ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2021м. ДніпроСправа № 904/6546/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Південний машинобудівний завод імені О. М. Макарова" (м. Дніпро)

до Фізичної особи-підприємця Лопанова Дениса Юрійовича (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором відповідального зберігання № 358 від 17.10.2019 у загальному розмірі 93 414 грн. 52 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Виробниче об`єднання "Південний машинобудівний завод імені О. М. Макарова" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Лопанова Дениса Юрійовича (далі - відповідач) заборгованість за договором відповідального зберігання № 358 від 17.10.2019 у загальному розмірі 93 414 грн. 52 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 46 000 грн. 00 коп. - основний борг;

- 42 477 грн. 50 коп. - пеня;

- 3 936 грн. 38 коп. - інфляційні втрати;

- 1 000 грн. 64 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором відповідального зберігання № 358 від 17.10.2019 в частині повного та своєчасного розрахунку за надані позивачем в період з липня по грудень 2020 року послуги зберігання майна, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 46 000 грн. 00 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 5.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 06.08.2020 по 06.07.2021 в сумі 42 477 грн. 50 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з серпня 2020 року по травень 2021 року у сумі 3 936 грн. 38 коп., а також 3% річних за період прострочення з 06.08.2020 по 12.07.2021 у сумі 1 000 грн. 64 коп.

Також позивач просить суд стягнути витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 26.07.2021 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

З приводу дотримання прав відповідача під час розгляду даної справи судом, слід зазначити таке.

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Слід відзначити, що поштове відправлення на адресу відповідача, в якому містилася ухвала суду від 22.07.2021, було повернуто за зворотною адресою з довідкою АТ "Укрпошта" форми 20 "За закінченням терміну зберігання" (а.с.52-55).

З цього приводу суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49035, м. Дніпро, вулиця Карпатська, будинок 2А, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача (а.с.47).

Так, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б).

При цьому, до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її офіційним місцезнаходженням, визначеним у відповідному державному реєстрі) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

Крім того, частиною 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Також судом враховані положення Правил надання послуг поштового зв`язку, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (далі Правила).

Так, порядок доставки поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань юридичним особам узгоджується оператором поштового зв`язку разом з юридичною особою. Для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих Правил (пункт 94 Правил).

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на юридичну особу (фізичну особу-підприємця).

У разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15.

При цьому, суд окремо звертає увагу, що з 01.01.2020 набрали чинності зміни до Правил надання послуг поштового зв`язку, внесені Постановою Кабінету Міністрів України № 1149 від 27.12.2019, відповідно до яких:

- рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка". Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 991 Правил);

- рекомендовані поштові відправлення з позначкою "Судова повістка", адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 992 Правил).

Таким чином, зберігання відділенням АТ "Укрпошта" поштових відправлень суду, які є "Судовими повістками" в розумінні чинного законодавства України в період більше, ніж три робочі дні, а також їх повернення із непередбачених для "Судових повісток" причин є неправомірним. Більше того, такі дії зумовлюють порушення права позивача на своєчасне вирішення справи судом.

Також, суд наголошує, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області по даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Враховуючи викладене, неперебування відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.03.2018 у справі № 911/1163/17 та від 10.05.2018 у справі № 923/441/17.

За таких обставин можна дійти висновку, що невручення ухвали суду відбулось через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал). Відповідач, у разі незнаходження за своєю офіційною (юридичною) адресою, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Так, ухвалою суду від 12.07.2021, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Однак, станом на 16.09.2021 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки у відповідача було достатньо часу для подання як відзиву на позову заяву так і доказів погашення спірної заборгованості, у разі їх наявності, чого відповідачем зроблено не було, будь-яких заперечень чи відомостей щодо викладених у позовній заяві обставин відповідачем суду також не повідомлено.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, а також доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору зберігання, строку його дії, порядок та строки його виконання, загальна вартість наданих послуг, настання строку їх оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати, наявність підстав для стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних у заявлених сумах.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 17.10.2019 між Державним підприємством "Виробниче об`єднання "Південний машинобудівний завод імені О. М. Макарова" (далі - зберігач, позивач) та Фізичною особою -підприємцем Лопановим Денисом Юрійовичем (далі - поклажодавець, відповідач) укладено договір відповідального зберігання № 358 (далі - договір, а.с.18-19), відповідно до умов якого зберігач зобов`язується прийняти на відповідальне зберігання 300 кубічних метрів деревини (далі - майно), а також, повернути поклажодавцю на першу його вимогу або після закінчення терміну дії договору це майно у кількості, вказаній в акті прийому-передачі, підписаному уповноваженими представниками обох сторін (пункт 1.1. договору).

