РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.09.2021Справа № 910/1339/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Кучеренко А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи № 910/1339/21

За позовом Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські регіональні електромережі"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПГ Інвест"

про стягнення 1198052,38 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Шматко В.О.;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські регіональні електромережі" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПГ Інвест» (далі - відповідач) про стягнення 1198052,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором про постачання електричної енергії №220072784 від 15.09.2016 не розрахувався за отриману електричну енергію та перевищив договірні величини споживання, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення основний борг за спожиту електроенергію у розмірі 617494,61 грн, за перетікання реактивної електричної енергії у розмірі 49250,53 грн, за перевищення договірної величини споживання у розмірі 365383,76 грн, 3% річних у розмірі 52646,58 грн та інфляційні втрати у розмірі 113276,90 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2021 відкрито провадження у справі №910/1339/21 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

В судовому засіданні 23.03.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про продовження підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання.

30.04.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про залучення до участі у справі Український консорціум «Екосорб» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

11.05.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та зазначає, що заявлена до стягнення позивачем сума не відповідає дійсності, оскільки, як вбачається із тексту позовної заяви, відповідачем було сплачено кошти за спожиту електричну енергію у розмірі 764770,00 грн, у зв`язку з чим підлягає зменшенню розмір нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат. При цьому, відповідач наголошує на тому, що постачання електричної енергії здійснювалося позивачем також на адресу об`єкта, який не належить відповідачу, а отже він не зобов`язаний оплачувати те, що ним не споживалося. Разом з відзивом на позовну заяву відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності щодо вимог по заборгованості, яка виникла до 26.01.2018.

18.05.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій заперечує проти доводів відповідача та зауважує на тому, що ним помилково в тексті позовної заяви зазначено про оплату відповідачем 500000,00 грн, а не 50000,00 грн., тобто, останнім сплачено грошові кошти за спожиту електричну енергію на загальну суму 314770,00 грн. При цьому, позивач зазначає, що ним здійснювалося постачання електричної енергії виключно на об`єкти, зазначені відповідачем у договорі №220072784 від 15.09.2016, тоді як Український консорціум «Екосорб», як субспоживач, у згаданому договорі не зазначається.

В судовому засіданні 18.06.2021, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову в задоволенні клопотання відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Так, відповідно до статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Метою участі третіх осіб у справі є обстоювання ними власних прав і законних інтересів, на які може справити вплив рішення чи ухвала суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виступає в процесі на боці тієї сторони, з якою в неї існують певні правові відносини. Залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі вирішується господарським судом з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес до даної справи. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Позаяк, в поданому відповідачем клопотанні не наведено жодних обставин, з якими процесуальний закон пов`язує підстави залучення третіх осіб і судом таких обставин не встановлено.

Також, в судовому засіданні 18.06.2021, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті в цей же день у відповідності до приписів частини 6 статті 183 Господарського процесуального кодексу України.

В судових засіданнях у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошувались перерви, зокрема, до 16.08.2021.

Судове засідання, призначене на 16.08.2021 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.08.2021 судове засідання у справі призначено на 07.09.2021.

В судовому засіданні 07.09.2021 представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, втім подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи суд на місці постановив відмовити у його задоволенні, враховуючи таке.

Відповідно до частини 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Отже, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

При цьому, частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

У даному випадку суд, з метою дотримання процесуальних прав сторін, рівності сторін перед законом і судом, змагальності, дотримання принципів диспозитивності та пропорційності, закріплених положеннями статей 7, 8, 13-15 Господарського процесуального кодексу України, неодноразово відкладав розгляд справи та надавав таким чином відповідачу можливість забезпечити явку його уповноваженого представника у судове засідання та подати усі наявні в нього докази.

За таких обставин, суд зазначає, що у відповідача було достатньо часу та можливості для того, щоб в повному обсязі реалізувати свої процесуальні права, встановлені положеннями Господарського процесуального кодексу України.

