ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" вересня 2021 р. Cправа № 902/626/21

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Шушковій А.П.,

За участю представників сторін:

прокурор Клименко Д.С., службове посвідчення № 058006 від 12.11.2020;

позивача1 Ткаченко О.В., виписка з ЄДРЮОФОПГФ від 23.07.2020;

позивача2 Тихонюк С.Л., витяг з ЄДРЮОФОПГФ від 21.05.2021;

відповідача1 не з`явився;

відповідача 2 не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали справи

за позовом: Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури (вул. Монастирська, 33, м. Вінниця, 21050)

в інтересах держави в особі: Державного агентства меліорації та рибного господарства України (вул. Січових Стрільців, 45а, м. Київ, 04053) та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях (вул. Гоголя, 10, м. Вінниця, 21018)

до: Державного підприємства "Укрриба" (вул. Тургенєвська, 82-А, м. Київ, 04053)

до: Фізичної особи-підприємця Чугу Анатолія Миколайовича ( АДРЕСА_1 )

про визнання договору зберігання недійсним

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом в інтересах держави в особі Державного агентства рибного господарства України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях до Державного підприємства "Укрриба" та Фізичної особи-підприємця Чугу Анатолія Миколайовича про визнання недійним договору та зобов`язання повернути державне майно.

Відповідно до витягу з автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2021 дана справа передана на розгляд судді Маслію І.В.

Ухвалою від 17.06.2021 суд постановив відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання у справі призначити на 07 липня 2021 року о 10:30 год.

30.06.2021 на адресу суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній не погоджується з позовними вимогами та вважає їх необґрунтованими, оскільки, договір зберігання державного майна від 23.12.2016 № 9/16 припинений за угодою сторін з 07.06.2021, а майно актом приймання-передачі від 07.06.2021 повернене ДП «Укрриба».

05.07.2021 на адресу суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що між ФОП Чугу А.М. та ДП «Укрриба» ще 07.06.232021р. була укладена угода про розірвання договору зберігання державного майна №9/16 від 23.12.2016р. та майно повернуто по акту приймання передачі від 07.06.2021р. предмет позову на час подачі позову та відкриття провадження у справі був відсутній.

06.07.2021 на адресу суду надійшла відповідь на відзив від прокурора в якій останній заперечує твердження відповідачів та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На визначену судом дату (07.07.2021) у судове засідання з`явились прокурор та представник позивача 1, які повідомили суд про те, що усі наявні по справі докази ними подані та не заперечили проти закриття підготовчого провадження та призначення справи для розгляду по суті.

Ухвалою від 07.07.2021 суд постановив закрити підготовче провадження у справі з 10.08.2021 та призначити справу для судового розгляду по суті на 26.08.2021 о 10:00.

26.07.2021 на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив від відповідача 1.

Ухвалою від 26.08.2021 відкладено розгляд справи по суті на 14.09.2021 з підстав викладених у відповідній ухвалі.

03.09.2021 до суду від прокурора надійшли письмові пояснення, в яких останній просить врахувати суд що позивача Державне агентство рибного господарства України перейменовано на Державне агентство меліорації та рибного господарства України.

13.09.2021 від відповідачів надійшли клопотання про розгляд справи без участі їх представників.

На визначену судом дату з`явились прокурор та представники позивачів.

Прокурор та представник позивача1, підтримали позовні вимоги у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник позивача2 підтримав першу позовну вимогу, щодо другої позовної вимоги поклався на розсуд суду.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав.

Розглядаючи дану справу, суд з урахуванням ч. 2 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" приймає до уваги припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 14.09.2021 судом долучено вступну та резолютивну частину рішення до матеріалів справи без його проголошення в зв`язку з неявкою учасників процесу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників позивачів, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

В позовній заяві прокурором зазначено, що Вінницькою обласною прокуратурою у ході вивчення питання законності використання державного майна установлено, що спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства аграрної політики України «Про передачу гідротехнічних споруд» від 06.05.2003 № 126/752 до сфери управління Міністерства передано гідротехнічні споруди, включаючи рибоводні споруди та пов`язані з ними робочі машини і обладнання, інше майно, яке на момент приватизації не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених в процесі приватизації на базі підприємств рибного господарства.

