РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.09.2021Справа № 910/3493/21

За позовом Житлово - будівельного кооперативу "Арсеналець - 30";

до Фізичної особи-підприємця Глєбова Олександра Львовича;

про стягнення 9 283,05 грн та зобов`язання звільнити приміщення.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Дюбко С.П.

Представники:

Від позивача: Яценко О.С., адвокат, довіреність № б/н від 01.03.2021;

Від відповідача: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернувся Житлово-будівельний кооператив "Арсеналець-30" з позовом до Фізичної особи-підприємця Глєбова Олександра Львовича, в якому просить стягнути 9 283,05 грн. заборгованості та зобов`язати відповідача припинити користування та звільнити нежитлове приміщення (колясочна), розташоване на першому поверсі будинку 19 по вул. Милославській в м. Києві та нежитлове приміщення (колясочна), розташоване на першому поверсі будинку 21 по вул. Милославській в м. Києві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2021 відкрито провадження у справі № 910/3493/21 та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання, розгляд справи призначено на 13.04.2021 року.

У підготовчих засіданнях оголошувались перерви в розгляді справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/3493/21 до судового розгляду по суті на 06.07.2021.

У судовому розгляді по суті 06.07.2021 оголошено перерву в судовому засіданні.

У cудовому засіданні 07.09.2021 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд про їх задоволення..

Відповідач був належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з поломкою персонального транспортного засобу представника відповідача.

Суд розглянувши подане клопотання представника відповідача відзначає наступне.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданніі т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах, причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Представником відповідача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених ним у своєму клопотанні про відкладення розгляду справи.

Крім цього, судом вже заслухано заперечення представника відповідача щодо заявлених позовних вимог позивача.

З огляду на викладене, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представників відповідача.

У судовому засіданні 07.09.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ

01.01.2019 р. між Житлово-будівельним кооперативом «Арсеналець-30» та Фізичною особою - підприємцем Глєбовим Олександром Львовичем було укладено договір про встановлення сервітуту (надалі - договір).

Згідно п. 1.1. договору позивач надав відповідачу право обмеженого платного строкового користування спільним майном багатоквартирних будинків позивача.

Відповідно до п. 2.1. договору, сервітут був встановлений щодо нежитлового приміщення («колясочна»), розташованого на першому поверсі будинку 19 по вул. Мюгославській в м. Києві, та нежитлового приміщення («колясочна»), розташованого на першому поверсі будинку 21 по вул. Милославській в м. Києві.

Згідно п. 2.3. договору, за користування сервітутом відповідач вносить плату в розмірі та в порядку, визначеному п.п. 3.1.-3.4. цього договору.

Відповідно до п. 3.1. договору відповідач вносить позивачу плату в розмірі 2700 гривень на місяць.

Згідно п. 3.2. договору плата вноситься на банківський рахунок позивача щомісячно не пізніше 20 числа поточного місяця.

Відповідно до п. 3.3. договору загальний розмір щомісячної плати може бути змінено за письмовою домовленістю сторін.

Пункт 4.1.4. договору передбачає обов`язок відповідача вносити на розрахунковий рахунок позивача плату за користування сервітутом, виходячи із розрахунку, вказаного в пункті 3.1. договору не пізніше 20 числа поточного місяця.

01.02.2020 р. позивач та відповідач уклали додаткову угоду №1 до договору, якою внесли зміни до п. 3.1. договору, збільшивши розмір щомісячної оплати до 3500 грн.

12.03.2020 р. сторони уклали додаткову угоду №2 до договору, якою відповідача було звільнено від оплати за період з 12.03.2020 р. по 22.05.2020 р.

Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що відповідачем систематично порушувалися умови договору щодо внесення оплати за користування майном, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість в розмірі 9283,05 грн.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 525 ЦК України та ч.7 статті 193 ГК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, крім випадку коли право такої відмови встановлено договором або законом.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов`язання виконав належним чином, надав відповідачеві у тимчасове користування майно (нежитлові приміщення) на певний строк та за відповідну плату згідно умов договору, а відповідач в порушення умов договору щомісячні внески за користування майном у повному обсязі не оплатив, у зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем становить 9 283,05 грн.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач контррозрахунку заявленої до стягнення суми основного боргу суду не надав.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Доказів здійснення оплати відповідачем суми заборгованості у розмірі 9 283,05 грн., станом на день розгляду справи, суду не надано.

Відповідач заперечуючи проти розміру заборгованості посилався на укладену між сторонами в спрощеному порядку додаткову угоду №3 до Договору, якою було змінено розмір оплати на строк до 31.08.2020 р.

У відповідності до вимог ст. 654 ЦК України, зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється.

Аналогічні положення містяться у п. 3.3. договору, яким визначено, що розмір щомісячної оплати може бути змінений за письмовою домовленістю сторін, але не частіше одного разу на рік.