Разом із тим, суд зазначає, що у судовому засіданні 10.08.2021 було задоволено усне клопотання відповідача про оголошення перерви у зв`язку з позасудовим врегулюванням спору. Втім, враховуючи майже місячний строк, відповідачем не надано жодних доказів на досягнення згоди між сторонами у позасудовому врегулюванні спору. При цьому, відповідач не був обмежений у своєму праві щодо забезпечення участі іншого представника у судове засідання, зокрема, директора.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи і не надав суду доказів наявності поважних причин неявки в судове засідання, суд на місці постановив розгляд справи по суті проводити за його відсутності.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 07.09.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.09.2016 між Публічним акціонерним товариством «Київобленерго» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПГ Інвест" (далі - споживач) укладено договір про постачання електричної енергії №220072784 (далі договір), згідно з п. 1.1 якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю 2340 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) ним електричної енергії та здійснює інші платежі за умовами цього договору. Приєднана потужність у точці підключення становить 5040кВА+150 кВт.

Пунктами 2.3.3, 2.3.4, 2.3.8 договору визначено, що споживач зобов`язується оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатку №4 «Порядок розрахунків за активну електроенергію» та додатку №6 «Порядок зняття показів розрахункових приладів обліку електричної енергії»; здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача згідно з умовами додатку №5 «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електричної енергії»; надавати постачальнику відомості про обсяги очікуваного споживання електричної енергії на наступний рік по кожній площадці вимірювання з помісячним розподілом до 01 (першого) листопада поточного року за формою додатку №2 «Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу».

У разі звільнення споживачем займаного приміщення, реорганізації чи ліквідації (у тому числі банкрутства), відчуження в будь-який спосіб займаного приміщення, споживач зобов`язаний повідомити постачальника за 20 діб до дня зміни власника приміщення і в цей самий термін здійснити сплату усіх видів платежів, передбачених цим договором, до дня зміни власника приміщення включно, а постачальник зобов`язаний припинити постачання електричної енергії з дня звільнення споживачем приміщення та розірвати даний договір (пункт 2.5 договору).

За перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених згідно з вимогами розділу 5 цього договору, споживач сплачує постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин. При цьому плата за перевищення договірної величини потужності стягується із споживачів з приєднаною потужністю 150 кВт і більше та середньомісячним споживанням 50000 кВт год і більше (пункт 4.2.2 договору).

Відповідно до пункту 5.1 договору, договірні величини споживання електричної енергії визначаються на рівнях заявлених споживачем згідно п.5.2 цього договору обсягів. Договірні величини споживання електричної енергії та потужності визначаються сторонами у додатку №2 «Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу», що є невід`ємною частиною цього договору.

Для визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності на наступний рік споживач не пізніше 1 листопада поточного року надає постачальнику відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії (включаючи обсяги споживання субспоживачів) за формою додатку №2 "Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу". Розмір очікуваного споживання електричної енергії визначається та вказується для кожної площадки вимірювання споживача. Споживачі, які розраховуються за електричну енергію за тарифами диференційованими за періодами часу, та споживачі постачальників за нерегульованим тарифом, електроустановки яких обладнані засобами диференційного (погодинного) обліку електричної енергії, додатково подають відомості про заявку величини споживання електричної потужності у години контролю максимального навантаження енергосистеми на відповідні розрахункові періоди. У разі потреби, у передбачених ПКЕЕ випадках, постачальник електричної енергії може вимагати від споживача надання обґрунтування очікуваних обсягів споживання. У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений термін, розмір очікуваного споживання електричної енергії (потужності) на наступний рік установлюється постачальником на рівні фактичного споживання відповідних періодів поточного року (пункт 5.2 договору).

Згідно з пунктом 5.7 договору, перевищення договірної величини споживання електричної енергії визначається під час підбиття підсумків розрахункового періоду на основі підтверджених даних розрахункового обліку електричної енергії та зазначається постачальником в розрахунковому документі.

Відповідно до пункту 7.1 договору, облік електроенергії, спожитої споживачем та (або) субспоживачами, приєднаними до електричних мереж споживача, здійснюється згідно з вимогами ПУЕ та ПКЕЕ. У разі порушення споживачем вимог нормативно-технічних документів щодо встановлення та експлуатації засобів обліку, їх покази не використовуються при розрахунках за спожиту електроенергію, а обсяги спожитої електроенергії визначаються постачальником розрахунково згідно з вимогами додатку №4 «Порядок розрахунків за активну електроенергію» та додатку №5 «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії».

