпункт 3.5 пункту 3 Додатку 1 до рішення Харківської міськради від 25.02.2015 № 1848/15, яким Товариству було надано в оренду спірну земельну ділянку та на підставі якого Департаментом земельних відносин Харківської міськради виконано розрахунок розміру орендної плати від 18.10.2018 № 485/18 щодо цієї земельної ділянки та узгоджено з відповідачем, а розрахунок орендної плати від 18.10.2018 № 485/18 визнано недійсним.

З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 185013098 та № 185013276 від 16.10.2019 станом на 16.10.2019, витягу від 17.09.2019 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 вбачається, що на земельну ділянку площею 4,6890 га, кадастровий номер :02:043:0048, розташовану на просп. Льва Ландау, 182 у м. Харкові, речові права ТОВ "Перехрестя Плюс" або будь-яких інших фізичних/юридичних осіб не зареєстровано.

27.09.2019 Департаментом територіального контролю Харківської міськради здійснено обстеження земельної ділянки на просп. Льва Ландау, 182 у м. Харкові з урахуванням звіту з геодезичної зйомки, розробленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Геодезично-вишукувальний центр", та витягу від 17.09.2019 № НВ-019 з Державного земельного кадастру.

27.09.2019 за результатами вказаного обстеження складено акт обстеження земельної ділянки площею 4,6890 га, кадастровий номер :02:043:0048, на просп. Льва Ландау, 182 у м. Харкові, яким зафіксовано, що на спірній земельній ділянці розташовано десять нежитлових будівель літ."А-4", літ."К-1", літ."Л-1", літ."И-1", літ." 3-1", літ."Р-1", літ."Б-2", літ."Д-2", літ."В-1", літ."Г-3", право власності на які зареєстроване за Товариством, одна нежитлова будівля/споруда, право власності на яку не зареєстровано згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, один навіс та тимчасові металеві споруди.

З інформаційного листа Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 01.08.2018 № 18753/9/20-40-12-14-22 вбачається, що ТОВ "Перехрестя Плюс" є платником земельного податку за спірну земельну ділянку.

Рішенням Харківської міськради від 27.02.2008 № 41/08 було затверджено Положення про порядок визначення розмірів орендної плати при укладенні договорів оренди землі в м. Харкові з додатками, зокрема, відповідно до пункту 2.5 Додатку до якого розмір поточної базової ставки орендної плати, визначений відповідно до наведених вихідних даних, становить 0,08, а пунктом 4.3 цього Положення передбачено, що на період будівництва та реконструкції об`єктів ставка річної орендної плати за земельну ділянку, на якій розташовано відповідні об`єкти, визначається на рівні 3 % відсотків від нормативної грошової оцінки землі.

Рішенням Харківської міськради від 03.07.2013 № 1209/13 було затверджено Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013р. з відповідними додатками, зокрема з Додатку 1 до якої вбачається, що коду зони "7522" меж економіко-планувальних зон відповідає: вул. Академіка Павлова, просп. П`ятдесятиріччя ВЛКСМ, просп. П`ятдесятиріччя СРСР, вул. Спортивна, вул. Фісановича, вул. Камишева, площею 778717 м2, тоді як з Додатку 2 вбачається коефіцієнт Км2 економіко-планувальної зони міста Харкова "7522" - 2,39.

Позивач на підтвердження правильності розрахунку безпідставно збережених коштів надав до суду лист Відділу у м. Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 22.11.2019 № 2999/116-19, в якому повідомляється, що:

1) базова вартість 1 м2 земель м. Харкова становить 291,18 грн (розмір було затверджено рішенням Харківської міськради від 03.07.2013 № 1209/13;

2) нормативну грошову оцінку земель м. Харкова станом на 01.01.2019 необхідно індексувати на коефіцієнт 1,89720602, який визначається виходячи з добутку коефіцієнтів індексації за 2014- 2018рр. (відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 04.01.2019 № 22-28-0.22-125/2-19);

3) у примітках Додатку 1 до Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 № 489 зі змінами, внесеними наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.03.2018 № 162, визначено застосування коефіцієнту функціонального використання земельної ділянки (Кф) із значенням "3.0" у разі, якщо інформація про земельні ділянки не внесена до відомостей Державного земельного кадастру та якщо у відомостях Державного земельного кадастру відсутній код Класифікації видів цільового призначення земель.

Розрахунок розміру безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати здійснено позивачем на підставі відомостей Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, кадастровий номер :02:043:0048, на просп. Льва Ландау, 182 у м. Харкові, від 01.07.2019 № 1092/0/45-19, виданого Відділом у м. Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. У зазначеному витягу використовувались такі показники, що визначили розмір позовних вимог, зокрема: номер економіко-планувальної зони - 7522, коефіцієнт Км2 - 2,39, локальні коефіцієнти на місцезнаходження земельної ділянки у межах економіко-планувальної зони: "зони пішохідної доступності до громадських центрів - 1,14", "зони магістралей підвищеного містоформувального значення - 1,09", "зони пішохідної доступності швидкісного транспорту - 1,14", "зони вулиць без твердого покриття - 0,99894", "зони ґрунту з несучою спроможністю менше 1,0 кг/см2 - 0,9942", "санітарно-захисні зони - 0,9783", "зони забруднення атмосферного повітря - 0,97529", "зони перевищення припустимого рівня шуму - 0,98422", "інші зони - 1,00", сукупний коефіцієнт Км3 - 1,32114, коефіцієнт Кф - 3.

