ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2021 р. Справа№ 910/21155/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 року

у справі № 910/21155/20 (суддя Баранова Д.О.)

за позовом Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро Класс"

про стягнення 131 850,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Військовий прокурор Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро Класс" про стягнення 131 850,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро Класс" порушило взяті на себе зобов`язання за укладеним з Міністерством оборони України договором № 286/2/18/37 про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби від 05.06.2018, виконання умов якого було забезпечено виданою відповідачем банківською гарантією № 3034-0618/ERL3v від 05.06.2018 на суму 131 850,00 грн, внаслідок чого наявні підстави для виплати бенефіціару вказаної суми.

Короткий зміст оскаржуваного рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 року у справі № 910/21155/20 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" на користь Міністерства оборони України суму банківської гарантії в розмірі 131 850 грн 00 коп.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері суму судового збору в розмірі 2 102 грн 00 коп.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем порушено зобов`язання щодо своєчасної сплати суми банківської гарантії, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 131 850, 00 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм процесуального права (ст.ст.2, 13, 42, 73, 74, ч.4 ст.75, 76, 77, 80, п.п. 3, 5, 8, ч. 3 ст.162, ч.2 ст.164, 174, 226, 236 Господарського процесуального кодексу України), неповним з`ясуванням обставин справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст.ст. 200, 216-218, 224, 230, 235, 236 Господарського кодексу України, ст.ст. 546, 560, 561, 563, 565, 569, 610, 611, 623, 625 Цивільного кодексу України, ст. 48 Бюджетного кодексу України, п.п. 3, 26, 36, 37, 44, 62, 79, 80 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 №639), п.5 ст.3 Уніфікованих правил міжнародної торгової палати для гарантій за першою вимогою 1992 року ( публікація МТП № 458), Міжнародних правил по тлумаченню термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року, а отже, не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

- судом не надано оцінку доводам відповідача щодо відсутності повноважень на підписання позовної заяви Заступником військового прокурора Київського гарнізону Коломійцем Р. та не наведено мотивів їх відхилення;

- прокуратурою не доведено наявності підстав для звернення до суду із позовом на захист інтересів держави в особі Міністерства оборони України, а судом не надано належної оцінки доводам відповідача щодо відсутності таких підстав та самостійної реалізації позивачем повноважень на захист державних інтересів;

- судом проігноровано вимоги процесуального законодавства, передбачені п.3 ч.3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язкового наведення у позовній заяві обґрунтованого розрахунку суми що стягується;

- судом не з`ясовано усіх обставин справи, зокрема, факту настання гарантійного випадку за банківською гарантією № 3034-0618/ERL3v від 05.06.2018, без встановлення якого стягнення гарантійного платежу з відповідача є безпідставним;

- застосування судом, у супереч приписам ст. 61 Конституції України, подвійної відповідальності за одне й теж саме порушення умов договору;

- судом проігноровано доводи відповідача про те, що вимога Міністерства оборони України не відповідала змісту банківської гарантії № 3034-0618/ERL3v від 05.06.2018.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2021 для розгляду апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 у справі № 910/21155/20 визначено колегію суддів у складі: Ткаченко Б.О. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Шапран В.В, Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.05.2021 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 у справі № 910/21155/20 залишено без руху. Роз`яснено Приватному акціонерному товариству «Айбокс Банк» про право усунення недоліків апеляційної скарги, надавши суду докази, які підтверджують сплату судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 поновлено строк на подання апеляційної скарги Приватному акціонерному товариству «Айбокс Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 у справі № 910/21155/20, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 у справі № 910/21155/20, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 у справі № 910/21155/20, призначено до розгляду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 у справі № 910/21155/20 у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників.

В зв`язку з перебуванням суддів Ткаченко Б.О., Андрієнко В.В. та Шапрана В.В. у відпустках повну постанову підписано 20.09.2021.