У пункті 9.1. договору сторони визначили, що договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020 або до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Доказів визнання недійсним або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором зберігання, який підпадає під правове регулювання норм глави 66 розділу ІІІ Книги п`ятої Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

У пункті 1.2. сторони погодили, що зберігання майна у відповідності до договору здійснюється на території збиту (ангар, розташований за адресою: вулиця Криворізька, м.Дніпро).

Загальна заставна вартість майна поклажодавця складає 40 000 грн. 00 коп. (пункт 1.3. договору).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Згідно з пунктом 1.4. договору термін зберігання до 31.12.2020.

Відповідно до частини 1 статті 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

До договору сторонами було підписано Додаток № 1 - Протокол узгодження договірної ціни, відповідно до якого поклажодавець, в особі ФОП Лопанова Д.Ю., та зберігач, в особі генерального директора ДП "ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова" Войта С.М., дійшли згоди про розмір договірної ціни на послугу зберігання, яка складає 150 грн. 00 коп., ПДВ - 30 грн. 00 коп., всього - 180 грн. 00 коп. (а.с.20).

У пункті 3.1.1. договору сторони також визначили, що вартість послуг по зберіганню складає 150 грн. 00 коп., ПДВ - 30 грн. 00 коп., всього: 180 грн. 00 коп. за добу, за зберігання 300 метрів кубічних, що надаються для зберігання та підтверджені протоколом договірної ціни (додаток № 1) (пункт 3.1.1. договору).

Пунктом 3.2. договору передбачено, що розмір оплати може переглядатися за згодою сторін зі складанням додаткової угоди.

Так, у подальшому, 02.02.2020 між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду № 1 до договору № 358 від 17.10.2019, за умовами пункту 1 якої сторони погодили викласти пункту 3.1.1. договору у наступній редакції: "вартість послуг по зберіганню складає 208 грн. 33 коп., ПДВ - 41 грн. 67 коп., разом: 250 грн. 00 коп. за добу, за зберігання 300 метрів кубічних, що надаються для зберігання та підтверджені протоколом договірної ціни (додаток № 1) (а.с. 21).

Крім того, позивачем та відповідачем був підписаний протокол узгодження договірної ціни (додаток № 1 до додаткової угоди № 1), відповідно до якого поклажодавець, в особі ФОП Лопанова Д.Ю., та зберігач, в особі генерального директора ДП "ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова" Войта С.М., дійшли згоди про розмір договірної ціни на послугу зберігання, яка складає 208 грн. 33 коп., ПДВ - 41 грн. 67 коп., разом: 250 грн. 00 коп. за добу (а.с. 22).

Як вбачається з матеріалів справи, в період з липня по грудень 2020 року на виконання умов договору позивачем були надані відповідачу послуги зберігання майна, загальна вартість яких склала 46 000 грн. 00 коп., на підтвердження чого сторонами складені наступні акти приймання-передачі наданих послуг до договору № 358 від 17.10.2019:

- акт прийняття-здачі послуг від 31.07.2020 на суму 7 750 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ - 1 291 грн. 67 коп. (а.с. 29);

- акт прийняття-здачі послуг від 31.08.2020 на суму 7 750 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ - 1 291 грн. 67 коп. (а.с. 30);

- акт прийняття-здачі послуг від 31.09.2020 на суму 7 500 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ - 1 250 грн. 00 коп. (а.с. 31);

- акт прийняття-здачі послуг від 31.10.2020 на суму 7 750 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ - 1 291 грн. 67 коп. (а.с. 32);

- акт прийняття-здачі послуг від 31.11.2020 на суму 7 500 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ - 1 250 грн. 00 коп. (а.с. 33);

- акт прийняття-здачі послуг від 31.12.2020 на суму 7 750 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ - 1 291 грн. 67 коп. (а.с. 34).