Цей договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2016. Фінансові зобов`язання споживача по даному договору починаються з 15.08.2016, з показів засобів обліку, наведених в додатку №7 до договору. В частині виконання зобов`язань сторонами, договір продовжує діяти до повного їх виконання сторонами. Договір може бути розірвано і в інший термін за ініціативою будь-якої із сторін у порядку, визначеному чинним законодавством України (п. 9.4 договору).

Доказів розірвання даного договору сторонами суду не надано, а отже договір про постачання електричної енергії №220072784 від 15.09.2016 є дійсним та обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно додатку №1 «Загальна однолінійна схема електропостачання» до договору №220072784 від 15.09.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю "ПГ Інвест" є основним споживачем по відношенню до ТОВ «Захід Сервіс» та мешканцями будинку с. Чайки, вул. Коцюбинського, 3 та субспоживачем по відношенню до ТОВ «Валартін Фарма».

Обсяг постачання електричної енергії сторонами узгоджено в додатку №2 до договору , відповідно до якого обсяг електроенергії, що постачається за вересень 2016 року становить 10 тис кВт/год, за жовтень 2016 року - 250 тис кВт/год, за листопад 2016 року - 250 тис кВт/год, за грудень 2016 року - 250 тис кВт/год.

При цьому, пунктом 1.2 додатку №2 до договору визначено, що у разі ненадання споживачем у встановлений договором термін заявлених договірних величин споживання електричної енергії на наступний рік, постачальник електричної енергії встановлює споживачу обсяг очікуваного на наступний рік споживання електричної енергії на рівні фактичного споживання у відповідних періодах поточного року. Обсяг очікуваного на розрахунковий період споживання електричної енергії не повинен перевищувати гранично допустиме згідно умов даного договору споживання електричної енергії, визначене як добуток дозволеної до використання потужності, кількості днів в розрахунковому періоді та кількості годин роботи споживача.

Згідно додатку №3 «Режими постачання електричної енергії» до договору №220072784 від 15.09.2016, постачання електричної енергії здійснюється на наступні об`єкти споживача: будівельний майданчик/багатоквартирна житлова забудова за адресою с.Чайки, вул.Грушевського, 60 (ТП №1666, 1667, 1668, 1670) та очисні споруди (ТП №321).

Порядок розрахунків за активну електроенергію визначено в додатку №4 до договору №220072784 від 15.09.2016, згідно п. 1.1 якого розрахунковий період встановлено споживачу з 10 числа попереднього місяця до 10 числа розрахункового місяця. Оплата за активну електричну енергію виконується у формі авансової оплати з остаточним розрахунком по закінченні розрахункового періоду, який здійснюється протягом 5 операційних днів з дати закінчення розрахункового періоду.

Пунктом 3 додатку №4 до договору визначено, що отримання рахунків здійснюється особисто представником споживача за адресою: м. Вишневе, вул. Київська, 2б.

Додатком №5 «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електричної енергії» до договору сторони визначили порядок розрахунків за перетікання реактивної електричної енергії.

Відповідно до додатку №6 «Порядок зняття показів розрахункових приладів обліку електричної енергії та форма звіту споживача про покази приладів обліку» до договору №220072784 від 15.09.2016 споживач знімає покази всіх засобів обліку, перелік яких наведено в додатку №7 до договору та протягом 24 годин з моменту зняття показів лічильників оформлює звіт встановленої форми та надає його постачальнику.

Відповідно до акту №23 від 05.09.2016 погодження загальної потужності по ТП-1666, ТП-1667, ТП-1668, ТП-1670, складеного за участю представників ПАТ «Київобленерго» та ТОВ «ПГ Інвест», визначено, що дозволена потужність становить 2340 кВт. Окрім того, зазначено, що субспоживачами за даними ТП є ТОВ «Захід Сервіс» за потужністю 150 кВт -ІІ кат. та мешканці будинку с. Чайки, вул. Коцюбинського, 3 з сумарною потужністю 120 кВт - ІІІ кат.