Стислий виклад позицій учасників справи (заяви по суті справи)

Київська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону надала до суду відзив на апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 у справі № 910/21155/20, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

06.07.2021 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк", у яких викладено заперечення проти поданого позивачем відзиву на апеляційну скаргу.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, 05.06.2018 між Міністерством оборони України (далі - замовник) та ТОВ "Євро Класс" (далі - постачальник) укладено договір про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/2/18/37 (далі - Договорі).

За умовами пункту 1.1. Договору постачальник зобов`язується у 2018 році поставити замовнику обладнання для закладів громадського харчування (39310000-8) (обладнання для їдалень, 4 найменування): 1. Комплект тари для продуктів: 2. Ящик - ноші для м`яса; 3. Ящик - ноші для риби; 4. Ящик - ноші для овочів, а саме: 1. Комплект тари для продуктів КТ5НМ; 2. Ящик - ноші для м`яса ЯНММ; 3. Ящик - ноші для риби ЯНРМ; 4. Ящик ноші для овочів ЯНОМ (далі - товар), зазначений у специфікації, а замовник зобов`язується забезпечити приймання та оплату товару в кількості та строки.

Як визначено в п. 1.2. Договору ціна, кількість та строки постачання товару визначаються специфікацією, за умовами якої, товар у загальній кількості відповідно до специфікації 228 шт. загальною вартістю 2 637 997, 84 грн. має бути поставлений в термін до 30.07.2018 включно з урахуванням додаткової угоди № 1.

Згідно з п. 3.1. Договору ціна договору становить 2 637 997,84 грн., у тому числі: без ПДВ - 2 197 498,20 грн., ПДВ - 439 499,60 грн. (за загальним фондом) (з урахуванням додаткової угоди № 1).

Як встановлено в п. 4.1. Договору розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 календарних днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунка-фактури на відвантажений товар, підписаного керівником та головним бухгалтером підприємства (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі), але не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення поточного бюджетного року.

Згідно з п. 5.1. Договору товар постачається на умовах DDP- склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року згідно з положеннями договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами, тощо.

Терміни постачання обладнання визначено у рознарядці замовника, яка є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 6.1.1. Договору визначено, що розрахунки за поставлений товар проводяться протягом 30 банківських днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформлених документів, передбачених Договором.

Відповідно до п. 6.3.1. Договору постачальник зобов`язаний забезпечити постачання товару у строки, встановлені договором.

Згідно з п. 10.1. Договору, договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

Пунктом 11.3. Договору визначено, що постачальник забезпечив виконання своїх зобов`язань за цим договором у розмірі 5 % ціни договору банківською гарантією від 05.06.2018 року № 3034-0618/ЕRL3v виданою ПАТ "Айбокс Банк" у сумі 131 850,00 грн.

05.06.2018 Приватним акціонерним товариством "Айбокс банк" (далі - гарант) було видано Товариству з обмеженою відповідальністю "Євро Класс" (далі - принципал) банківську гарантію № 3034-0618/ЕRL3v, відповідно до якої, гарант безвідклично та безумовно зобов`язався виплатити Міністерству оборони України (далі - бенефіціару) 131 850,00 грн (5% вартості договору), після одержання письмової вимоги бенефіціара, в якій стверджується про те, що принципал не виконав (неналежним чином виконав) свої зобов`язання щодо якості, кількості, строків постачання товару відповідно до договору.

Термін дії гарантії з 05.06.2018 по 01.02.2019 і будь-яка письмова вимога бенефіціара на оплату має бути отримана гарантом за адресою: Україна, 03150, м. Київ, вул. Ділова, 9 А.

Зобов`язання гаранта перед бенефіціаром припиняється у разі настання одного з таких випадків:

- сплати гарантом суми, на яку видано цю гарантію;

- закінчення строку дії цієї гарантії;

- відмови бенефіціара від своїх прав за цією гарантією шляхом повернення бенефіцаром гаранту оригіналу цієї гарантії.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі № 910/9123/19 позов Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Класс" задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Класс" на користь Міністерства оборони України 141 334 грн 05 коп. пені, 76 101 грн. 95 коп. штрафу та 3 261 грн. 54 коп. судового збору.