Згідно з частиною 1 статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 922/3361/19 з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Таким чином, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до частин 1, 2 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зважаючи на положення частин 1, 2 статті 120 ЗК України, Верховний Суд погоджується з правильним висновком апеляційного суду про користування відповідачем (орендарем) спірною земельною ділянкою упродовж спірного періоду на підставі договору оренди землі від 23.03.2006, який з 25.05.2007 припинився лише стосовно ПрАТ "Концерн АВЕК та Ко" (попереднього землекористувача і попереднього власника нерухомого майна) відповідними договорами купівлі-продажу (від 25.05.2007 №№ 1352, 1357, 1362), на підставі яких ТОВ "Перехрестя Плюс" набуло право власності на розташовані на цій земельній ділянці 10 нежитлових будівель, у зв`язку з чим зазначений договір зберігає чинність для сторін у справі у частині всіх інших умов (у тому числі щодо обов`язку орендаря зі сплати орендної плати).

При цьому, керуючись вимогами частини 4 статті 236 ГПК України, апеляційний суд, на відміну від місцевого господарського суду, врахував викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 922/510/19 від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (зі спорів, що виникли з подібних правовідносин) висновки щодо питання застосування норм частин 1, 2 статті 120 ЗК України і частини 1 статті 377 ЦК України.

Зокрема, у пунктах 5.14- 5.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 922/510/19 сформульовано такий правовий висновок:

"Отже, у разі переходу права власності на майно, що знаходиться на орендованій земельній ділянці, до нового власника з моменту набуття права власності на це майно переходить право оренди земельної ділянки, на якій вказане майно розміщене у тому самому обсязі та умовах, які були у попереднього власника. З моменту набуття права власності на нерухоме майно особа, яка стала новим власником такого майна, одночасно набуває права оренди земельної ділянки, на якій розміщене це майно у зв`язку з припиненням права власності на нього та, відповідно, припиненням права користування попереднього власника земельною ділянкою, на якій це майно розміщене, згідно з частиною другою статті 120 ЗК України.

Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що особа, яка набула права власності на це майно, фактично стає орендарем земельної ділянки, на якій воно розміщене, у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника. При цьому договір оренди цієї земельної ділянки щодо попереднього її користувача (попереднього власника нерухомого майна) припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно, отже договір оренди не підлягає розірванню".

У пунктах 45, 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц викладено таку правову позицію:

"Частина 2 статті 120 ЗК України закріплює принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За приписом цієї частини визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду (див висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 12.10.2016 у справі № 6-2225цс16).

Іншими словами, з моменту переходу права власності на розташоване на земельній ділянці нерухоме майно до нового власника у правовідносинах користування земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, відбувається фактична заміна землекористувача: права й обов`язки землекористувача переходять до нового власника відповідного нерухомого майна.

Отже, після переходу до позивача права власності на гараж договір оренди земельної ділянки, на якій розташоване це майно, припинив дію щодо ОСОБА_1, однак діє на тих самих умовах стосовно позивача як нового власника гаража. З огляду на вказане щодо доводів касаційної скарги Велика Палата Верховного Суду зауважує, що на час прийняття оскарженого рішення договір оренди земельної ділянки, укладений відповідачем із ОСОБА_1 , був чинним, але не для останньої, а для позивача. Тому правильними є висновки судів першої й апеляційної інстанції про те, що оскаржене рішення, яким земельна ділянка залишена в оренді ОСОБА_1 , суперечить чинному законодавству України".

У свою чергу, у пунктах 8.4, 8.5, 8.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 наведено такий правовий висновок:

"Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27.04.2007) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 05.11.2009) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній".

Отже, зміст оскаржуваної постанови переконливо свідчить про те, що апеляційний суд переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 922/510/19 від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 правового висновку щодо автоматичного переходу права оренди земельної ділянки до набувача права власності на нерухоме майно, яке (майно) розташоване на цій земельній ділянці.

Колегія суддів відхиляє твердження скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції як висновку щодо застосування норми статті 1212 ЦК України, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, так і висновку щодо застосування норм частини 1 статті 120 ЗК України і частини 1 статті 377 ЦК України, викладеного у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19, від 21.02.2020 у справі № 910/660/19, від 19.02.2020 у справі № 915/411/19, з огляду на таке.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

Так, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 і від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, предметом позову в яких є стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, дійсно міститься висновок про те, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Проте, на відміну від цієї справи, під час розгляду якої суди попередніх інстанцій виходили з обставин наявності у продавця нерухомості (ПрАТ "Концерн АВЕК та Ко) права користування спірною земельною ділянкою, оформленого договором оренди землі від 23.03.2006, формуванню зазначеного правового висновку у справі № 922/3412/17 передувало достеменне встановлення судами тих обставин, що матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою ні ППФ "Сандра-Інтернешнел" (попереднім землекористувачем), ні ТОВ "Сінтрекс" (відповідачем), зокрема укладення відповідних договорів оренди з Харківською міськрадою та державної реєстрації такого права, а, отже, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомості право користування земельною ділянкою, якого не існувало у продавця на момент укладення договорів купівлі-продажу, до набувача не перейшло, як наслідок, відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