Регіональні відділення Фонду державного майна України зобов`язано забезпечити приймання-передачу майна на баланс Державного підприємства «Укрриба» (далі - ДП «Укрриба»).

Згідно з додатком до вищевказаного наказу у переліку господарських товариств, створених у процесі приватизації на базі підприємств рибного господарства, зазначено СВАТ «Вінницярибгосп», майно якого (гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та пов`язані з ними робочі машини і обладнання) на момент приватизації не увійшло до статутних фондів товариств, не підлягає приватизації та передано на баланс ДП «Укрриба».

На виконання вищевказаного наказу від 06.05.2003 № 126/752 Державним департаментом рибного господарства прийнято наказ від 29.07.2003 № 205, яким затверджено акт передачі-прийому гідротехнічних споруд, що не увійшли до статутного фонду СВАТ «Вінницярибгосп» та передано на баланс ДП «Укрриба» на праві повного господарського відання.

Відповідно до вищезазначеного акта до складу об`єкта передачі входять гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та пов`язані з ними робочі машини і обладнання, інше майно (гідротехнічні споруди), що не увійшли до статутного фонду СВАТ «Вінницярибгосп» і передаються на баланс ДП «Укрриба», перелік яких наведено у додатку № 1, що є невід`ємною частиною акта.

У переліку гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду СВАТ «Вінницярибгосп» та передані на баланс ДП «Укрриба», який є додатком № 1 до акта приймання-передачі гідротехнічних споруд від 29.07.2003, серед інших зазначено такі гідротехнічні споруди: водовипуск 1 верховини (рік введення в експлуатацію 10.87); споруда регулююча (рік введення в експлуатацію 10.87); споруда регул. Випр. (рік введення в експлуатацію 05.86); гребля наг. ставок (рік введення в експлуатацію 05.76); дамба вир. Ставка Івча (рік введення в експлуатацію 05.86); гребля земляна (рік введення в експлуатацію 10.87); водоспуск, водовипуск з/б (рік введення в експлуатацію 10.87); водовипуск, водонапуск з/б (рік введення в експлуатацію 05.86); рибовловлювач (рік введення в експлуатацію 10.87).

Надалі між ДП «Укрриба» (Поклажодавець) та ФОП Чугу А.М. (Зберігач) 23.12.2016 укладено договір зберігання державного майна № 9/16.

Невід`ємною і складовою частиною договору є додатки, а саме: акт приймання-передачі державного нерухомого майна згідно з договором зберігання від 23.12.2016; протокол про договірну ціну за відповідальне зберігання державного майна від 23.12.2016.

У відповідності до листа Державного агентства рибного господарства України від 03.03.2021 за № 1-11.1-9/1241-21 вказаний договір зберігання є чинним на підставі п. 7.6. договору від 23.12.2016 № 9/16, зміни та доповнення до нього не вносились.

На основі викладеного, ФОП Чугу А.М. отримав на відповідальне зберігання гідроспоруди державної форми власності, які передані Державним Департаментом рибного господарства Міністерства аграрної політики України на баланс ДП «Укрриба».

Відповідно до протоколу про договірну ціну, плата за відповідальне зберігання державного майна становить 100 грн щомісячно, в тому числі ПДВ.

Прокурор в позовній заяві зазначає, що вищезазначений договір зберігання від 23.12.2016 № 9/16 містить ознаки та істотні умови, що передбачені законодавством для договорів оренди державного майна, а відтак цей правочин є удаваним, оскільки правовий аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що, як правило, договір зберігання укладається без права користування річчю, адже правовою природою такого договору є забезпечення збереження речі та повернення її неушкодженою, оскільки така річ перебуває у володінні зберігача, а не у користуванні. Право користування річчю зберігач може отримати за попередньою згодою поклажодавця, і в такому разі виникають правовідносини найму (якщо користування платне).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видами економічної діяльності ФОП Чугу А.М. є: прісноводне рибальство (основний); прісноводне рибництво (аквакультура); оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками; організування інших видів відпочинку та розваг; інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами; інші види роздрібної торгівлі поза магазинами.

