СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2021 р. Справа № 922/3779/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя

Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В.

за участі секретаря судового засідання Діденко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стінмаш" (вх.№993 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 04.03.2021 у справі №922/3779/20 (прийняте у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Шарко Л.В., повний текст рішення складено та підписано 12.03.2021)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння", м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стінмаш", м. Харків,

про стягнення 264 960,00 грн,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2020 року Приватне акціонерне товариство "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" звернулось до Господарcького суду Харківської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стінмаш" неустойки за неналежне виконання умов договору постачання №КП/20-7 від 24.02.2020.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 04.03.2021 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Стінмаш" на користь Приватного акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" пеню в сумі 133056,00 грн, штраф за порушення строків поставки понад десять днів в сумі 17280,00 грн, штраф за порушення строків поставки понад двадцять днів в сумі 57600,00 грн, судовий збір в сумі 3974,71 грн. В частині стягнення пені в сумі 57024,00 грн - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки зі сторони відповідача допущено прострочення постачання товару по специфікації №2 на строк 66 календарних днів (з 30 травня по 03 серпня 2020 року), що є порушенням умов договору щодо порядку та строків постачання товару, позивачем обґрунтовано нараховано відповідачу штраф за порушення строків поставки понад 10 календарних днів у розмірі 3% від вартості товару в сумі 17280,00 грн та штраф у розмірі 10% від вартості товару, за порушення строків поставки понад 20 календарних днів в сумі 57600,00 грн. Судом розглянуто клопотання відповідача про зменшення суми неустойки, та з огляду на недоведення позивачем факту понесення збитків, обмежено розмір пені на 30 відсотків.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Стінмаш" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 04.03.2021 у справі №922/3779/20 скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 133056,00 грн, та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з відповідача штраф за порушення строків поставки понад десять днів в сумі 17 280,00 грн; штраф за порушення строків поставки понад двадцять днів в сумі 57 600,00 грн; судовий збір в сумі 3974,71 грн.

Скарга обґрунтована тим, що позивач у позовній заяві при нарахуванні пені керувався ч.6 ст.231 ГК України, при цьому відповідач наполягає на тому, що не порушував грошових зобов`язань, бо ні договором, ні специфікаціями до нього будь-яка передоплата товару не передбачена. Тобто, ТОВ «Стінмаш» власними силами та своїми коштами виготовляв товар для Приватного акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння", а тому посилання позивача на те, що відповідач порушив вимоги ч.6 ст.231 ГК України є безпідставними. Платником пені може виступати лише особа, що несе грошові зобов`язання перед своїм контрагентом. За договором поставки зобов`язання відповідача носять майновий характер, що виражається у вигляді поставки позивачу товарно-матеріальних цінностей, а саме апарат повітряного охолодження в комплекті. В той же час грошові зобов`язання покладені саме на позивача, що виражається у вигляді сплати відповідачу грошових коштів за поставлений товар. ТОВ «Стінмаш» жодним чином не порушував вимоги ч.6 ст.231 ГК України, а тому підстави для застосування до нього ч.3 ст.549 ЦК України відсутні.

23.04.2021 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4799), в якому позивач проти апеляційної скарги заперечує, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що штрафні санкції, які застосовані позивачем по відношенню до відповідача являються виключно договірними зобов`язаннями, які не суперечать нормам чинного законодавства, та не мають ніякого відношення до збитків чи погіршення фінансового стану тощо. Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на який в апеляційній скарзі посилається відповідач, регулює виключно відповідальність за невиконання грошового зобов`язання і не стосується виконання інших зобов`язань і нарахування санкцій, а тим паче, не виключає їх. Такі санкції, зокрема, пеня, є правомірними в силу ч.2 та ч.4 ст.231, 232 ГК України. Умовами погодженого та підписаного сторонами договору, а саме п.5.2. та п.5.2.1, передбачено нарахування грошової суми (пені) в розмірі 0,5% від вартості товару згідно специфікації у разі порушення строку та/або графіку поставки товару.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24.02.2020 між Приватним акціонерним товариством "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння", покупцем, та ТОВ «Стінмаш», продавцем, укладено договір №КП/20-7, згідно з яким в порядку та на умовах, визначених цим договором та специфікаціях, які після підписання сторонами становлять невід`ємну частину цього договору, продавець зобов`язується поставити товарно-матеріальні цінності (надалі - товар) покупцю, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість.