На виконання умов договору, постачальник передав на визначені відповідачем в договорі об`єкти електричну енергію за період з серпня 2017 року по грудень 2018 року на загальну суму 946556,00 грн активної енергії, що підтверджується наявними в матеріалах справи звітами відповідача про використану електричну енергію та після закінчення розрахункового періоду виставив відповідачу у встановленому договором порядку рахунки-фактури на оплату активної електроенергії, а саме за серпень 2017 року в розмірі 23617,18 грн, за вересень 2017 року в розмірі 37842,76 грн, за жовтень 2017 року в розмірі 24627,46 грн, за листопад 2017 року в розмірі 41887,20 грн, за грудень 2017 року в розмірі 23878,13 грн, за січень 2018 року в розмірі 288788,56 грн, за лютий 2018 року в розмірі 30778,39 грн, за березень 2018 року в розмірі 67383,55 грн, за квітень 2018 року в розмірі 105937,19 грн, за травень 2018 року в розмірі 29921,15 грн, за червень 2018 року в розмірі 25124,77 грн, за липень 2018 року в розмірі 22387,08 грн, за серпень 2018 року в розмірі 23737,38 грн, за вересень 2018 року в розмірі 26338,24 грн, за жовтень 2018 року в розмірі 23824,90 грн, за листопад 2018 року в розмірі 28009,97 грн та за грудень 2018 року в розмірі 122472,09 грн та рахунки-фактури на оплату перетікання реактивної електричної енергії на суму, як зазначає позивач, 49250,53 грн, а саме за серпень 2017 року в розмірі 1794,20 грн, за вересень 2017 року в розмірі 1803,83 грн, за жовтень 2017 року в розмірі 1651,94 грн, за листопад 2017 року в розмірі 2558,43 грн, за грудень 2017 року в розмірі 2688,45 грн, за січень 2018 року в розмірі 10108,51 грн, за лютий 2018 року в розмірі 3677,36 грн, за березень 2018 року в розмірі 4109,99 грн, за квітень 2018 року в розмірі 5128,86 грн, за травень 2018 року в розмірі 2112,13 грн, за червень 2018 року в розмірі 1560,22 грн, за липень 2018 року в розмірі 1207,48 грн, за серпень 2018 року в розмірі 1038,60 грн, за вересень 2018 року в розмірі 1414,97 грн, за жовтень 2018 року в розмірі 251,06 грн, за листопад 2018 року в розмірі 649,68 грн та за грудень 2018 року в розмірі 3345,47 грн.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо постачання електроенергії.

Позаяк, відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором №220072784 від 15.09.2016 остаточного розрахунку за спожиту електричну енергію не здійснив, сплативши лише 314770,00 грн, при цьому, належних та допустимих доказів сплати за спожиту електроенергію у розмірі 764770,00 грн, як вказано у відзиві на позовну заяву, відповідачем під час розгляду справи суду не надано, у зв`язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі, як зазначає позивач, 617494,61 грн за використану активну енергію та 49250,53 грн за перетікання реактивної електричної енергії.

При цьому, судом встановлено, що на виконання вимог Закону України "Про ринок електричної енергії" від 13.04.2017 №2019-VIII, який набув чинності 11.06.2017, Загальними зборами акціонерів Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» від 13.11.2017 прийнято рішення про реорганізацію Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» шляхом виділу з нього Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» ().

Згідно п. 2.3 Статуту Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі", товариство є правонаступником ПАТ "Київенерго" в частині переданих йому майна, прав та обов`язків, необхідних для здійснення діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами, в тому числі, і в частині використання ліцензій та тарифів, виданих та встановлених для ПАТ «Київенерго».

Отже, Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські регіональні електромережі» є правонаступником прав і обов`язків Публічного акціонерного товариства «Киїобленерго».

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статей 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором енергопостачання, а відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України «Про ринок електричної енергії».

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Згідно з частиною 3 статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний, зокрема, сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Згідно пунктів 2.3.3, 2.3.4 договору споживач зобов`язався оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатку №4 «Порядок розрахунків за активну електроенергію» та додатку №6 «Порядок зняття показів розрахункових приладів обліку електричної енергії» та здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача згідно з умовами додатку №5 «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електричної енергії».

Зобов`язання в силу вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Додатком №4 до договору №220072784 від 15.09.2016 визначено, що остаточний розрахунок за фактично спожиту електроенергію здійснюється протягом 5 операційних днів з дати закінчення розрахункового періоду, який встановлено споживачу з 10 числа попереднього місяця до 10 числа розрахункового місяця.