Прокурор окремо звернув увагу суду на те, що у ФОП Чугу А.М. відсутній відповідний вид економічної діяльності 66.19 - зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач).

На думку прокурора договір оренди водних об`єктів від 14.08.2018 № -2, звітність форми 1-А риба (річна), види економічної діяльності фізичної особи-підприємця, дозвіл на спеціальне водокористування від 21.09.2018 № 472/ВН/49-д-18, режим експлуатації рибогосподарських технологічних водойм на 2021 рік та інформація, яка наведена у Паспорті технологічних водойм від 01.07.2015, - дає обґрунтовані підстави дійти висновку про укладення удаваного правочину -договору зберігання, під яким сторони мали на увазі договір оренди (найму) державного майна.

Вищезазначений договір зберігання містить ознаки та істотні умови, які передбачені для договорів оренди державного майна, а тому цей правочин є удаваним та таким, що укладений з перевищенням повноважень ДП «Укрриба», - без дозволу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях (на момент укладення договору Регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області). Крім цього, державний бюджет не отримує відповідні кошти за використання державного майна, а тому договір зберігання № 9/16 укладений з порушенням вимог цивільного законодавства України.

Щодо звернення прокурора в інтересах Державного агентства рибного господарства України (на день прийняття рішення перейменовано на Державне агентство меліорації та рибного господарства України) та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях, суд зазначає наступне.

На момент укладення спірного договору правомочною особою на укладання договору оренди державного нерухомого майна - гідротехнічних споруд є Фонд державного майна України та його регіональні відділення. Водночас ДП «Укрриба» є лише балансоутримувачем цього майна.

Чинним законодавством визначено органи, уповноважені державою здійснювати функції управління вищезазначеними гідротехнічними спорудами, а також контролю у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, регулювання оцінки майна.

З метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, Вінницькою обласною прокуратурою на адресу Державного агентства рибного господарства України неодноразово направлялись запити, у яких зазначалося про незаконне використання ФОП Чугу А.М. державного майна - гідротехнічних споруд (17.07.2019 № 05/1-286-19; 17.02.2021 № 05/2-99вих21).

За інформацією регіонального відділення від 20.08.2019 № 10-4/621 ФОП Чугу А.М. неодноразово надсилались попередження про необхідність оформлення договорів оренди на спірні гідроспоруди та початок оформлення правовідносин у правовому полі.

Однак вказаними державними органами упродовж тривалого часу належних заходів щодо приведення використання гідротехнічних споруд у відповідності до вимог законодавства та припинення порушення інтересів держави не вжито.

Тому враховуючи бездіяльність Державного агентства рибного господарства України (на день прийняття рішення перейменовано на Державне агентство меліорації та рибного господарства України) та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях, Вінницькою обласною прокуратурою на усунення порушень вжито представницькі заходи шляхом пред`явлення позову до суду про визнання недійсним договір зберігання від 23.12.2016 № 9/16, укладений між ДП «Укрриба» та ФОП Чугу А.М. та зобов`язання ФОП Чугу А.М. повернути державі в особі Державного рибного агентства України державне майно - гідротехнічні споруди, передані йому відповідно до договору зберігання від 23.12.2016 за № 9/16.

У відзивах на позовну заяву відповідачі не погоджуються з позовними вимогами та вважають їх необґрунтованими, оскільки між ФОП Чугу А.М. та ДП «Укрриба» ще 07.06.232021р. була укладена угода про розірвання договору зберігання державного майна №9/16 від 23.12.2016р. та майно повернуто по акту приймання передачі від 07.06.2021р. предмет позову на час подачі позову та відкриття провадження у справі відсутній, а тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі ст. 231 ГПК України.

У відповіді на відзив прокурор зазначив, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч. 1 ст. 1 Закону України «Про аквакультуру» (в редакції на час укладення договору) гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми (гідротехнічні споруди) - об`єкти нерухомого майна (земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водовипуски, водопостачальні, скидні та рибозбірноосушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовідведення), а також для запобігання шкідливій дії вод.

