ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.09.2021 Справа № 920/702/21
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, матеріали справи № 920/702/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю АГВ Трейдинг (49006,

м. Дніпро, вул. Юрія Савченка, буд. 9, );

до відповідача: Дочірнього підприємства Завод обважених бурильних та ведучих

труб (40020, м. Суми, вул. Комарова, буд. 2, )

про стягнення 154362 грн 47 коп.

УСТАНОВИВ :

30.06.2021 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь 154362 грн 47 коп., з яких: 131000 грн 00 коп. заборгованість, 2302 грн 52 коп. 3% річних, 11121 грн 90 коп. інфляційні нарахування, 9938 грн 05 коп. пені за неналежне виконання зобов`язань за договором поставки № 79/9-129-18 від 30.08.2018; а також просить стягнути з відповідача судовий збір у сумі 2270 грн та витрати на правову допомогу у сумі 10 000 грн.

Ухвалою суду від 02.07.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю АГВ Трейдинг від 07.06.2021 № 07-06/1 залишено без руху. Позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви упродовж 5-ти днів з дня вручення копії даної ухвали про залишення позовної заяви без руху та зазначено спосіб усунення недоліків позовної заяви - шляхом надання належних доказів в підтвердження направлення на адресу відповідача копію позовної заяви.

13.07.2021 позивачем надано лист від 08.07.2021 № 08-07/1 на виконання вимог ухвали та відповідні докази в підтвердження.

Ухвалою суду від 19.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено строк відповідачу для надання відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на позовну заяву.

10.08.2021 відповідачем надано до суду відзив від 06.08.2021 № 79/15-78 на позовну заяву, відповідно до якого відповідач визнає позов частково, зокрема зазначає, що сума основного боргу, що становить 131000 грн сплачена ним у повному обсязі 29.07.2021, в частині стягнення 3% річних, інфляційного збільшення боргу та пені заперечує та просить відмовити у їх стягненні.

Ухвалою суду від 16.08.2021 відкладено розгляд справи по суті на 13.09.2021.

25.08.2021 позивачем надано до суду відповідь на відзив від 19.08.2021 № 19-08/1, відповідно до змісту якого позивач підтверджує факт оплати основої суми боргу, в інший частині заперечує проти доводів відповідача викладених у відзиві і просить позов задовольнити.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Згідно зі ст. 114 Господарського процесуального кодексу України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Враховуючи час, наданий сторонам для подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, суд дійшов висновку, що є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріалів справи, 30.08.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю АГВ Трейдінг (позивач, постачальник) та Дочірнім підприємством Завод обважнених бурильних та ведучих труб (відповідач, покупець) укладено договір поставки № 79/9-129-18 (надалі договір).

Відповідно до умов договору постачальник зобов`язався передати у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити продукцію, іменовану надалі товар на умовах, в порядку і в терміни, встановлені договором, (п. 1.1. договору)

Згідно з п. 1.2. договору найменування, кількість та якість товару, що поставляється відповідно до Договору, інші характеристики товару вказані у Специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору.

Умовами договору сторони погодили, що умови поставки вказуються в Специфікаціях. При тлумаченні умов поставки мають силу Міжнародні правила інтерпретації комерційних термінів Інкотермс в редакції 2010 року. Відвантаження товару здійснюється постачальником. Поставка товару по частинах (партіями) допускається. Термін поставки товару вказується в Специфікаціях (п.п. 2.1- 2.4 Договору).

Відповідно до п. 2.5. сторони погодили, що право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту його поставки.