Втім, як встановлено судом, відповідач, у встановлені договором строки, оплату за спожиту з серпня 2017 року по грудень 2018 року електроенергію (активну та реактивну) в повному обсязі не здійснив.

Тоді як, частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки позивачем відповідачу електричної енергії та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати електроенергії підтверджений матеріалами справи, її фактичними обставинами та не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за спожиту активну електроенергію та перетікання реактивної електроенергії.

В той же час, за розрахунком суду, розмір заборгованості за активну електричну енергію є більшим ніж заявлено позивачем, однак, враховуючи принцип диспозитивності господарського процесу та те, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, заборгованість за активну електроенергію підлягає стягненню у заявленому позивачем розмірі.

Водночас, з наданих позивачем доказів вбачається, що розмір заборгованості за перетікання реактивної електричної енергії, заявлений позивачем, є арифметично невірним, оскільки згідно наявних в матеріалах справи рахунків-фактур на оплату, а саме за серпень 2017 року в розмірі 1794,20 грн, за вересень 2017 року в розмірі 1803,83 грн, за жовтень 2017 року в розмірі 1651,94 грн, за листопад 2017 року в розмірі 2558,43 грн, за грудень 2017 року в розмірі 2688,45 грн, за січень 2018 року в розмірі 10108,51 грн, за лютий 2018 року в розмірі 3677,36 грн, за березень 2018 року в розмірі 4109,99 грн, за квітень 2018 року в розмірі 5128,86 грн, за травень 2018 року в розмірі 2112,13 грн, за червень 2018 року в розмірі 1560,22 грн, за липень 2018 року в розмірі 1207,48 грн, за серпень 2018 року в розмірі 1038,60 грн, за вересень 2018 року в розмірі 1414,97 грн, за жовтень 2018 року в розмірі 251,06 грн, за листопад 2018 року в розмірі 649,68 грн та за грудень 2018 року в розмірі 3345,47 грн розмір плати за перетікання реактивної електроенергії у заявлений позивачем період складає 45101,18 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню у розмірі 45101,18 грн; в іншій частині цих позовних вимог позивачу слід відмовити у зв`язку з недоведеністю.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 52646,58 грн та інфляційні втрати у розмірі 113276,90 грн за використану активну електроенергію.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не вірно було визначено базу нарахування (основну суму боргу) та період прострочення так як не враховано, що відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, за розрахунком суду, стягненню з відповідача підлягають 3% річних в сумі 50166,48 грн та інфляційні втрати в сумі 98733,02 грн, в іншій частині цих позовних вимог позивачу належить відмовити.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи відповідач допустив перевищення договірних величин споживання електроенергії у серпні, вересні 2017 року та січні, квітні, червні, грудні 2018 року на загальну суму 365383,76 грн.

Згідно статті 26 частини 6 Закону України "Про електроенергетику", яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, споживачі (крім населення та навчальних закладів) у випадку споживання електричної енергії понад договірну величину за розрахунковий період сплачують енергопостачальникам двократну вартість різниці фактично спожитої і договірної величини.

Відповідно до пункту 4.2.2 договору за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених згідно з вимогами розділу 5 цього договору, споживач сплачує постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин. При цьому плата за перевищення договірної величини потужності стягується із споживачів з приєднаною потужністю 150 кВт і більше та середньомісячним споживанням 50000 кВт год і більше.

Відповідач є споживачем з дозволеною потужністю 2340 кВт. Приєднана потужність у точці підключення становить 5040кВА+150 кВт.

Договірні величини споживання електричної енергії визначаються на рівнях заявлених споживачем згідно п.5.2 цього договору обсягів. Договірні величини споживання електричної енергії та потужності визначаються сторонами у додатку №2 «Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу», що є невід`ємною частиною цього договору (п.5.1 договору).

Пунктом 5.2 договору визначено, що для визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності на наступний рік споживач не пізніше 1 листопада поточного року надає постачальнику відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії (включаючи обсяги споживання субспоживачів) за формою додатку №2 „Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу".