Згідно ДБН В.2.4-3:2010 «Гідротехнічні споруди. Основні положення» гідротехнічні споруди - споруди, що підпадають під вплив водного середовища, призначені для використання і охорони водних ресурсів, а також захисту від шкідливого впливу вод.

Відповідно до п. 1.3 Правил безпеки при експлуатації каналів, трубопроводів, інших гідротехнічних споруд у водогосподарських системах, затверджених наказом Міністерства надзвичайних ситуацій України № 661 від 03.04.2012, гідротехнічна споруда - інженерна споруда, призначена для керування водним режимом, використовування водних ресурсів або для запобігання шкідливій дії вод.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.ст. 626, 627 ЦК України).

За приписами ч.1 ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Як вбачається з матеріалів справи, між ДП «Укрриба» (відповідач1 в договорі Поклажодавець) та ФОП Чугу А.М. (відповідач2 в договорі Зберігач) 23.12.2016 укладено договір зберігання державного майна № 9/16.

Згідно з умовами п. 1.1. вказаного договору Поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання, згідно з актом приймання- передачі, державне нерухоме майно - гідротехнічні споруди, які обліковуються на балансі Поклажодавця і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України «Про передачу гідротехнічних споруд» від 06.05.2003 № 126/752.

Відповідно до п. 1.3. договору зазначене майно розташоване за адресою: Вінницька область, Літинський район, в межах земель Івчанської сільської ради (на сьогодні Літинська селищна рада Вінницького району Вінницької області).

Невід`ємною і складовою частиною договору є додатки, а саме: акт приймання-передачі державного нерухомого майна згідно з договором зберігання від 23.12.2016; протокол про договірну ціну за відповідальне зберігання державного майна від 23.12.2016.

В акті приймання-передачі гідротехнічних споруд зазначено такі нерухомі об`єкти: водовипуск 1 верховини, рік введення в експлуатацію - 1987, інвентарний номер 1047, реєстровий номер ФДМУ 25592421.41.ААЕЖАЕ030, первісна вартість 112502,72 грн; споруда регулююча, рік введення в експлуатацію - 1987, інвентарний номер 1048, реєстровий номер ФДМУ 25592421.41.ААЕЖАЕ063, первісна вартість 48215,75 грн; споруда регул. Випр, рік введення в експлуатацію - 1986, інвентарний номер 1049, реєстровий номер ФДМУ 25592421.41.ААЕЖАЕ065, первісна вартість 19450,41 грн; гребля наг. ставок, рік введення в експлуатацію - 1976, інвентарний номер 1055, реєстровий номер ФДМУ 25592421.41.ААЕЖАЕ048, первісна вартість 948231,15 грн; дамба вир. ставка Івча, рік введення в експлуатацію - 1986, інвентарний номер 1056, реєстровий номер ФДМУ 25592421.41.ААЕЖАЕ052, первісна вартість 194499,87 грн; гребля земляна, рік введення в експлуатацію - 1987, інвентарний номер 1064, реєстровий номер ФДМУ 25592421.41.ААЕЖАЕ043, первісна вартість 241074,54 грн; водоспуск, водонапуск з/б, рік введення в експлуатацію - 1987, інвентарний номер 1072, реєстровий номер ФДМУ 25592421.41.ААЕЖАЕ037, первісна вартість 241074,54 грн; водовипуск, водонапуск з/б, рік введення в експлуатацію - 1986, інвентарний номер 1073, реєстровий номер ФДМУ 25592421.41.ААЕЖАЕ038, первісна вартість 175051,57 грн; рибоуловлювач, рік введення в експлуатацію - 1987, інвентарний номер 1080, реєстровий номер ФДМУ 25592421.41.ААЕЖАЕ062, первісна вартість 16071,21 гривень.

Технічний стан об`єктів державного майна - придатний до використання.