Приписами частини 4 статті 75 Господарського кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки на момент розгляду цієї справи рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі № 910/9123/19 набрало законної сили, встановлені у ньому факти та обставини не підлягають повторному доказуванню та мають обов`язкову силу для вирішення даної справи.

Так, вказаним рішенням встановлено, що позовні вимоги Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Класс" визнаються судом такими, що підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, враховуючи встановлений факт неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро Класс" умов договору поставки, у Міністерства оборони України виникло право на звернення до Публічного акціонерного товариства "Айбокс Банк" за виплатою суми банківської гарантії, наданням якої забезпечено виконання вищевказаного зобов`язання.

Вимогою (вих. № 286/6/7070) від 26.12.2018 позивач повідомив відповідача про неналежне виконання постачальником (Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро Класс") умов договору в частині встановлених термінів постачання. Враховуючи викладене та на підставі банківської гарантії позивач вказав, що Приватне акціонерне товариство "Айбокс Банк" зобов`язане невідкладно виплатити Міністерству оборони України грошові кошти у сумі 131 850,00 грн.

За результатами розгляду вказаної вимоги, відповідач листами (вих. № 64/12-б/б-01 від 06.02.2019 та № 398/12-б/б-01 від 25.01.2019) повідомив Міністерство оборони України про неможливість задоволення пред`явленої вимоги.

У зв`язку з тим, що відповідачем не виплачено позивачеві суми гарантії у розмірі 131 850,00 грн, останній звернувся до суду з даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Щодо доводів скаржника викладених в апеляційній скарзі, про відсутність у прокурора права звернення з цим позовом колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до абзаців 1-2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Абзацами 1-3 частини 4 цієї ж статті наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Як визначено в ст. 53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч. 3). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4). У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 5).

У свою чергу, відповідно до правової позиції, викладеної в ухвалі Верховного Суду від 19.07.2018 у справі №822/1169/17, аналіз ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає право стверджувати, що прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчить про наявність підстав для відповідного представництва.

За таких обставин, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.07.2018 у справі №926/1111/15, від 13.11.2018 у справі №910/2989/18, від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 21.01.2019 у справі №909/516/18.

Як визначено в п. 61 постанови Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 910/11919/17 згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор доводить бездіяльність органу, в інтересах якого він звертається до суду, а не можливість чи неможливість такого органу самостійно звернутися із цим позовом до суду.

Між тим, у постанові Великої Палати Верховного суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначено, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Судом апеляційної інстанції на виконання приписів статті 53 ГПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» проведено перевірку наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, зокрема встановлено, що прокурор при поданні позову обґрунтував нездійсненням Міністерством оборони України жодних заходів, спрямованих на відновлення порушених інтересів держави. На виконання частин 3-5 статті 53 ГПК України і частин 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звернувся до Міністерства оборони України з листом (вих. №16/6003 вих.20) від 09.11.2020, у якому просив повідомити чи вживалися претензійно-позовні заходи Міністерством оборони України щодо стягнення суми банківської гарантії від 05.06.2018 за № 3034-0618/ЕRL3v.

У свою чергу, надаючи відповідь прокурору на його звернення, Міністерство оборони України у своєму листі позицію щодо порушення інтересів держави жодним чином не висловило, про наміри самостійно звернутися з позовом чи провести перевірку щодо виявлених прокуратурою фактів не заявило, такі дії були правомірно оцінені прокурором як бездіяльність.

Колегія суддів також вважає, що наведене прокурором у позовній заяві обґрунтування наявності правових підстав для звернення ним до суду з позовом у цій справі є сумісним з розумінням «інтереси держави» та враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.02.2021 у справі № 910/261/20.

За наведених підстав колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що прокурором дотримано процедуру, встановлену частинами 3 та 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, відтак, відповідні доводи апеляційної скарги оцінюються судом апеляційної інстанції критично.