Враховуючи викладене, долучена відповідачем копія додаткової угоди №3 до договору, укладена в спрощеному порядку, не приймається судом в якості належного доказу у справі.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Глєбова Олександра Львовича заборгованості з оплати за користуванням майном в розмірі 9283,05 грн. підлягають задоволенню.

Позивачем також була заявлена вимога про зобов`язання ФОП Глєбова Олександра Львовича припинити користування та звільнити нежитлове приміщення («колясочна»), розташоване на першому поверсі будинку 19 по вул. Милославській в м. Києві, та нежитлове приміщення («колясочна»), розташоване на першому поверсі будинку 21 по вул. Милославській в м. Києві.

Обгрунтовуючи вказану вимогу позивач посилався на те, що у зв`язку із систематичним порушенням відповідачем умов договору, на підставі п. 7.1.1. договору, позивачем листом від 21.12.2020 р. було повідомлено відповідача про дострокове одностороннє розірвання договору з 01.02.2021 р.

Відповідно до п. 8.1. та 8.2. договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до « 31» грудня 2020 року, а в частині грошових зобов`язань між Сторонами - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. В разі відсутності претензій сторін одна до одної, за один місяць до закінчення терміну дії договору, чинний договір вважається пролонгованим на тих самих умовах на термін 1 (один) рік.

У матеріалах справи відсутня претензія однієї зі сторін за один місяць до закінчення терміну дії договору, а тому суд приходить до висновку, що договір було пролонговано сторонами на тих самих умовах на термін 1 (один) рік, а саме до 31.12.2021 р.

Пунктом 7.1.1. договору сторони передбачили, що у разі порушення користувачем вимог п.п. 3.1, 3.2 цього договору кооператив має право в односторонньому порядку достроково розірвати цей договір, попередивши про це користувача за 30 календарних днів.

Позивач на підтвердження одностороннього розірвання договору з 01.02.2021 р. посилається на лист № 114-л від 21.12.2020, яким позивач повідомив відповідача про одностороннє розірвання договору у зв`язку з систематичними порушеннями умов сервітуту.

В якості доказів направлення вказаного листа позивачем долучено до матеріалів справи копію повідомлення про вручення поштового відправлення та копію фіскального чеку оператора зв`язку АТ «Укрпошта».

Однак, при дослідженні вищевказаних доказів, не можливо встановити та ідентифікувати саме який документ був відправлений позивачем на адресу відповідача.

Напис на аркуші паперу «копія повідомлення про вручення Глебову О.А. поштового відправлення від ЖБК «Арсеналець-30» про розірвання договору з 01.02.2021 року» не може бути належним доказом у справі, оскільки даний напис зроблений невідомою особою без зазначення ініціалів, та є по суті дописом після самого відправлення.

Згідно з п.п. 59, 61 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку" внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення.

Таким чином, враховуючи викладене, належним доказом відправлення стороні правочину повідомлення про одностороннє розірвання договору є опис вкладень в поштовий конверт та документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), які, в свою чергу, Житлово - будівельним кооперативом "Арсеналець - 30" на підтвердження викладених у позовній заяві обставин не надано.

З огляду на те, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження одностороннього розірвання договору про встановлення сервітуту з 01.02.2021, а отже, вказаний договір є чинним, у суду відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача припинити користування та звільнити нежитлові приміщення (колясочна), розташоване на першому поверсі будинку 19 по вул. Милославській в м. Києві та нежитлове приміщення (колясочна), розташоване на першому поверсі будинку 21 по вул. Милославській в м. Києві.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених вимог в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Визначаючи розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу, позивач вказує на суму в розмірі 8 500,00 грн. На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, останнім було долучено до матеріалів справи: договір про надання професійної правничої допомогу № б/н від 04.02.2021,додаткову угоду № 1 до договору про надання професійної правничої допомогу, акт приймання-передачі виконаних робіт від 25.02.2021 р., копію платіжного доручення № 22 від 25.02.2021 на суму 8 500,00 грн.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, суд враховує, що подані документи не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з відповідача, оскільки цей розмір має бути не лише доведений, документально обґрунтований, а й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Дослідивши опис наданих послуг адвоката, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, відповідність запропонованої адвокатом правової позиці правовим висновкам суду, відображеним у рішенні, суд дійшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним із складністю справи та наданими адвокатом послугами, витраченим часом, обсягом цих послуг. Зважаючи на складність справи, надані послуги, принципи співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за належне зменшити їх розмір та стягнути з відповідача 4 250,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Глєбова Олександра Львовича ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Житлово - будівельного кооперативу "Арсеналець - 30" (02064, м. Київ, вул. Милославська, 17, ідентифікаційний код 22884471) 9 283 (дев`ять тисяч двісті вісімдесят три) грн. 05 коп. заборгованості, 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень. 00 коп. судового збору та 4 250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 17.09.2021 р.

Суддя О.В. Мандриченко