Вказані акти підписані позивачем та відповідачем та скріплені їх печатками без будь-яких зауважень; підписанням актів сторони підтверджують, що послуги виконано якісно, сторони взаємних претензій не мають, про що зазначено в кожному із наведених вище актів.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання поклажодавцем акту здачі-прийняття наданих послуг, який є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за надані послуги.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності заперечень відповідача стосовно обсягів, строку, вартості та якості наданих послуг.

Протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу прийняття послуг за зазначеними актами відповідачем також не заявлено.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов`язань за ним.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку зберігача за договором надати послугу зберігання відповідає обов`язок поклажодавця оплатити вартість цієї послуги.

Відповідно до пункту 3.1. договору розрахунки за послуги зберігання поклажодавець виконує щомісячно до 5-го числа місяця наступного за звітним, за майно, що фактично зберігалось.

У зв`язку з прийняттям у спірний період послуг відповідачем, позивачем виставлені відповідачу наступні платіжні вимоги-доручення:

- платіжна вимога-доручення № 018065 від 31.07.2020 на суму 7 750 грн. 50 коп. (а.с. 23);

- платіжна вимога-доручення № 018083 від 31.08.2020 на суму 7 750 грн. 50 коп. (а.с. 24);

- платіжна вимога-доручення № 018094 від 31.09.2020 на суму 7 500 грн. 50 коп. (а.с. 25);

- платіжна вимога-доручення № 018103 від 31.10.2020 на суму 7 750 грн. 50 коп. (а.с. 26);

- платіжна вимога-доручення № 018118 від 30.11.2020 на суму 7 500 грн. 50 коп. (а.с. 27);

- платіжна вимога-доручення № 018124 від 21.12.2020 на суму 7 750 грн. 50 коп. (а.с. 28).

Як зазначає позивач, ним взяті на себе зобов`язання щодо надання послуг були виконані у повному обсязі та належним чином, претензій щодо якості та обсягу наданих послуг відповідач з моменту їх надання і до теперішнього часу не висловлював, в свою чергу відповідачем взяті на себе зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати наданих позивачем послуг були порушені - надані послуги оплачені у встановленому договором порядку не були внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 46 000 грн. 00 коп., що і стало причиною звернення позивача із позовом до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на таке.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи визначені контрагентами у підпункті 3.1. договору порядок розрахунків за надані послуги, приймаючи до уваги їх прийняття відповідачем за актами приймання-передачі, строк оплати на суму 46 000 грн. 00 коп. є таким, що настав.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження повної оплати наданих позивачем в період з липня по грудень 2020 року послуг на суму 46 000 грн. 00 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи зазначені вище норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 46 000 грн. 00 коп.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У пункті 5.2. договору сторони визначили, що за порушення терміну оплати (прострочення платежу) послуг зберігача, згідно з пунктом 3.1. договору, а також, неотримання майна назад по закінченню терміну зберігання, поклажодавець виплачує зберігачу пеню у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення.

За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 5.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 06.08.2020 по 06.07.2021 в сумі 42 477 грн. 50 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем у позовній заяві (а.с. 4-5), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості, але невірно визначено періоди прострочення, оскільки не було враховано наступне:

- відповідно до норм частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Так, граничним строком оплати наданих у серпні та листопаді 2020 року є 07.09.2020 та 07.12.2020, відповідно;

- згідно із Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу тане може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Позивачем вказана вимога закону не врахована та здійснено нарахування пені у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення без урахування обмежень, встановлених Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань";

- у відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором,припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Так, позивачем періоди прострочення, в які він здійснює нарахування заявленої до стягнення пені, визначено без урахування положень частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, які перевищують 6 місяців.