Статтею 200 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони.

За змістом ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За визначенням частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 6, 627, 628 ЦК України).

Частинами 1, 2 статті 180 ГК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів ( частина 1 статті 181 ГК України).

За приписами статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з статтею 526 ЦК України, яка кореспондуються з статтею 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Як встановлено в статті 561 ЦК України гарантія діє протягом строку на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше.

Згідно з частинами 2, 4 статті 563 ЦК України вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта в межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

Відповідно до ч. 2 ст. 564 ЦК України гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності - у розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справах доказами, банк отримав від Міністерства оборони України (вих. № 286/6/7070) від 26.12.2018 вимогу, щодо перерахування коштів за Гарантією у сумі 131 850,00 грн. За результатом розгляду вказаної вимоги, відповідач листами (вих. № 64/12-б/б-01 від 06.02.2019 та № 398/12-б/б-01 від 25.01.2019) повідомив Міністерство оборони України про неможливість задоволення пред`явленої вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 565 ЦК України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання регулюються Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземній валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639 (далі - Положення), відповідно до п. 9 частини 3 розділу І якого гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

У даному випадку Гарантія є безумовною і безвідкличною, це гарантія, за якою банк-гарант у разі порушення принципалом свого зобов`язання, забезпеченого Гарантією, сплачує кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов.

При цьому в частині змісту вимоги та доданих до неї документів законодавцем чітко встановлено, що обов`язковим є зазначення у вимозі або у доданих до неї документах того, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Проте обов`язкового переліку документів, які мають бути додані до вимоги по гарантії, закон не містить, тобто законодавець залишив на розсуд особи, яка складає гарантію, визначення у тексті гарантії певного переліку документів, які повинні бути додані до вимоги за гарантією.

Згідно з пунктом 36 Положення банк-гарант (резидент), отримавши від бенефіціара або банку бенефіціара, або іншого банку вимогу, перевіряє достовірність цієї вимоги, а також те, що вона становить належне представлення.

Відповідно до пункту 37 Положення банк-гарант (резидент) сплачує кошти бенефіціару за гарантією в разі отримання вимоги, що становить належне представлення.

Враховуючи статті 560, 563, 565 ЦК України обов`язок гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією та направлення кредитором гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі № 910/21641/17, від 20.06.2018 у справі № 904/9536/17, від 02.03.2018 у справі № 910/8297/17 та від 14.11.2019 у справі № 910/20326/17.

Відтак, Міністерство оборони України набуло право отримати кошти від Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» у розмірі суми банківської гарантії від 05.06.2018 року № 3034-0618/ЕRL3v, зміст якої відповідає вимогам статті 563 ЦК України та Положення.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що судом проігноровано вимоги процесуального законодавства, передбачені п.3 ч.3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язкового наведення у позовній заяві обґрунтованого розрахунку суми що стягується, відповідно до наступного.

Як встановлено вище, ПАТ «Айбокс Банк» взяло на себе безвідкличні та безумовні зобов`язання виплатити бенефіціару суму, у розімірі 131 850,00 грн, у випадку невиконання (неналежного виконання) принципалом умов Договору (щодо якості, кількості, строків). Надана Приватним акціонерним товариством «Айбокс Банк» банківська гарантія на суму 131 850,00 грн є фіксованою. Інших умов щодо зміни зазначеної суми в укладеній між сторонами гарантії не визначено, а отже і підстав для здійснення розрахунку суми гарантії не передбачено.