При цьому, пунктом 1.2 додатку №2 до договору визначено, що у разі ненадання споживачем у встановлений договором термін заявлених договірних величин споживання електричної енергії на наступний рік, постачальник електричної енергії встановлює споживачу обсяг очікуваного на наступний рік споживання електричної енергії на рівні фактичного споживання у відповідних періодах поточного року. Обсяг очікуваного на розрахунковий період споживання електричної енергії не повинен перевищувати гранично допустиме згідно умов даного договору споживання електричної енергії, визначене як добуток дозволеної до використання потужності, кількості днів в розрахунковому періоді та кількості годин роботи споживача.

Відповідачем для визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності на наступний рік не було надано постачальнику відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії (включаючи обсяги споживання субспоживачів) на 2017-2018 роки за формою додатку №2 „Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу", а відтак розмір очікуваного споживання електричної енергії (потужності) у вказаний період визначався постачальником відповідно до пункту 5.2 договору та пункту 1.2 додатку №2 до договору.

Згідно з пунктом 5.7 договору, перевищення договірної величини споживання електричної енергії визначається під час підбиття підсумків розрахункового періоду на основі підтверджених даних розрахункового обліку електричної енергії та зазначається постачальником в розрахунковому документі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач визначив під час підбиття підсумків розрахункового періоду перевищення відповідачем договірної величини споживання у серпні та вересні 2017 року, січні, квітні, червні та грудні 2018 року та виставив відповідачу рахунки на оплату, а саме: № за серпень 2017 року на суму 23617,15 грн; № за вересень 2017 року на суму 34171,81 грн; № за січень 2018 року на суму 211933,40 грн; № за квітень 2018 року на суму 23127,98 грн; № за червень 2018 року на суму 749,11 грн та № за грудень 2018 року на суму 95401,46 грн, копії яких долучені до матеріалів справи. Втім відповідач за отриманими рахунками оплати за перевищення договірної величини споживання електричної енергії у встановлений строк не здійснив в повному обсязі.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що відповідачем не спростовано факту перевищення договірних величин споживання електроенергії в серпні, вересні 2017 року; січні, квітні, червні та грудні 2018 року, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідача плати за перевищення договірних величин споживання електричної енергії, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Разом з цим, відповідач заявив про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду за захистом свого права в частині стягнення заборгованості за період з 22.08.2017 по 25.01.2018 та відповідних нарахувань на вказані суми 3% річних та інфляції.

Як визначено ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 257, 258 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

В той же час, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" постановлено установити карантин на усій території України з 12.03.2020, який триває і на час ухвалення даного рішення.

Отже, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за період з 22.08.2017 до 25.01.2018 та відповідних нарахувань на вказані суми 3% річних та інфляційних втрат в силу приписів пункту 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину.

Відтак, у зв`язку з продовженням строків визначених ст. 257 ЦК України у суду відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності за вищезазначеними позовними вимогами.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») наголошено, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 у справі №924/233/18.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України щодо вірогідності доказів, свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

У зазначеному аспекті слід зазначити, що за результатом оцінки наданих сторонами доказів, цілком вірогідним є факт належного виконання позивачем умов договору щодо постачання відповідачу електричної енергії для забезпечення, визначених в договорі, потреб електроустановок споживача та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо своєчасного розрахунку за спожиту активну електроенергію, за перетікання реактивної електроенергії та за перевищення договірних величин споживання.

Позаяк, відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про неправомірність нарахування за спожиту електричну енергію за об`єктом нерухомості - каналізаційна насосна станція (очисні споруди), оскільки відсутність права власності на зазначений об`єкт не є підставою звільнення від взятого на себе зобов`язання за договором.

Пунктом 2.5 договору сторони погодили, що у разі звільнення споживачем займаного приміщення, реорганізації чи ліквідації (у тому числі банкрутства), відчуження в будь-який спосіб займаного приміщення, споживач зобов`язаний повідомити постачальника за 20 діб до дня зміни власника приміщення і в цей самий термін здійснити сплату усіх видів платежів, передбачених цим договором, до дня зміни власника приміщення включно, а постачальник зобов`язаний припинити постачання електричної енергії з дня звільнення споживачем приміщення та розірвати даний договір (пункт 2.5 договору).