Отже, розрахунок пені, наведений у позовній заяві (а.с.4-5), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає умовам договору, вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, врахувавши положення Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, здійснивши власний розрахунок пені, господарський суд встановив наступне:

- за актом прийняття-здачі послуг від 31.07.2020 на суму 7 750 грн. 00 коп., граничний термін оплати - 05.08.2020; заборгованість складає 7 750 грн. 00 коп., отже в період прострочення з 06.08.2020 по 05.02.2021 пеня підлягає нарахуванню на суму заборгованості у розмірі 7 750 грн. 00 коп. та в цей період складає 467 грн. 79 коп.;

- за актом прийняття-здачі послуг від 31.08.2020 на суму 7 750 грн. 00 коп., граничний термін оплати, з урахуванням норм частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 07.09.2020; заборгованість складає 7 750 грн. 00 коп., отже в період прострочення з 08.09.2020 по 06.03.2021 пеня підлягає нарахуванню на суму заборгованості у розмірі 7 750 грн. 00 коп. та в цей період складає 458 грн. 25 коп.;

- за актом прийняття-здачі послуг від 31.09.2020 на суму 7 500 грн. 00 коп., граничний термін оплати - 05.10.2020; заборгованість складає 7 500 грн. 00 коп., отже в період прострочення з 06.10.2020 по 05.04.2021 пеня підлягає нарахуванню на суму заборгованості у розмірі 7 500 грн. 00 коп. та в цей період складає 454 грн. 76 коп.;

- за актом прийняття-здачі послуг від 31.10.2020 на суму 7 750 грн. 00 коп., граничний термін оплати - 05.11.2020; заборгованість складає 7 750 грн. 00 коп., отже в період прострочення з 06.11.2020 по 05.05.2021 пеня підлягає нарахуванню на суму заборгованості у розмірі 7 750 грн. 00 коп. та в цей період складає 473 грн. 95 коп.;

- за актом прийняття-здачі послуг від 31.11.2020 на суму 7 500 грн. 00 коп., граничний термін оплати, з урахуванням норм частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 07.12.2020; заборгованість складає 7 500 грн. 00 коп., отже в період прострочення з 08.12.2020 по 06.06.2021 пеня підлягає нарахуванню на суму заборгованості у розмірі 7 500 грн. 00 коп. та в цей період складає 465 грн. 45 коп.;

- за актом прийняття-здачі послуг від 31.12.2020 на суму 7 750 грн. 00 коп., граничний термін оплати - 05.01.2021; заборгованість складає 7 750 грн. 00 коп., отже в період прострочення з 06.01.2021 по 05.07.2021 пеня підлягає нарахуванню на суму заборгованості у розмірі 7 750 грн. 00 коп. та в цей період складає 487 грн. 29 коп., а всього 2 807 грн. 49 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 2 807 грн. 49 коп.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з серпня 2020 року по травень 2021 року у сумі 3 936 грн. 38 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с.6), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди нарахування інфляційних втрат, але арифметично розрахунок проведено невірно.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди нарахування інфляційних втрат, але арифметично розрахунок проведено невірно.

Отже, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

При цьому, здійснюючи власний розрахунок інфляційних втрат, суд враховані правові позиції, викладені у постановах Верховного суду щодо вказаного питання, а саме:

- Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 зазначив, що у кредитора згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення;

- згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/600/18, викладеною у постанові від 05.07.2019, нарахування інфляційних втрат за наступний період має здійснюватися з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання;

- зазначена позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/306/18 від 30.07.2019, а також у постановах Верховного Суду у справах № 905/306/18, №908/1928/18, № 904/4565/18, №904/4083/18, № 904/10242/17, № 913/63/18.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат у відповідності до правових позицій вказаних вище постанов Верховного Суду, господарський суд встановив, що у вказаних періодах інфляційні втрати становлять більший розмір, ніж розраховано та заявлено до стягнення позивачем.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді інфляційні втрати, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, вимоги позивача за зустрічним позовом в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 3 936 грн. 38 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 06.08.2020 по 12.07.2021 у сумі 1 000 грн. 64 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем у позовній заяві (а.с. 5), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості, але, як і в розрахунку пені, позивачем не було враховано положення частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Так, граничним строком оплати наданих у серпні та листопаді 2020 року є 07.09.2020 та 07.12.2020, відповідно. В решті періодів позивачем здійснено арифметично невірний розрахунок в межах вірно визначеного періоду нарахування.