Посилання апелянта у апеляційній скарзі на порушення приписів ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності за одне й теж саме порушення умов Договору судом апеляційної інстанції до уваги не приймається, оскільки відповідно до ст. 562 ЦК України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

За своєю правовою природою гарантія має автономний (незалежний) характер від основного зобов`язання та відповідно не залежить від обставин припинення основного зобов`язання. У зв`язку з цим виплата гарантом суми, на яку видано гарантію, жодним чином не може зараховуватись в рахунок виконання основного зобов`язання та відповідно впливати на його чинність/припинення. У свою чергу сплата принципалом (постачальником) відповідно до умов договору поставки штрафних санкцій за порушення строків поставки товару не виключає обов`язку гаранта сплатити кредитору грошову суму за гарантією, оскільки сама по собі сплата постачальником штрафних санкцій за договором не усуває факту допущеного порушення зобов`язання та не позбавляє кредитора права на задоволення своїх вимог за рахунок гарантії. Тобто зазначені способи забезпечення виконання зобов`язання (штрафні санкції та гарантія) не є взаємовиключними. Аналогічний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.04.2019 у справі №910/2693/18.

Таким чином, стягнення з третьої особи штрафних санкцій за судовим рішення у справі № 910/9123/19 за порушення строків поставки за Договором поставки та стягнення з відповідача банківської гарантії у даній справі не свідчить про подвійну відповідальності за одне й теж саме порушення.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що судом першої інстанції проігноровано доводи відповідача про те, що вимога Міністерства оборони України не відповідала змісту банківської гарантії № 3034-0618/ERL3v від 05.06.2018, виходячи з наступного.

Як визначено в п. 2 р. І Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах (затв. постановою Правління НБУ від 15.12.2004 № 639), безумовна гарантія - гарантія, за якою банк-гарант разі порушення принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, сплачує кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов.

Згідно п. 1 гл. 2 р. III Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах (затв. постановою Правління НБУ від 15.12.2004 № 639), у разі настання гарантійного випадку і для отримання відшкодування, забезпеченого гарантією, бенефіціар може подати безпосередньо до банку-гаранта або до банку-резидента (залежно від того, як це визначено умовами гарантії) вимогу для отримання відшкодування, забезпеченого гарантією, а також усі документи, передбачені умовами гарантії (якщо таке подання в ній передбачено).

При цьому, гарантія не містить застережень щодо змісту вимоги та доданих до неї документів.

Отже, з умов гарантії та норм права слідує, що обов`язок гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, та направлення кредитором гаранту письмової вимоги. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає.

Матеріалами справи підтверджується надходження до банку вимоги (вих. № 286/6/7070) від 26.12.2018 від Міністерства оборони України, в якій позивач повідомив Приватне акціонерне товариство "Айбокс Банк" про неналежне виконання постачальником (Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро Класс") умов договору в частині встановлених термінів постачання та на підставі банківської гарантії вказав, що Приватне акціонерне товариство "Айбокс Банк" зобов`язане виплатити Міністерству оборони України грошові кошти у сумі 131 850,00 грн.

Разом із цим, як передбачено наведеною вище судом нормою статті 563 ЦК України, щодо форми вимоги по гарантії, то законом встановлено тільки обов`язок про пред`явлення вимоги у письмовій формі. Щодо змісту вимоги та змісту доданих до неї документів, то законодавець також встановив, що обов`язковим є зазначення або у вимозі або у доданих до неї документах - у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. І також законодавець встановив, що кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

Проте, щодо обов`язкового переліку документів, які мають бути додані до вимоги по гарантії, то закон такого переліку не містить, натомість вказує, що до вимоги додаються документи, вказані в гарантії.

Тобто законодавець залишив на вирішення особи, яка складає гарантію, визначення у тексті гарантії переліку документів, які повинні бути додані до вимоги за гарантією.

З огляду на вище викладене, враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається, підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи.

Згідно з ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також із дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 у справі № 910/21155/20 на час апеляційного провадження. У зв`язку з закінченням апеляційного провадження колегія суддів вважає за необхідне поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 у справі № 910/21155/20.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 у справі № 910/21155/20 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 у справі № 910/21155/20 залишити без змін.

2. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Айбокс Банк".

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 у справі № 910/21155/20.

4. Матеріали справи № 910/21155/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді В.В. Шапран

В.В.Андрієнко