У відповідності до п. 3.1. статуту ДП «Укрриба», затвердженого наказом Державного агентства рибного господарства України від 24.02.2017 № 98 (далі - Статут), метою діяльності Підприємства є утримання та ефективне використання державного майна, закріпленого за ним на праві господарського відання, задоволення суспільних потреб в продукції (роботах, послугах) Підприємства.

Згідно з ч. 1 п. 4.5. Статуту підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом.

У ч. 5 цього ж пункту зазначено, що розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, у тому числі передавати майно в оренду, підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Господарським кодексом України та іншими законами України.

Пунктами 8.2. та 8.3. передбачено, що відносини Підприємства з іншими підприємствами, установами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємство обирає предмет договору, визначає зобов`язання, інші умови господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України та цьому Статуту.

Відповідно до п 5.1. договору від 23.12.2016 № 9/16 передбачено, що за відповідальне зберігання державного майна розмір щомісячної плати визначається в протоколі про договірну ціну, який є невід`ємною частиною цього договору. Плата за відповідальне зберігання майна перераховується на розрахунковий рахунок Зберігана один раз на рік по закінченню календарного року до 15 січня наступного року на підставі Рахунку-фактури, який Зберігай направляє Поклажодавцю до 31 грудня звітного року.

Згідно з п. 2.1.3. договору від 23.12.2016 № 9/16 протягом місяця після укладення договору Зберігай зобов`язаний застрахувати майно, яке знаходиться на зберіганні, не менше ніж на його вартість, що визначена в акті приймання- передачі до цього договору.

Відповідно до п. 7.1. договір від 23.12.2016 № 9/16 набуває чинності з дня його підписання сторонами та діє один рік.

Пунктом 7.3. встановлено, що дія цього договору може бути припинена: за згодою сторін; за рішенням суду; у зв`язку із прийняттям законодавчих актів, які змінюють статус майна; в односторонньому порядку з ініціативи Поклажодавця, при порушенні Зберігачем передбачених обов`язків за цим договором та актами чинного законодавства.

Згідно з п. 7.6. у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

На основі викладеного, ФОП Чугу А.М. отримав на відповідальне зберігання гідроспоруди державної форми власності, які передані Державним Департаментом рибного господарства Міністерства аграрної політики України на баланс ДП «Укрриба».

Відповідно до протоколу про договірну ціну, плата за відповідальне зберігання державного майна становить 100 грн щомісячно, в тому числі ПДВ.

Статтею 944 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігав не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншим особам.

Частиною 1 ст. 946 Цивільного кодексу України визначено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній на момент укладення договору) визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

З визначення поняття договору оренди випливають такі ознаки оренди як різновиду майнового найму: оренда передбачає передачу майна у користування; таке користування є платним, що забезпечується внесенням орендарем орендодавцеві орендної плати у визначених розмірах; оренда передбачає передачу майна у строкове (тимчасове) користування; майно, що передається в оренду, може використовуватися орендарем виключно для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у вказаній редакції Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва є орендодавцем щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їхніх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук; Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у вказаній редакції істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін Щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Також статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено порядок укладання договору оренди, зокрема передбачено, що фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України, відповідному орендодавцеві, зазначеному у ст. 5 цього Закону.

Відповідно до ст. ст. 9, 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" укладенню договору оренди передує оцінка об`єкта оренди.

Відповідно до ч. 1 статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Частиною 2 ст. 235 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Правовий аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що, як правило, договір зберігання укладається без права користування річчю, адже правовою природою такого договору є забезпечення збереження речі та повернення її неушкодженою, оскільки така річ перебуває у володінні зберігача, а не у користуванні.

Право користування річчю зберігач може отримати за попередньою згодою поклажодавця, і в такому разі виникають правовідносини найму (якщо користування платне).

Правова природа договору зберігання з наданням зберігачеві права користування полягає у спрямуванні волі і волевиявлення сторін на зберігання речі, при цьому послугу надає зберігач, а оплачує поклажодавець, а у договорі майнового найму послугу оплачує наймач, який користується майном. Якщо ж сторони оформляють договором зберігання відносини оренди, відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 Цивільного кодексу України слід застосовувати положення про удаваний правочин.

Оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети - приховати інший правочин бажають досягти обидві сторони, то до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили.

У договорі від 23.12.2016 № 9/16 передбачено обов`язок Зберігача застрахувати майно, яке знаходиться на зберіганні, на користь Поклажодавця в порядку, визначеному законодавством. Зазначена вимога є обов`язковою при укладанні договору оренди державного майна та визначено у ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Отже, між відповідачами існують відносини оренди, а не зберігання, як зазначено у договорі, що є предметом спору.

За викладених обставин, договір зберігання державного майна №9/16 від 23.12.2016 є удаваним, таким що приховує відносини оренди.

Пунктом 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 «Про Методику розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна» передбачено, що у разі оренди нерухомого майна розмір річної орендної плати визначається шляхом множення вартості орендованого майна, визначеної експертним шляхом, на орендну ставку, визначену згідно з додатком № 2 до цієї постанови.

У разі, коли орендодавцем майна є Фонд державного майна України, його регіональне відділення, орендна плата спрямовується за майно, що не ввійшло до статутного фонду господарського товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації), - до державного бюджету. Якщо господарське товариство, створене у процесі приватизації (корпоратизації), утримує об`єкти житлового фонду, що не ввійшли до його статутного фонду, 70 відсотків орендної плати - до державного бюджету, ЗО відсотків - господарському товариству (п. 17 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786).

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Аналогічна правова позиція висловлена у п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарського договору).

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ст.ст. 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Конституції та законам України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, а також моральним засадам суспільства. До того ж, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як роз`яснено у п.2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №13, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Господарський суд, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій.

Як зазначалось вище, відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які ним передбачені, вирішенню підлягають питання правової природи оспорюваного правочину та характер спірних правовідносин сторін.

Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину, і сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою його недійсності.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Аналогічна правова позиція з вказаного питання викладена в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №924/263/17.

За статтею 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Вищезазначений договір зберігання містить ознаки та істотні умови, які передбачені для договорів оренди державного майна, а тому цей правочин є удаваним та таким, що укладений з перевищенням повноважень ДП «Укрриба», - без дозволу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях (на момент укладення договору Регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області).

До відзиву відповідачем-1 додано додаткову угоду від 07.06.2021 до договору зберігання державного майна № 9/16 від 23.12.2016 та Акт приймання-передачі державного майна (повернення майна з користування) від 07.06.2021 (Т2 а.с. 45, 46).

Пунктом 1 додаткової угоди від 07.06.2021 до договору зберігання державного майна № 9/16 від 23.12.2016 сторонами зазначено, що відповідно до п. 7.3. Договору та ч. 1 ст. 651 ЦК України Сторони вважають Договір припиненим за згодою сторін 07.06.2021 р.

Пунктом 2 додаткової угоди від 07.06.2021 до договору зберігання державного майна № 9/16 від 23.12.2016 визначено, що до цієї додаткової угоди додається Акт приймання-передачі від 07.06.2021, який є невід`ємною частиною даної додаткової угоди до Договору.

В Акті приймання-передачі від 07.06.2021 вказано, що за цим актом зберігач передає, а поклажодавець приймає державне нерухоме майно - гідротехнічні споруди залишковою вартістю станом на 07.06.2,88 грн, що розташовані за адресою: Вінницька область, Літинський район, в межах земель Івчанської сільської ради, а саме; Водовипуск 1 верховини; Недовипуск, водонапуск з/б; Водоспуск, водовипуск з/б; Гребля земляна; Гребля паг. Ставок; Дамба вир. ставка Івча; Рибоуловлювач; Споруда регул. Випр; Споруда регулююча.

Суд враховує надані учасниками справи докази, однак вважає, що оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладена у постанові від 04.04.2018 у справі №904/5212/17.