Згідно п. 2.7 договору, постачальник надає покупцю товаросупровідні документи: видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, рахунок-фактуру із зазначенням ціни, вартості товару (партії товару) та витрат в залежності від умов поставки, сертифікат якості на продукцію, що поставляється. Товаросупровідні документи передаються постачальником покупцеві разом з товаром, (п. 2.8. Договору)

З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснював поставку товару відповідачу, що підтверджується наступними видатковими накладними:

- видаткова накладна № 10 від 14.06.2019 на суму 398400,00 грн.;

- видаткова накладна № 11 від 14.06.2019 на суму 1098,00 грн.;

- видаткова накладна № 38 від 12.09.2019 на суму 164641,54 грн.;

- видаткова накладна № 39 від 13.09.2019 на суму 109761,02 грн.;

- видаткова накладна № 1 від 20.02.2020 на суму 8190,00 грн.;

- видаткова накладна № 2 від 20.02.2020 на суму 16380,00 грн.;

- видаткова накладна № 3 від 20.02.2020 на суму 30030,00 грн.;

- видаткова накладна № 4 від 20.02.2020 на суму 39585,00 грн.;

- видаткова накладна № 5 від 20.02.2020 на суму 42315,00 грн.;

- видаткова накладна № 6 від 03.03.2020 на суму 54600,00 грн.;

- відповідно до картки рахунку 361 поставлено товар 05.09.2019 на сумк 291312,00 та 20.09.2019 на суму 109761,02 грн.

Всього поставлено товар на загальну суму 1357073 грн. 58 коп.

Факт поставки товару на загальну суму 1357073 грн. 58 коп. не заперечується відповідачем.

Відповідно до п. 3.4. договору поставки умови оплати за товар вказуються в Специфікаціях.

Згідно зі специфікацією, яка є невід`ємною частиною договору, зазначено що оплата товару, що поставляється за цим договором, здійснюється Покупцем на умовах: відстрочка платежу 30 ти календарних днів з моменту поставки. Термін (строк) поставки: до 20 лютого 2020 року.

Позивач зазначає та підтверджується матеріалами справи, що відповідач частково сплатив за поставлений товар в сумі 1226073,58 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що ним договірні зобов`язання щодо поставки товару виконувалися належним чином, проте відповідач не здійснював в повному обсязі і своєчасно розрахунки за поставлений товар, в зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за поставлений товар в загальній сумі 131000 грн. 00 коп., що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

За змістом ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Змістом ч. 1-2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

За умовами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

З матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження у справі відповідач частково сплатив суму боргу, що становить 131000 грн. 00 коп., зокрема, відповідно до платіжного доручення № 74267 від 29.07.2021 про сплату 131000 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до частини третьої статті 231 Господарського процесуального кодексу України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Письмовими матеріалами справи підтверджується факт сплати частини боргу, що становить 131 000 грн. 00 коп., що і було частиною предмету спору для звернення з позовною заявою до суду.

Суд приходить до висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення 131 000,00 грн. боргу, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмету спору в цій частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Встановлення законодавцем права кредитора на одержання коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зумовлене специфічним видом такого як грошові кошти, якому незалежно від факторів природного середовища (форс-мажорним обставинам) притаманна властивість знецінюватись в більшій мірі ніж всім іншим видам майна (нерухомості, дорогоцінним металам, автомобілям тощо).

А тому, норми ст. 625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з розрахунком позивача відповідачу нараховано 11121 грн. 90 коп. інфляційний нарахувань та 2302 грн. 52 коп.- 3% річних.

Відповідач контррозрахунку здійснених нарахувань суду не надав.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В обґрунтування позовних вимог, щодо стягнення пені позивач зазначає , що пунктом 7.5 договору передбачено, що у разі порушення покупцем терміну оплати товару, вказаного в Специфікації, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення оплати за кожен день порушення строків оплати.

У відповідності до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до розрахунку позивачем нараховано відповідачу пеню в сумі 9938 грн. 05 коп.

Відповідач контррозрахунку штрафних санкцій суду не надав.

В свою чергу відповідач у відзиві заперечує проти нарахованих 3% річних, інфляційних втрат та пені, зазначаючи, що договором не визначено строків оплати товару, при цьому позивач не пред`являв відповідачу вимогу про оплату боргу, а тому стверджує, що відповідачем не було порушено строк виконання зобов`язання з оплати товару.