Відповідно до п.1.2. договору найменування, одиниця виміру, загальна кількість та якість, ціна за одиницю часткове співвідношення (асортимент, номенклатура) товару, що підлягає поставці визначається сторонами в специфікаціях.

Згідно з п.1.3. договору якість та кількість товару, який передається покупцю, повинні відповідати вимогам встановленим в кожній специфікації.

Пунктом 2.1. договору визначено, що товар за цим договором поставляється згідно з Інкотермс 2010. Базис поставки товару сторони погоджують в окремих специфікаціях до цього договору.

Умовами до п.2.2. договору передбачено, що строк та/або графік поставки товару встановлюються сторонами у відповідній специфікації.

За результатами поставки товару сторони оформлюють та підписують акт приймання-передачі товару, та/або видаткову накладну, та/або товаро-транспортну накладну. Акт приймання - передачі товару, та/або видаткової накладної, та/або товаро-транспортної накладної підтверджує факт поставки товару належної кількості та якості. Сторони погоджуються, що підписаний обома сторонами акт приймання-передачі товару, та/або видаткова накладна, та/або товаро-транспортна накладна, є документом, який засвідчує факт передачі товару у власність покупця (п.2.5. договору).

Відповідно до п.3.1. договору загальна вартість товару, що може бути поставлена продавцем та прийнята покупцем за даним договором протягом його строку дії згідно специфікацій не може перевищувати 16 650 000,00 грн, крім того ПДВ 3 330 000,00 грн, разом з ПДВ 19 980 000,00 грн.

За змістом п.3.2. договору оплата вартості товару здійснюється на умовах та в строки визначені специфікаціями.

Згідно з п.3.3. договору датою оплати вартості товару по специфікації вважається дата списання грошових коштів на поточний рахунок продавця з рахунку покупця у банку покупця.

Відповідно до п.4.3.1. договору продавець зобов`язується здійснити поставку товару на умовах визначених договором та відповідною специфікацією.

За невиконання та/або неналежне виконання умов цього договору винна сторона несе відповідальність в порядку, визначеному законодавством України та цим договором (п.5.1. договору).

Умовами п.5.2. договору передбачено, що за порушення строків та/або графіку поставки (обміну) товару, продавець сплачує на користь покупця:

5.2.1. грошову суму в розмірі 0,5% від вартості товару, згідно специфікації, за кожен день прострочення та за весь період прострочення поставки товару, згідно специфікації;

5.2.2. додатково, штраф у розмірі 3% (три відсотки) від вартості товару, згідно специфікації, - за порушення строків поставки понад 10 (десять) календарних днів;

5.2.3. додатково, штраф у розмірі 10% (десять відсотків) від вартості товару, згідно специфікації, - за порушення строків поставки понад 20 (двадцять) календарних днів;

5.2.4. збитки (шкоду) фактично завдану неналежним виконанням продавцем зобов`язань.

У відповідності до п.6.1. договору, при настанні обставин непереборної сили (обставин форс-мажору), тобто неможливості повного або часткового виконання будь-якою із сторін зобов`язань по цьому договору внаслідок обставин непереборної сили, а саме: стихійного лиха, урядових заборон, блокади або інших незалежних від сторін обставин, термін (строк) виконання зобов`язань продовжується (переноситься) на такий термін (строк), протягом якого будуть діяти вищевказані обставини та їх наслідки. Сторона, для якої наступили обставини непереборної сили, зобов`язана письмово протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту настання цих обставин повідомити іншу сторону про це, вказати орієнтовний термін (строк) дії обставин непереборної сили, а також вжити заходів для зменшення заподіяння збитків другій стороні.

Згідно з п.6.4. договору факт настання обставин непереборної сили повинен підтверджуватись довідкою уповноваженого органу (Торгово-промисловою палатою).

Пунктом 8.1. договору визначено, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками обох сторін і діє до 31 грудня 2020 року, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Відповідно до специфікації №1 від 24.02.2020 до договору, найменування товару теплообмінник «газ-теплоносій» для підігріву паливного газу, загальна вартість товару -142 000,00 грн.

19.03.2020 сторонами підписано специфікацію №2 до договору, згідно з якою продавець зобов`язався поставити покупцю апарат повітряного охолодження (АПО) в комплекті, загальною вартістю 576 000,00 грн з ПДВ.

Відповідно до п.4. специфікації №2 умови та строки оплати товару: протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дати постачання товару.

Пунктом 5 специфікації №2 визначено, що строк постачання: не більш ніж 70 календарних днів з моменту підписання цієї специфікації, з можливістю дострокової поставки.

