ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2021 р. Справа№ 910/3145/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Ткаченка Б.О.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача : Грицаєнко О.П.

від відповідача 1: не прибув;

від відповідача 2: не прибув,

розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 року (повний текст складено 09.06.2021 року)

у справі №910/3145/21 (суддя - Грєхова О.А.)

за позовом ОСОБА_1

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи"

про визнання договору недійсними

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - відповідач 2) про визнання договорів недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані укладенням договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року Головою правління ПАТ «Сведбанк» за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності для його укладення, що свідчить про порушення вимог ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, та відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним, в свою чергу в обґрунтування вимоги про визнання недійсним Договору факторингу від 28.11.2012 року позивач зазначає, що означений договір суперечить ч. 1 ст. 1083 Цивільного кодексу України та порушує вимоги ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України. В обґрунтування визнання недійсними договорів про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року позивач зазначає, що визнання недійсними договорів факторингу зумовлює визнання недійсними договорів про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, Закону України «Про акціонерні товариства», ст.ст. 7, 74, 80, ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, скаржник вказав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність порушення прав позивача в результаті укладення оскаржуваних договорів.

Так, існує прямий причинно-наслідковий зв`язок між укладенням оспорюваних договорів та порушенням права позивача, яке було вчинене відповідачем 2 в результаті позбавлення його єдиного житла.

При цьому, скаржник вказав, що суд першої інстанції не з`ясовував обставини укладення оспорюваних договорів, проте при цьому визнав встановленими фактичні обставини, які не були підтверджені належними доказами.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/3145/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 року у справі №910/3145/21 своєю ухвалою від 26.07.2021 року.

17.08.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача 1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач 1 просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Крім того, представник відповідача 1 у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що оспорювані договори на права та обов`язки позивача, як сторони кредитного та іпотечного договорів жодним чином не впливають.

Також, представник відповідача 1 наголосив на тому, що апеляційна скарга заявлена не для захисту порушення сапо їх прав, а для уникнення взятої на себе відповідальності. Згідно ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку з перебуванням судді Майданевича А.Г., який входить до складу суду, у відпустці, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський суд прийняв справу №910/3145/21 до провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 року у складі колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Коротун О.М. своєю ухвалою від 09.09.2021 року.

Представник позивача в судовому засіданні 09.09.2021 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати.

Представники відповідачів у судове засідання 09.09.2021 року не з`явилися.

Враховуючи вищевказані клопотання сторін та те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідачів, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Черкаської області від 31.05.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга ОСОБА_1 - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 28.11.2007 року між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" (в подальшому змінено найменування на Публічне акціонерне товариство "Сведбанк"), (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено Кредитний договір № 0101/1107/71-085 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 63180 доларів США на строк з 28.11.2007 року по 27.11.2037 року включно та на умовах, передбачених у цьому Договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим Договором. Кредит надається позичальнику лише після:

- надання документу, що підтверджує здійснення оплати не менше ніж 10% вартості об`єкта нерухомості відповідно до укладеного позичальником Договору купівлі-продажу, зазначеного у п. 1.4 цього Договору;

- виконання позичальником умов п. 3.11 цього Договору;

- укладення іпотечного Договору про іпотеку об`єкта нерухомості, зазначеного в п. 1.4 цього Договору.

Згідно п. 1.2 Кредитного договору кредит надається банком у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів в національній валюті України на користь ОСОБА_2 в оплату за Договором купівлі-продажу, зазначеним у п. 1.4 цього Договору.

Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладенні цього Договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину до цього Договору, у випадку і у порядку, встановленому п. 6.1.2 цього Договору.

У відповідності до п. 1.4 Кредитного договору кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу між позичальником та продавцем: ОСОБА_2 з метою придбання: квартири АДРЕСА_1 .

Банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов`язання по цьому Договору, а також по угодам, пов`язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника (п. 10.5 Кредитного договору).