З урахуванням викладеного, позовна вимога першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури підлягають задоволенню в частині визнання недійсним договору зберігання від 23.12.2016 № 9/16, укладеного між ДП «Укрриба» та ФОП Чугу А.М.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ФОП Чугу А.М. повернути державі в особі Державного рибного агентства України державне майно - гідротехнічні споруди, передані йому відповідно до договору зберігання від 23.12.2016 за №9/16, суд відмовляє в задоволені позову на підставі наступного.

З матеріалів справи вбачається, що до відкриття провадження у справі (17.06.2021) складено Акт приймання-передачі від 07.06.2021, в якому зазначено, що за цим актом зберігач передає, а поклажодавець приймає державне нерухоме майно - гідротехнічні споруди залишковою вартістю станом на 07.06.2,88 грн, що розташовані за адресою: Вінницька область, Літинський район, в межах земель Івчанської сільської ради, а саме; Водовипуск 1 верховини; Недовипуск, водонапуск з/б; Водоспуск, водовипуск з/б; Гребля земляна; Гребля паг. Ставок; Дамба вир. ставка Івча; Рибоуловлювач; Споруда регул. Випр; Споруда регулююча (Т2 а.с. 46).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З урахуванням того, що спірне майно повернуто відповідачем 2 відповідачу1 за актом приймання-передачі від 07.06.2021 до відкриття провадження у справі 17.06.2021, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даної позовної вимоги як такої що заявлена безпідставно.

Твердження прокурора, що майно необхідно повернути державі в особі Державного агентства рибного господарства України (перейменованого на Державне агентство меліорації та рибного господарства України) суд оцінює критично, оскільки як зазначено прокурором в позовній заяві гідроспоруди державної форми власності були передані Державним Департаментом рибного господарства Міністерства аграрної політики України на баланс ДП «Укрриба» та у відповідності до п. 3.1. статуту ДП «Укрриба», затвердженого наказом Державного агентства рибного господарства України від 24.02.2017 № 98 метою діяльності Підприємства є утримання та ефективне використання державного майна, закріпленого за ним на праві господарського відання, задоволення суспільних потреб в продукції (роботах, послугах) Підприємства.

З огляду на викладене майно має бути передано балансоутримувачу, що і було здійснено актом приймання-передачі від 07.06.2021.

За приписами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Окрім того, господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному твердженню прокурора та позивачів та кожному із заперечень відповідачів, оскільки їх оцінка не може мати наслідком спростування висновків, до яких дійшов господарський суд під час вирішення даного спору.

Відтак, враховуючи наведене вище позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на відповідачів в рівних частинах, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 165, 232, 233, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір зберігання від 23.12.2016 № 9/16, укладений між Державним підприємством "Укрриба" та Фізичною особою-підприємцем Чугу Анатолієм Миколайовичем.

3. Відмовити в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ФОП Чугу А.М. повернути державі в особі Державного рибного агентства України державне майно - гідротехнічні споруди, передані йому відповідно до договору зберігання від 23.12.2016 за №9/16.

4. Стягнути з Державного підприємства "Укрриба" (вул. Тургенєвська, 82-А, м. Київ, 04053, ) на користь Вінницької обласної прокуратури (вул. Монастирська, 33, м. Вінниця, 21000, ) 1135,00 грн. - судових витрат зі сплати судового збору.

5. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Чугу Анатолія Миколайовича ( АДРЕСА_1 , РНОКППНОМЕР_1 ) на користь Вінницької обласної прокуратури (вул. Монастирська, 33, м. Вінниця, 21000, ) 1135,00 грн. - судових витрат зі сплати судового збору.

6. Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.

7. Рішення надіслати учасникам справи рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштових відправлень та на відомі суду адреси електронної пошти: , , , .

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається у порядку, визначеному ст.ст. 256, 257 та п.17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено 23 вересня 2021 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - прокуратурі (вул. Монастирська, 33, м. Вінниця, 21050)

3 - позивачу 1 (вул. Січових Стрільців, 45а, м. Київ, 04053)

4 - позивачу 2 (вул. Гоголя, 10, м. Вінниця, 21018)

5 - відповідачу 1 (вул. Тургенєвська, 82-А, м. Київ, 04053)

6 - відповідачу 2 (АДРЕСА_1)