РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.09.2021Справа № 910/7588/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кантре"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хай-Тек Рівер"

про стягнення 165 199,94 грн

Суддя Зеленіна Н.І.

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кантре" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хай-Тек Рівер" про стягнення авансового платежу за договором підряду №01/09-3 від 01.09.2020 у розмірі 143 348,77 грн. Крім того, позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 8 559,61 грн, 3% річних у розмірі 2 659,28 грн та інфляційні витрати у розмірі 10 632,28 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.08.2021 відкрито провадження у справі, визнано справу малозначною та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

19.07.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що авансовий платіж сплачується на підставі рахунків, які позивачем не виставлялися, та відповідно у відповідача відсутні підстави для перерахування авансу.

Оскільки до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.09.2020 між ТОВ "Хай-Тек Рівер" (замовник) та ТОВ "Кантре" (підрядник) укладено договір підряду №01/09-3, відповідно до умов якого підрядник бере на себе зобов`язання на свій ризик виконати та здати замовнику роботи, а саме: влаштування вентфасаду, 1-й поверх на об`єкті: Будівництво житлового кварталу багатоквартирної забудови з неповним комплексом обслуговування на земельній ділянці за адресою: Київська область, Гніденська сільська рада, урочище "Млинове", вул. Осіння, 4 (ІІ черга - будинок №4).

Відповідно до п. 4.1 договору, платежі за цим договором здійснюються шляхом банківського переказу Замовником відповідної суми грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника на підставі рахунку підрядника.

Згідно п. 4.2 договору, види платежів, які здійснюються замовником, та порядок їх здійснення: - авансові платежі, на умовах, викладених в п. 4.3 договору; - платежі по завершеним роботам відповідно до підписаних сторонами актів приймання виконаних робіт.

Протягом 10 банківських днів з дати підписання цього договору та отримання від підрядника відповідного рахунку на оплату, замовник перераховує на банківський рахунок підрядника авансовий платіж у розмірі не менше 70%. Для здійснення платежів за цим договором підрядник надає замовнику рахунок, який надається підрядником замовнику не менш ніж за 3 робочих дня до дати їх оплати (п. 4.3 договору).

Відповідно до п. 12.5 договору, всі офіційні повідомлення, вказівки, розпорядження, протоколи та інша інформація повинні надаватися підрядником замовнику в письмовому вигляді та направлятися замовнику цінним листом з описом вкладення.

Пунктом 13.1 договору передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими особами сторін і діє до повного його виконання включно з гарантійними зобов`язаннями.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач не перерахував на рахунок позивача авансовий платіж відповідно до умов договору, а тому в відповідача утворилася заборгованість перед позивачем яку він просить стягнути.

Відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що авансовий платіж сплачується на підставі виставленого позивачем рахунку, який не було виставлено, а тому у відповідача відсутні правові підстави для перерахування авансового платежу відповідача. Крім того, відповідач зазначає, що листом від 21.04.2021 відповідачем було направлено на адресу позивача лист про розірванні договору в односторонньому порядку на підставі п. 7.3 договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст. 526 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, між сторонами укладено договір підряду, що свідчить про досягнення згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до ст. 854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Частиною 2 статті 570 Цивільного кодексу України визначено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

За приписами положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). На відміну від завдатку аванс - це спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції. Аванс сплачується боржником у момент настання обов`язку платити та виконує функцію попередньої оплати.

Аванс - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто, у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17.

Умовами договору передбачено, що сплата авансового платежу здійснюється на підставі виставленого позивачем рахунку, який має бути виставлений не пізніше ніж за три дні до сплати.

За своєю природою, рахунок-фактура - є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти та ненадання рахунку-фактури - не є відкладальною умовою, в розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора, в розумінні статті 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити авансовий платіж у порядку встановленому договору.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №910/9472/17, віл 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 07.02.2018 у справі №910/49/17.

Враховуючи викладене, суд відхиляє заперечення відповідача, що у останнього не виникли підстави для сплати авансового платежу, оскільки позивачем не було виставлено відповідного рахунку.

Разом з тим, відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо в договорі та можуть як ставитись в залежність від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

Згідно з ч. 4 ст. 849 Цивільного кодексу України замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

За таких обставин зазначена норма права передбачає загальне право замовника без будь-яких причин відмовитися від договору, але з обов`язком саме замовника виплатити підрядникові плату за виконану частину роботи та обов`язком саме замовника відшкодувати підряднику збитки, завдані розірванням договору.

Пунктом 7.3 договору передбачено, що у разі односторонньої відмови замовника від договору, якщо інше прямо не передбачено цим договором, договір буде вважатися припиненим на 10 (десятий) календарний день з моменту відправлення замовником відповідного письмового повідомлення про відмову від договору та його припинення, якщо повідомлення не буде отримано підрядником раніше.

Як вбачається із матеріалів справи, 21.04.2021 відповідач направив позивачу лист про розірвання договору.

Таким чином, на момент звернення позивача до суду із даним позовом, договір був припинений.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Разом з тим, з огляду на припинення договору внаслідок односторонньої відмови відповідача, а також на те, що позивач не довів, що останнім понесені витрати на виконання робіт у обсягах, які фактично перевищують оплачені відповідачем роботи, суд не вбачає підстав для стягнення суми недоплаченого авансового платежу.

Згідно зі ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частиною 1 ст. 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість, безпідставність та недоведеність.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 86, 129, 233, 236-240, 250-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Кантре" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хай-Тек Рівер" про стягнення 165 199,94 грн - відмовити повністю.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.І. Зеленіна