У свою чергу, перш ніж дійти висновку про те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику, Велика Палата Верховного Суду при ухваленні постанови від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц спочатку врахувала встановлені судами першої та апеляційної інстанцій такі фактичні обставини:

"Відповідач є власником вказаного у пункті 2 цієї постанови нерухомого майна, яке розміщене на земельних ділянках, право користування якими припинене рішенням позивача (Лозівська міська рада Харківської області) № 855 для Підприємства споживчої кооперації "Лозівська торгівельно-виробнича міжрайбаза" у зв`язку з продажем нерухомого майна, зокрема відповідачеві. Законність рішення № 855 в частині припинення права постійного користування земельними ділянками оскаржувалась вказаним підприємством у судовому порядку, і, як встановив суд першої інстанції, 19.06.2014 Лозівський міськрайонний суд Харківської області ухвалив постанову, що набрала законної сили 25.07.2014, якою у задоволенні позовних вимог відмовив".

Водночас, на відміну від цієї справи, під час розгляду якої, апеляційний суд, ураховуючи правовий висновок щодо недопустимості розірвання в цілому договору оренди земельної ділянки вже після продажу попереднім землекористувачем розташованих на ній об`єктів нерухомості, викладений у пункті 5.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 922/510/19, дійшов висновку про нікчемність угоди від 14.06.2016 про розірвання договору оренди землі від 23.03.2006, укладеної між Харківською міськрадою і ПрАТ "Концерн АВЕК та Ко" вже після втрати останнім статусу орендаря спірної земельної ділянки, тобто більш як через 9 років після відчуження 25.05.2007 нежитлових будівель на користь ТОВ "Перехрестя Плюс", Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, ухвалюючи постанову від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19 (предмет позову - стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати), виходив з інших фактичних обставин, зумовлених припиненням 25.09.2015 права оренди земельної ділянки на підставі частини 3 статті 653 ЦК України, а саме у зв`язку з розірванням договору оренди землі від 16.07.2004 згідно зі судовим рішенням у справі № 922/238/15, яке набрало законної сили, є обов`язковим на всій території України відповідно до статті 326 ГПК України та не може бути поставлене під сумнів.

Залишаючи без змін судові рішення судів попередніх інстанцій у справі № 915/411/19, якими відмовлено у задоволенні позову Товариство з обмеженою відповідальністю "АКАМАНТ" про стягнення з фізичної особи-підприємця Шульмейстера В. Ю., 1681300 грн безпідставно набутих коштів, касаційна інстанція у постанові від 19.02.2020 виходила зі встановлених судами обставин перерахування позивачем спірної суми грошових коштів відповідачу на підставі укладеного між сторонами і чинного договору про надання інформаційно-консультаційних послуг, який є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей), що виключає застосування положень статті 1212 ЦК України до спірних договірних правовідносин.

Натомість, скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій у справі № 910/660/19 (зі спору, що виник з трьохсторонніх правовідносин за участю позивача, відповідача та Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області з приводу сплати пайового внеску з метою участі у створенні і розвитку інфраструктури населеного пункту), якими було задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕН ЕР СІ" про стягнення з Державного підприємства "Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного будівництва "Укрндпіцивільбуд" безпідставно перерахованих грошових коштів, та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, ухвалюючи постанову від 21.02.2020, виходив з того, що зі змісту наявних у матеріалах справи договорів, реквізити яких вказано позивачем під час сплати спірних коштів, вбачається, що Білгородська сільська рада, як замовник, доручає, позивач, як платник, сплачує, а відповідач, як виконавець, бере на себе зобов`язання виконати проектні роботи. Тобто у правовідносинах, про які йдеться у зазначених договорах, позивач, не набував жодних прав, натомість приймав на себе зобов`язання з оплати обумовлених послуг. Відтак, досліджуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для перерахування спірних коштів відповідачу позивачем, суди мали встановити, з яких причин не відбулось підписання договорів всіма його сторонами, в тому числі, замовником, а також належним чином перевірити доводи відповідача про ухилення позивача від підписання договорів, з урахуванням доказів їх направлення та тієї обставини, що позивач жодним чином не був зацікавлений в отриманні послуг за цими договорами.

Таким чином, у цій справі та інших справах, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справ на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону.

Наведене вище переконливо свідчить про різні предмет і підстави позову, фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин та зумовлене цим їх неоднакове правове регулювання у справі № 922/3361/19 та у справах №№ 922/3412/17, 629/4628/16-ц, 922/2413/19, 915/411/19, 910/660/19.

У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність правовідносин у справі, що розглядається, та справах, на які посилається скаржник на обґрунтування підстави касаційного оскарження ухвалених судових рішень.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження позивачем не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Харківської міськради на рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 922/3361/19 на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Харківської міської ради на рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 922/3361/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай