ОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
Рішення

"31" серпня 2021 р. м. Ужгород Справа № 907/735/20

За позовом Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача Публічного акціонерного товариства Готельно-туристичний комплекс Інтурист-Закарпаття, м. Ужгород

про стягнення 152 955 грн. 42 коп. заборгованості по сплаті орендної плати (з врахуванням заяви про зміну предмету позову),

Суддя господарського суду Пригара Л.І.

Секретар судового засідання Тягнибок К.О.

представники:

Позивача

Відповідача не з`явився

СУТЬ СПОРУ: Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород заявлено позов до відповідача Публічного акціонерного товариства Готельно-туристичний комплекс Інтурист-Закарпаття, м. Ужгород про стягнення 231 167 грн. 52 коп. заборгованості по сплаті орендної плати. Заявою б/н, б/д (вх. № 02.3.1-02/1498/21 від 25.02.2021 року) представник позивача змінив предмет позову та просить суд стягнути з відповідача 152 955 грн. 42 коп. заборгованості по сплаті орендної плати.

Позовні вимоги у даній справі позивач обґрунтовує покликанням на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди землі б/н від 30.03.2011 року в частині сплати орендних платежів за період з жовтня 2017 по вересень 2020 року включно, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 152 955 грн. 42 коп., яка є предметом договору від 30.03.2011 року.

Відповідач проти позову заперечив, про що подав суду письмовий відзив на позовну заяву № 02/21 від 27.01.2021 року.

В обґрунтування поданого суду відзиву на позов відповідач покликається на неспроможність Публічного акціонерного товариства Готельно туристичний комплекс Інтурист-Закарпаття здійснювати проплати за договором, оскільки земельна ділянка перестала існувати як об`єкт цивільних прав, та порушення справи про банкрутство відносно нього. Вказує, також на пропущений позивачем строк позовної давності.

У судові засідання по розгляду даної справи відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив. Поданим суду клопотанням від 31.08.2021 року відповідач просить суд відкласти судове засідання у даній справі на інший термін у зв`язку з перебуванням його уповноваженого представника у відпустці.

Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача від 31.08.2021 року про відкладення розгляду справи з огляду на наступне.

Приписами ст. 216 ГПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 27.05.2021 року судове засідання по розгляду даної справи вже відкладалося. При цьому, суд констатує, що п. 2 ч. 2 ст. 202 ГПК України передбачає обов`язок відкладення розгляду справи у випадку першої неявки учасників процесу, а відповідач вже вдруге не з`явився в судове засідання по розгляду даної справи, що, в свою чергу, не дає підстав для відкладення судового засідання.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

У даному контексті суд зазначає, що сторони мають не тільки процесуальні права, але й процесуальні обов`язки.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до ст. 43 ГПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частина 4 вказаної статті регламентує, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Зловживання правом має місце, коли під видимою формальною реалізацією прав учасника провадження, що визначені ст. 43 ГПК України, такий учасник провадження має намір затягувати судовий процес.

Разом з тим, згідно із статтею 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається із матеріалів справи та констатовано судом, відповідач у судове засідання 27.05.2021 року явку свого уповноваженого представника не забезпечив, причин неявки суду не повідомив.

Що ж стосується наведених відповідачем обставин в обґрунтування причин неявки його представника у дане судове засідання, то суд зазначає, що такі не можуть бути визнані поважними, адже не є об`єктивно непереборними. Відповідач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді. Крім того, відповідач до клопотання про відкладення розгляду справи не додав належних доказів перебування його представника у відпустці (наказ про надання відпустки, тощо).

Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Згідно приписів ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників позивача та відповідача за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення по даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи,

суд Встановив:

30.03.2011 року між Управлінням майном міста Ужгородської міської ради, правонаступником якого є Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, (орендодавцем, позивачем у справі) та Відкритим акціонерним товариством Готельно туристичний комплекс Інтурист Закарпаття (орендарем, відповідачем у справі) укладено договір оренди земельної ділянки б/н (надалі Договір), згідно умов якого орендодавець (позивач) зобов`язався передати орендареві у строкове платне користування, а орендар прийняти земельну ділянку (кадастровий номер :15:001:0016) площею 14 918 кв.м. для обслуговування майнового комплексу, яка знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Кирила і Мефодія, 5 та зобов`язався сплачувати орендну плату на умовах, визначених Договором.

За умовами п. 3.1. Договору, Договір укладено строком до 11.02.2021 року.

Розмір орендної плати та порядок її сплати сторони погодили у розділі 4 Договору та встановили, що орендна плата встановлюється в розмірі 4 227 грн 39 коп. на місяць. Орендна плата вноситься щомісячно до 10 числа поточного місяця з урахуванням індексу інфляції, визначеного Державним комітетом статистики.

Невиконання відповідачем умов Договору в частині сплати орендної плати, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 152 955 грн. 42 коп., стало підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача зазначеної суми боргу з орендної плати в примусовому порядку.

Відповідач поданим суду відзивом проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. Вказує, що між сторонами не існує договірних відносин з приводу оренди землі, оскільки визначена п. 1 розділу 1 Договору земельна ділянка під кадастровим номером № :15:001:0016 перестала існувати як об`єкт цивільних прав, через неправомірні дії позивача, що призвело до віднесення кадастрового номеру вказаної земельної ділянки до архівного шару ДЗК.

Поряд з цим зазначає, що відповідач не зобов`язаний здійснювати сплату орендної плати в період з жовтня 2017 року по грудень 2018 року на підставі ухвали Господарського суду Закарпатської області від 06.12.2018 року у справі № 907/1125/15.

Також, відповідач в межах підготовчого судового засідання поданим суду відзивом заявляє про застосування строків позовної давності та просить суд відхилити вимоги, заявлені з пропущенням строку позовної давності, у зв`язку з тим, що розрахунок заборгованості здійснено з 01.10.2017 року, а провадження у справі відкрито 11.12.2020 року.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України договори, укладені між сторонами по справі, як цивільно правові правочини, є правомірними на час розгляду справи, якщо їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому, зобов`язання за цими договорами мають виконуватися належним чином.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Нормою ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново господарськими визнаються цивільно правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності та регулюються Цивільним кодексом України з врахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Таким чином, на день розгляду спору в суді, обставини спору оцінюються судом з огляду на правила Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Статтею 792 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно статтею 2 Закону України "Про оренду землі", відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Статтею 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За змістом статті 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 13 цього Закону передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (стаття 206 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони уклали Договір оренди землі строком дії до 11.02.2021 року.

Впродовж 2013 2014 років, Ужгородською міською радою було прийнято рішення та затверджено технічну документацію про розподіл земельної ділянки площею 1,4918 га (кадастровий номер :151:001:0016) на земельні ділянки площею 1,3857 га (кадастровий номер :15:001:0166) та площею 0,1061 га (кадастровий номер :15:001:0158) на пл. Кирила і Мефодія, 5, з подальшою передачею в оренду.

Однак, між сторонами не укладено договору оренди зазначених вище земельних ділянок, як і не укладено будь яких угод щодо припинення дії договору оренди землі б/н від 30.03.2011 року.

Згідно зі ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Частинами 3 та 4 ст. 31 Закону України Про оренду землі, зокрема, передбачено, що відповідний договір може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом, його розірвання в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Розділом 11 Договору визначено порядок його припинення та зміни умов. Пунктами 11.2, 11.3 Договору передбачено, що договір може бути припинений достроково за взаємною згодою сторін або на вимогу однієї із сторін у випадках, передбачених законодавством України та цим договором.

Суд зазначає, що положення вищевказаних пунктів Договору було погоджено сторонами на власний розсуд, такі не суперечать загальним засадам цивільного законодавства, не змінені та не визнані недійсними, а тому, є обов`язковими для виконання сторонами правочину.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказала, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Більше того, відповідно до п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України 17.10.2012 року № 1051, у разі поділу чи об`єднання земельній ділянці присвоюється новий кадастровий номер. При цьому, попередній кадастровий номер відображаються на кадастровій карті в архівному шарі даних геоінформаційної системи.

Таким чином, поділ об`єкту оренди та присвоєння інших кадастрових номерів не призводить до зміни меж чи площі земельної ділянки, котру відповідач отримав в оренду на підставі Договору оренди землі б/н від 30.03.2011 року.

З урахуванням наведеного, суд відхиляє твердження відповідача щодо неможливості здійснення орендної плати за Договором, у зв`язку з тим, що земельна ділянка під кадастровим номером :15:001:0016 перестала існувати як об`єкт цивільних прав.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем порушено умови Договору оренди землі б/н від 30.03.2011 року у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 152 955 грн. 42 коп. з жовтня 2017 по вересень 2020 року включно.

Відповідач вважає частину боргу, що виникла в період з жовтня 2017 по грудень 2018 року, погашеною на підставі ухвали Господарського суду Закарпатської області від 06.12.2018 року по справі № 907/1125/15.

Вказує, що ухвалою господарського суду від 11.11.2015 року у справі № 907/1125/15 було порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ ГТК Інтурист-Закарпаття, оголошено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника та введено процедуру розпорядження майном боржника.

В подальшому, на підставі ухвали Господарського суду Закарпатської області від 06.12.2018 року закрито провадження у справі у справі № 907/1125/15 про банкрутство ПАТ ГТК Інтурист-Закарпаття.

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини вказаної ухвали, вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" строк, або відхилені господарським судом, суд постановив визнати погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнати такими, що не підлягають виконанню.

З урахуванням наведеного, відповідач вважає, що боргові зобов`язання в період з жовтня 2017 по грудень 2018 року не підлягають задоволенню, оскільки такі мали бути заявлені в межах справи № 907/1125/15 про банкрутство ПАТ ГТК Інтурист-Закарпаття.

Однак, суд відхиляє вищевказані доводи відповідача виходячи з того, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності або визнання боржника банкрутом" в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин, сторонами у справі про банкрутство є конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів) та боржник (банкрут).

Кредитор юридична або фізична особа, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсні кредитори кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство; забезпечені кредитори кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

Згідно з положеннями статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності або визнання боржника банкрутом" конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі.

Поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред`явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

З нормативного підходу до розуміння положень статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності або визнання боржника банкрутом" випливає, що критерієм поділу кредиторів на конкурсних та поточних, є час виникнення вимоги щодо грошового зобов`язання боржника відносно ухвали господарського суду про порушення провадження у справі про банкрутство. Якщо вимоги до боржника виникли до порушення провадження у справі про банкрутство та не є забезпеченими заставою майна боржника, такий кредитор набуває статусу конкурсного, якщо після поточного. Відповідний правовий висновок наведений Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 28.10.2020 року у справі № 904/1693/19 (провадження № 12-77гс20).

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення орендної плати за період з жовтня 2017 року по грудень 2018 року не є погашеними відповідно до ухвали господарського суду від 06.12.2018 року у справі № 907/1125/15, оскільки такі виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, а тому, за своєю природою є поточними.

Разом з цим, не заслуговують на увагу доводи відповідача про застосування строків позовної давності, виходячи з обчислення строку позовної давності із моменту відкриття провадження у справі.

Так, ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 26.11.2020 року позовну заяву залишено без руху. В подальшому, від позивача на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків поданої позовної заяви.

Відповідно до частини 3 ст. 174 ГПК України, якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до господарського суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 176 цього Кодексу.

На підставі ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами ст. 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач звернувся із зазначеним позовом 29.10.2020 року, а тому, початок перебігу строку позовної давності починається з 29.10.2017 року. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору, орендна плата вноситься щомісячно до 10 числа поточного місяця. Таким чином, обов`язок щодо сплати орендної плати за жовтень 2017 року підлягає виконанню до 10.10.2017 року.

З урахуванням наведеного суд вважає, що початок перебігу строку позовної давності слід рахувати з 29.10.2017 року, а тому, вимога позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості по сплаті орендної плати за жовтень 2017 року знаходиться поза межами строку позовної давності та, як наслідок, не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на вищенаведене, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми 148 677 грн. 30 коп. заборгованості по сплаті орендної плати згідно договору оренди землі б/н від 30.03.2011 року за період з листопада 2017 року по вересень 2020 року документально доведеними та обґрунтованими, відповідачем не спростованими. Таким чином, позов підлягає задоволенню частково. В задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у розмірі 2 230 грн. 16 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

За приписами частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 11, 13, 14, 73 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Готельно - туристичний комплекс Інтурист - Закарпаття, 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Кирила і Мефодія, будинок 5 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 02574001) на користь Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова, будинок 3 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 36541721) суму 148 677 (Сто сорок вісім тисяч шістсот сімдесят сім гривень) грн. 30 коп. заборгованості по сплаті орендної плати, а також суму 2 230 (Дві тисячі двісті тридцять гривень) грн. 16 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі (неявки) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

5. Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 20.09.2021 року.

Суддя Пригара Л.І.