ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2021 справа № 914/1850/21

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Танранс, м.Кропивницький

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ДВ-Вейст-Логістик, с.Сокільники, Пустомитівський район, Львівська область

про: стягнення боргу в розмірі 39319,07грн за договором №03-02-21-2Фа від 03.02.2021

Суддя У.І.Ділай

Секретар В.Д. Андрусик

За участі представників сторін:

Від позивача: А.І.Рогатюк - представник

Від відповідача: не з`явився

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю Танранс до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ДВ-Вейст-Логістик про стягнення боргу в розмірі 39319,07грн за договором №03-02-21-2Фа від 03.02.2021.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2021, справу №914/1850/21 розподілено судді У.І.Ділай.

Ухвалою від 29.06.2021 позов залишено без руху.

09.07.2021 від позивача на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 14.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене провадження у справі та призначено судове засідання на 09.09.2021.

Представник позивача в судовому засіданні від 09.09.2021 підтримав позов та подав довідку про стан заборгованості, відповідно до якої сума боргу не змінилася й становить 35000,00грн.

У судове засідання 09.09.2021 відповідач повноважного представника не забезпечив, причин неявки та невиконання вимог ухвал суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Згідно із відомостями з офіційного сайту Укрпошти за трек-номером 589 відповідач ухвалу суду від 14.07.2021 отримав 23 липня 2021 року.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходження відповідача зазначено: 81130, Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Львівська бічна, 6. На таку ж адресу судом скеровано ухвалу у справі. Згідно із відомостями з офіційного сайту Укрпошти поштову кореспонденцію за трек-номером 589 з ухвалою суду від 14.07.2021 у справі відповідач отримав 23 липня 2021 року.

Натомість відповідач протягом розгляду справи не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України. Також суд зазначає, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком учасників справи.

Отже, господарським судом виконані всі можливі заходи щодо сповіщення відповідача про час та місце судового засідання.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Відповідно до ст.248 Господарського процесуального кодексу України - суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Строк вирішення спору завершується 14.09.2021. Відтак, в суду відсутні підстави для подальшого відкладення розгляду справи поза межами строку, встановленого для вирішення спору у спрощеному позовному провадженні.

У зв`язку з тим, що відповідач не використав наданого законом права на подання відзиву на позов та доказів, а матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін і неявка відповідача не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку ч. 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України за наявними у ній матеріалами.

В процесі розгляду матеріалів справи суд -

встановив:

03.02.2021 між позивачем та відповідачем укладено договір №03-02-21-2Фа про надання послуг розміщення/видалення твердих побутових відходів, відповідно до п. 1.1 якого позивач зобов`язався за завданням відповідач надавати послуги із остаточного розміщення твердих побутових відходів у спеціально відведених місцях чи на об`єктах таким чином, щоб довгостроковий шкідливий вплив на навколишнє природне середовище не перевищував установлених нормативів, а відповідач зобов`язався оплатити послуги позивача надані належним чином.

Відповідно до п.2.6. договору, надання послуги оформляються Актами про надання послуг, які сторони підписують у відповідності до умов цього договору.

Згідно з п. 3.1, 3.2. Договору, ціна послуги із захоронення ТПВ Замовника за одну тонну складає 600 гривень (з ПДВ). Сума цього Договору складається з загальної вартості всіх підписаних Сторонами Актів про надання послуг.

У п.3.3. договору зазначено, що оплата за наданні послуги здійснюється у формі після оплати по факту наданих послуг, протягом тридцяти календарних днів з моменту підписання сторонами Акту про надання послуг, що були наданні у попередньому (звітному) місяці.

Згідно з актами надання послуг №19 від 10.03.2021 та №31 від 20.03.2021 (оригінали оглянуто судом), відповідачу було надано послуги по розміщенню твердих побутових відходів на загальну суму 40704,00 грн.

Відповідач частково оплатив отримані послуги, залишок заборгованості становить 35000,00грн. В підтвердження розміру заборгованості позивач долучив копію акту звірки взаємних розрахунків станом на 30.04.2021.

У порядку досудового врегулювання спору 14.05.2021 позивач направляв відповідачу претензію про сплату заборгованості, яка останнім залишена без відповіді та задоволення.

Спір виник внаслідок того, що відповідач не виконав договірних зобов`язань. Відтак, ТзОВ Танранс подало до Господарського суду Львівської області із позов про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 35000,00грн.

Крім того, в порядку ст. 625 ЦК України позивач нарахував 96,40грн інфляційних втрат та 152,27грн 3% річних, а також в порядку п. 5.3 договору 4070,40грн штрафу.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач уклали договір №03-02-21-2Фа про надання послуг розміщення/видалення твердих побутових відходів від 03.02.2021, у зв`язку із чим набули взаємних прав і обов`язків. За своєю правовою природою спірний договір належить до договорів про надання послуг.

За договором про надання послуг, відповідно до вимог ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виконавець повинен надати послугу особисто (ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 4.1.2 договору позивач зобов`язався забезпечити надання послуг, а відповідач, відповідно до п. 4.3.1. договору оплачувати послуги на умовах договору.

Позивач свої зобов`язання виконав, що підтверджено актами №19 від 10.03.2021 та №31 від 20.03.2021 (оригінали оглянуто судом), копії яких долучені до матеріалів справи.

Відповідач про дійсність отримання послуг та проти наявності заборгованості не заперечив, не спростував доводів позовної заяви, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового розгляду.

Наявність заборгованості підтверджена також актом звірки взаємних розрахунків станом на 30.04.2021, який підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками підприємств.

В матеріалах справи відсутні та сторонами не надані докази визнання недійсним спірного договору чи визнання неукладеним в певній частині.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідач самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання відповідачем не подано.

Отже, відповідач своїх зобов`язань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо надання послуг на загальну суму 35000,00грн.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок, підстави та правильність нарахування суми інфляційних втрат та 3% річних з врахуванням зауважень від відповідача, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, судом встановлено, що вимоги про стягнення з відповідача 96,40грн інфляційних втрат та 152,27грн 3% річних підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 4070,40грн штрафу суд зазначає наступне.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Згідно з п. 5.3 Договору у випадку порушення строків оплати Замовником, Виконавець може застосувати штраф у розмірі 10% від загальної вартості послуги, наданої у відповідному місяці.

У випадку порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі стягнення штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України, штраф є формою неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видом штрафної санкції.

Оскільки, п. 5.3 договору сторонами узгоджено умову про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді неустойки (штрафу), суд прийшов до висновку задоволити вимогу позивача про стягнення з відповідача 4070,40грн 10% штрафу.

Судовий збір покладається на відповідача повністю, оскільки, спір виник з його вини.

Керуючись статтями 4, 7, 13, 14, 73, 74, 76-79, 129, 191, 233, 236, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ДВ-Вейст-Логістик (81130, Львівська область, Пустомитівський район, с.Сокільники, вул. Львівська бічна, 6, ідентифікаційний код 41785937) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Танранс (25006, м. Кропивницький, вул. Карпи Тараса, 75, офіс 19, ідентифікаційний код 43274963) 35000,00грн, 96,40грн інфляційних втрат, 152,27грн 3% річних, 4070,40грн 10% штрафу та 2270,00грн судового збору.

3.Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст.ст. 241, 256, 257 ГПК України та може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повне рішення складено 14.09.2021.

Суддя У.І. Ділай