Разом з цим, згідно з пунктом 6.18 Правил користування електричною енергією, що затверджені постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.1996, які були чинні на час укладення сторонами договору, у разі звільнення займаного приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією споживач зобов`язаний повідомити постачальника електричної енергії та (у разі наявності відповідного договору) електропередавальну організацію або основного споживача не пізніше ніж за 20 робочих днів до дня звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією та надати заяву щодо розірвання договору, і в цей самий термін здійснити сплату всіх видів платежів, передбачених відповідними договорами, до заявленого споживачем дня звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією включно.

Постачальник електричної енергії зобов`язаний припинити постачання електричної енергії за договором, а електропередавальна організація (основний споживач) - передачу електричної енергії (спільне використання технологічних електричних мереж) з заявленого споживачем дня звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією. За умови одночасного розірвання договору про постачання електричної енергії з попереднім споживачем, виплати всіх видів платежів, передбачених відповідними договорами, та звернення нового споживача щодо укладення договору про постачання електричної енергії в межах одного розрахункового періоду припинення електропостачання об`єкта не здійснюється.

У разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення споживачем постачальника електричної енергії та (у разі наявності відповідного договору) електропередавальну організацію або основного споживача про звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією споживач зобов`язаний здійснювати оплату спожитої на таких об`єктах електричної енергії та інших платежів виходячи з умов відповідних договорів.

З новим споживачем укладаються договори відповідно до вимог законодавства України, зокрема цих Правил та нормативно-технічних документів, після розірвання договорів зі споживачем, який звільняє приміщення.

Тобто, зобов`язання з розірвання договору про постачання електричної енергії з попереднім споживачем покладені на сторони такого договору і новий власник, який виявив бажання стати споживачем електричної енергії, не наділений ні повноваженнями вчиняти дії, направлені на розірвання договору про постачання електричної енергії, стороною якого він не був, ні нести будь-яких обов`язків у правовідносинах, які виникли між іншими суб`єктами.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року по справі №757/45133/15-ц.

Втім, доказів повідомлення позивача стосовно зміни правового титулу на об`єкти постачання електричної енергії за договором чи інших зауважень стосовно визначених договором точок постачання електричної енергії та вжиття у зв`язку з цим заходів до розірвання договору №220072784 від 15.09.2016 чи внесення змін до нього відповідачем суду не надано.

При цьому судом враховано, що відповідно до додатку №6 «Порядок зняття показів розрахункових приладів обліку електричної енергії та форма звіту споживача про покази приладів обліку» до договору №220072784 від 15.09.2016 споживач знімає покази всіх засобів обліку, перелік яких наведено в додатку №7 до договору та протягом 24 годин з моменту зняття показів лічильників оформлює звіт встановленої форми та надає його постачальнику.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у спірний період надавалися позивачу звіти про покази лічильників, в тому числі і за адресою спірного об`єкта постачання електричної енергії, які підписані представником відповідача без зауважень та заперечень, що свідчить про факт визнання відповідачем споживання електричної енергії і за вказаним об`єктом.

При цьому, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду у справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські регіональні електромережі".

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129 232, 236-234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські регіональні електромережі" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПГ Інвест" про стягнення 1198052,38 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПГ Інвест" (04071, м. Київ, вул. Воздвиженська, буд. 14, офіс 2; ідентифікаційний код 37974535) на користь Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські регіональні електромережі (08132, м. Вишневе, вул. Київська, буд. 2-Б; ідентифікаційний код 23243188) основний борг за спожиту електроенергію у розмірі 617494 (шістсот сімнадцять тисяч чотириста дев`яносто чотири) грн 61 коп., заборгованість за перетікання реактивної електричної енергії у розмірі 45101 (сорок п`ять тисяч сто одна) грн 18 коп., заборгованість за перевищення договірної величини споживання у розмірі 365383 (триста шістдесят п`ять тисяч триста вісімдесят три) грн 76 коп., 3% річних у розмірі 50166 (п`ятдесят тисяч сто шістдесят шість) грн 48 коп., інфляційні втрати у розмірі 98733 (дев`яносто вісім тисяч сімсот тридцять три) грн 02 коп. та судовий збір у розмірі 17653 (сімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят три) грн 40 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 20.09.2021.

Суддя Т.В. Васильченко