Відповідно до п.7 специфікації №2 базис поставки товару: DDР (Інкотермс 2010); місце поставки: Україна, Харківська область, Краснокутський район, поблизу с.Шевченково, Установка попередньої підготовки нафти і газу Сахалінського НГКР (координати GPS: 49°58'13.98"С 35°15'34.64"В).

Виробник товару: ТОВ Стінмаш (п.8 специфікації №2).

25.05.2020 ТОВ Стінмаш листом №230/25 повідомив ПрАТ "ВК "Укрнафтобуріння" про неможливість своєчасно поставити товар по специфікації №2 від 19.03.2020. Зазначило, що орієнтовний термін відвантаження 26.06.2020.

Листом від 17.06.2020 №243/17 ТОВ Стінмаш проінформував ПрАТ "ВК "Укрнафтобуріння" про затримку постачання вказаного товару і звернувся із проханням здійснити передоплату у розмірі 45% вартості товару. Також, запевнив про постачання товару протягом 30 календарних днів з дати отримання такого авансу від покупця.

Листом від 22.06.2020 №244/22 відповідач проінформував позивача про те, що постачання товару за специфікацією №2 планується орієнтовно 16-17 липня 2020 року.

03.08.2020 відповідачем здійснено поставку товару за специфікацією №2, що підтверджується видатковою накладною №10 від 03.08.2020 та товарно-транспортною накладною від 03.08.2020 №Р10.

12.08.2020 позивачем направлено відповідачу повідомлення №12/01-154, в якому позивач повідомив про нарахування штрафних санкцій (пені та штрафу) за порушення відповідачем строків поставки товару на загальну суму 267 840,00 грн та запропонував оплатити їх добровільно протягом 10 робочих днів з дати отримання повідомлення.

Електронним листом від 21.08.2020 відповідач гарантував оплату штрафу у розмірі 187 488,00 грн після оплати позивачем у повному обсязі вартості товару по специфікації №2.

25.08.2020 позивачем здійснено оплату вартості товару по специфікації №2 у розмірі 576 00,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №252 від 25.08.2020.

Відповідачем вимоги повідомлення від 12.08.2020 не виконано.

06.10.2020 позивач направив відповідачу повідомлення (повторно) №12-191 від 05.10.2020 про необхідність сплати штрафних санкцій за порушення строків поставки товару по специфікації №2 в загальній сумі 267 840,00 грн у строк протягом 10 робочих днів з дати отримання такого повторного повідомлення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України, яка кореспондується з частиною першою статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно зі ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статями 610, 611 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом апеляційного оскарження у даній справі є правомірність стягнення на підставі рішення суду першої інстанції з відповідача пені в сумі 133 056,00 грн, тому колегія суддів здійснює апеляційний перегляд справи в цій частині.

Умовами укладеного між Приватним акціонерним товариством "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" та ТОВ «Стінмаш» договору від 24.02.2020 №КП/20-7 передбачено, що строк та/або графік поставки товару встановлюються сторонами у відповідній специфікації.

Відповідно до специфікації №2 від 19.03.2020 до договору, ТОВ «Стінмаш» зобов`язався поставити Приватному акціонерному товариству "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" апарат повітряного охолодження (АПО) в комплекті, загальною вартістю 576 000,00 грн з ПДВ, у строк не більш ніж 70 календарних днів з моменту підписання цієї специфікації, з можливістю дострокової поставки; Приватне акціонерне товариство "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" зобов`язалось оплатити товар протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дати постачання товару.

03.08.2020 відповідачем здійснено поставку товару за специфікацією №2, що підтверджується видатковою накладною №10 від 03.08.2020 та товарно-транспортною накладною від 03.08.2020 №Р10.

Таким чином, факт прострочення відповідачем зобов`язань за договором поставки від 24.02.2020 №КП/20-7 та за специфікацією від 19.03.2020 № 2 належним чином доведено, підтверджено матеріалами справи та не заперечується і відповідачем.

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання згідно зі ст.610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 5.2.1. договору передбачено, що за порушення строків та/або графіку поставки (обміну) товару, продавець сплачує на користь покупця грошову суму в розмірі 0,5% від вартості товару, згідно специфікації, за кожен день прострочення та за весь період прострочення поставки товару, згідно специфікації.

З положень пункту 5.2.1. договору вбачається, що «грошова сума» визначена сторонами як відсоток від вартості товару за кожен день прострочення поставки товару міститься у розділі «Відповідальність сторін», а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що грошова сума у даному випадку має ознаки штрафних санкцій, зокрема, пені.