Суд критично оцінює позицію відповідача, оскільки у відповідності до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Аналізуючи матеріали справи та враховуючи вказане, оскільки строк оплати поставленого товару не було встановлено, то такий товар підлягає оплаті після його прийняття у відповідності до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України.

Виходячи із матеріалів справи, ми можемо бачити, що Відповідачем був прийнятий відповідний товар 14.06.2019 на суму 398400,00 грн.; 14.06.2019 на суму 1098,00 грн.; 12.09.2019 на суму 164641,54 грн.;13.09.2019 на суму 109761,02 грн.; 20.02.2020 на суму 8190,00 грн.; 20.02.2020 на суму 16380,00 грн.; 20.02.2020 на суму 30030,00 грн.;20.02.2020 на суму 39585,00 грн.; 20.02.2020 на суму 42315,00 грн.; 03.03.2020 на суму 54600,00 грн.; 05.09.2019 на сумк 291312,00 та 20.09.2019 на суму 109761,02 грн. (докази прийняття наявні в матеріалах справи), як наслідок відповідачем не було виконано обов`язок щодо сплати грошових коштів за товар.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат та 3% річних за заявлений в позові період, з урахуванням того, що суд не може виходити за межі позовних вимог, суд прийшов до висновку, що обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є сума інфляційних нарахувань в розмірі 11121 грн. 90 коп. та сума 3% річних в розмірі 2302 грн. 52 коп.

Перевіривши правильність нарахування пені, суд приходить до висновку, що позивачем не враховано положення ч.6 статті 232 Господарського кодексу України, нараховано понад 6 місяців, тому судом здійснено перерахунок пені. Відповідно до здійсненого перерахунку розмір пені становить 8152 грн 42 коп.

Розрахунок здійснений судом за допомогою програми ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.3 Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2019.

Розрахунки суду долучені до матеріалів справи.

З огляду на викладене, оскільки право позивача щодо стягнення пені передбачене положеннями договору та чинним законодавством України, позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 8152 грн. 42 коп. є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В інший частині позовних вимог, щодо стягнення пені в сумі 1785 грн 63 коп. суд відмовляє за необґрунтованістю.

Суд, керуючись п.п. 5 п.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі Проніна проти України за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Згідно із ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Статтею 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується наступним:

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім цього, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, встановлених пунктом один частини один цієї статті, судовий збір повертається у розмірі переплаченої суми, в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті - повністю.

Проте в матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про повернення судового збору (у розмірі 1926 грн 44 коп.), у зв`язку з закриттям провадження у справі в частині стягнення 131000 грн., в зв`язку з чим суд не розглядає дане питання до отримання відповідного клопотання.

Отже, відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно сумі задоволених позовних вимог. Виходячи з суми задоволених позовних вимог, що дорівнюють сумарно 21576 грн 84 коп., розмір судового збору, який належить до стягнення з відповідача становить 317 грн 30 коп.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 130, 231, 232-233, 237-238, 240-241, 255 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 131000 грн. 00 коп. на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України, в зв`язку з відсутністю предмету спору.

3. Стягнути з Дочірнього підприємства Завод обважнених Бурильних та ведучих труб (40020, м. Суми, вул. Комарова, буд. 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю АГВ Трейдінг (49006, м. Дніпро, вул.. Юрія Савченка, буд. 9, ) 8152 (вісім тисяч сто п`ятдесят дві ) гривні 42 коп. пені, 2302 (дві тисячі триста дві) гривні 52 коп. 3% річних, 11121 (одинадцять тисяч сто двадцять одну) гривню 90 коп. інфляційні втрати, 317 (триста сімнадцять) гривень 30 коп. в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

4. В інший частині позовних вимог відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 16.09.2021.

Суддя С.В. Заєць