Отже, розрахунок 3% річних, наведений у позовній заяві (а.с.5), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає умовам договору, вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних, господарський суд встановив наступне:

- за актом прийняття-здачі послуг від 31.07.2020 на суму 7 750 грн. 00 коп., граничний термін оплати - 05.08.2020; заборгованість складає 7 750 грн. 00 коп., отже в період прострочення з 06.08.2020 по 12.07.2021 3% річних підлягають нарахуванню на суму заборгованості у розмірі 7 750 грн. 00 коп. та в цей період складають 216 грн. 95 коп.;

- за актом прийняття-здачі послуг від 31.08.2020 на суму 7 750 грн. 00 коп., граничний термін оплати, з урахуванням норм частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 07.09.2020; заборгованість складає 7 750 грн. 00 коп., отже в період прострочення з 08.09.2020 по 12.07.2021 3% річних підлягають нарахуванню на суму заборгованості у розмірі 7 750 грн. 00 коп. та в цей період складають 195 грн. 99 коп.;

- за актом прийняття-здачі послуг від 31.09.2020 на суму 7 500 грн. 00 коп., граничний термін оплати - 05.10.2020; заборгованість складає 7 500 грн. 00 коп., отже в період прострочення з 06.10.2020 по 12.07.2021 3% річних підлягають нарахуванню на суму заборгованості у розмірі 7 500 грн. 00 коп. та в цей період складають 172 грн. 46 коп.;

- за актом прийняття-здачі послуг від 31.10.2020 на суму 7 750 грн. 00 коп., граничний термін оплати - 05.11.2020; заборгованість складає 7 750 грн. 00 коп., отже в період прострочення з 06.11.2020 по 12.07.2021 3% річних підлягають нарахуванню на суму заборгованості у розмірі 7 750 грн. 00 коп. та в цей період складають 158 грн. 51 коп.;

- за актом прийняття-здачі послуг від 31.11.2020 на суму 7 500 грн. 00 коп., граничний термін оплати, з урахуванням норм частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 07.12.2020; заборгованість складає 7 500 грн. 00 коп., отже в період прострочення з 08.12.2020 по 12.07.2021 3% річних підлягають нарахуванню на суму заборгованості у розмірі 7 500 грн. 00 коп. та в цей період складають 133 грн. 73 коп.;

- за актом прийняття-здачі послуг від 31.12.2020 на суму 7 750 грн. 00 коп., граничний термін оплати - 05.01.2021; заборгованість складає 7 750 грн. 00 коп., отже в період прострочення з 06.01.2021 по 12.07.2021 3% річних підлягають нарахуванню на суму заборгованості у розмірі 7 750 грн. 00 коп. та в цей період складають 119 грн. 75 коп., а всього 997 грн. 39 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 997 грн. 39 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає частина витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 1 305 грн. 93 коп.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Південний машинобудівний завод імені О. М. Макарова" до Фізичної особи-підприємця Лопанова Дениса Юрійовича про стягнення заборгованості за договором відповідального зберігання №358 від 17.10.2019 у загальному розмірі 93 414 грн. 52 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Лопанова Дениса Юрійовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Південний машинобудівний завод імені О. М. Макарова" (49008, м. Дніпро, вулиця Криворізька, будинок 1; ідентифікаційний код 14308368) - 46 000 грн. 00 коп. основного боргу, 2 807 грн. 49 коп. - пені, 3 936 грн. 38 коп. інфляційних втрат, 997 грн. 39 коп. 3% річних та 1 305 грн. 93 коп. частини витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 16.09.2021.

Суддя Ю.В. Фещенко