Отже, погоджена сторонами у пункті 5.2.1. договору відповідальність є пенею, стягнення якої має відбуватися з урахуванням положень статей 549, 551 ЦК України та статей 230, 231 ГК України.

Згідно положень частин 2- 3 ст.6 та ст.627 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, законодавець наділяє суб`єктів господарських відносин при укладенні договору правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

З огляду на викладені положення законодавства сторони, керуючись принципом свободи договору, за взаємною згодою визначили вид штрафних санкцій та їх розмір за порушення негрошового зобов`язання - порушення строків постачання продукції.

Згідно зі статтями 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч.2 ст.231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст.627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Сторони договору, врегульовуючи між собою правовідносини щодо поставки товару, досягли згоди щодо його умов, тобто вільно, на власний розсуд визначили та погодили умови договору, підписавши його; доказів того, що під час укладення правочину сторони пропонували інші умови в частині відповідальності за порушення договірних зобов`язань надано не було, протоколу розбіжностей стосовно застосування до продавця відповідальності у виді нарахування штрафних санкцій у разі порушення договірних зобов`язань, передбачених розділом 5 договору, сторони не склали, тож дійшли висновку про можливість стягнення і пені, і штрафу, вказавши про різні види відповідальності, передбачені умовами договору.

Як зазначено вище, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань не лише не заборонено, але й передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. - поп bis in idem - «двічі за одне і те саме не карають») має на меті уникнути несправедливого покарання за одне й те саме правопорушення двічі.

Дана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня встановлено ст.549 ЦК України та ст.231 ГК України.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч.2 ст.9 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Таким чином, до правовідносин сторін договору щодо забезпечення належного виконання господарського договору штрафними санкціями (неустойка, штраф, пеня) слід застосовувати положення Глави 26 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина 1 ст.173 ГК України містить визначення господарського зобов`язання, яким визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Тобто, в розумінні статей 173 та 230 ГК України пеня є різновидом господарської санкції за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати як в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), так і в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати послугу (негрошове зобов`язання).

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених ч.4 ст.231 ГК України, можливо, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладанні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тількиза невиконання грошового зобов`язання.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.09.2019 у справі №904/5770/18.

За таких обставин, посилання апелянта на те, що платником пені може виступати лише особа, що несе грошові зобов`язання перед своїм контрагентом, є необґрунтованими.

Таким чином, як правильно зазначено судом першої інстанції, нарахування відповідачу за порушення строків поставки товару грошової суми в розмірі 0,5% від вартості товару у формі пені за кожен день прострочення та за весь період прострочення поставки товару, згідно специфікації у сумі 190080,00 грн є обґрунтованим.

Разом з цим, відповідачем заявлено клопотання про зменшення штрафних санкцій до 100000,00 грн у зв`язку з відсутністю збитків у позивача, зупинення діяльності відповідача на період карантину, скрутним фінансовим становищем відповідача та неспіврозмірністю заявлених до стягнення штрафних санкцій.

Статтею 233 ГК України передбачено, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому належить взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З аналізу наведених норм убачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки відповідача тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України), а також принципах господарського судочинства відповідно до ст.2 ГПК України.

При цьому, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст.86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як убачається з матеріалів справи, вирішуючи питання зменшення пені судом першої інстанції надана оцінка відповідним аргументам і доказам сторін, враховано їх майновий стан, ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань, відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах.

За встановлених у цій справі обставин, при оцінці пропорційності застосованих до відповідача заходів відповідальності також підлягають врахуванню обсяги застосування до нього таких заходів відповідальності, як стягнення штрафів за порушення строків поставки.

Суд першої інстанції, застосовуючи положення статей, якими передбачена можливість зменшення розміру штрафних санкцій, оцінивши за внутрішнім переконанням встановлені обставини та подані докази у сукупності визнав такі обставини достатніми для зменшення заявленої до стягнення позивачем пені, в зв`язку з чим правомірно обмежив розмір пені на 30 відсотків.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає висновки Господарського суду Харківської області в оскаржуваній частині законними та обґрунтованими. При цьому, доводи скаржника в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 04.03.2021 у справі №922/3779/20 в оскаржуваній частині без змін як такого, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стінмаш" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 04.03.2021 у справі №922/3779/20 в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.09.2021.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя І.В. Тарасова