Згідно п. 10.9 Кредитного договору, останній вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до повного погашення кредиту, сплати процентів, можливих неустойок, відшкодування банку збитків, завданих порушенням умов цього Договору, та повного виконання позичальником усіх інших умов цього Договору.

Відповідно до виписки № 1 з Протоколу № 19 Спостережної ради АТ "Сведбанк" (публічне), Спостережною Радою прийнято рішення викласти рішення Спостережної Ради АТ "Свербанк" (публічне) від 12.11.2012 року (Протокол № 17) в наступній редакції, зокрема:

- прийняти до уваги пропозицію щодо продажу портфеля простроченої кредитної заборгованості за забезпеченими кредитними договорами фізичних осіб (Додаток № 1);

- відступити компанії, що входять до складу групи компаній "Укрборг" (Товариству з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Укрборг", або Товариству з обмеженою відповідальністю "Глобал Інфініті Україна", або Товариству з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс") права вимоги (в тому числі права вимоги за Договорами забезпечення) за кредитними договорами фізичних осіб;

- надати дозвіл компанії групи "Укрборг", що придбає права вимоги згідно даного рішення, на наступний продаж (відступлення) прав вимоги заборгованості до боржників (як в цілому, так і будь-якої її частини) Товариству з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи";

- уповноважити посадових осіб АТ "Сведбанк" (публічне) пана Райнера Мюллер-Ханке або Сергія Володимировича Холода на підписання Договору купівлі-продажу прав вимоги та договорів про внесення змін (у разі необхідності), на умовах встановлених рішенням Спостережної Ради та інші документи, необхідні для належного виконання вищезазначених договорів".

28.11.2012 року між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" (в подальшому змінено найменування на Публічне акціонерне товариство "Сведбанк"), (далі - іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (далі - іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір № 0101/1107/71-085-Z-012928 (далі - Іпотечний договір), посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7767, за умовами якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (далі - предмет іпотеки).

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Терещенко В.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 28.11.2007 року, в реєстрі за № 7755, зареєстрованого КП "Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації" 28 листопада і записано в реєстрову книгу № 343, за реєстровим № 988/31561.

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення. Одночасно з нотаріальним посвідченням даного Договору накладається заборона відчуження предмета іпотеки. Договір діє до виконання позичальником основного зобов`язання чи настання одного з випадків, передбачених ст. 17 Закону України "Про іпотеку". Усі зміни та доповнення до цього Договору дійсні за умови, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані сторонами (п. 18 Іпотечного договору).

28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" (фактор) було укладено Договір факторингу № 15 (далі - Договір факторингу 1), відповідно до умов якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним Договором. При цьому сторони погодили, що права вимоги заборгованості по кредитних договорах, та права вимог по Договорам забезпечення, укладених з боржниками відступаються банком фактору за цим Договором на основі "як є" без надання будь-яких пов`язаних запевнень та гарантій, окрім тих, що вказані у цьому Договорі. Після переходу прав вимоги заборгованості до фактору останній має право нараховувати, в якості нового кредитора проценти, комісії, штрафні санкції та інші обов`язкові платежі по відношенню до боржників у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов`язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього Договору, але настане у майбутньому.

Відповідно до п. 2.3 Договору факторингу 1 перехід від банку до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в розрахункову дату та після сплати фактором ціни продажу в повному обсязі, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Сторони в день укладення цього Договору також складають та скріплюють своїми печатками Акт прийому-передачі Реєстру заборгованості, за формою, встановленою в Додатку № 2 до цього Договору. Реєстр заборгованості боржників надається фактору в двох оригіналах, а також в електронному вигляді, за формою, встановленою Додатком № 5 до цього Договору, про що сторони підписують Акт прийому-передачі, що є Додатком № 6 цього Договору .

Згідно п. 2.4 Договору факторингу 1 перехід від банку до фактора прав вимоги за Договорами забезпечення відбувається одночасно з переходом прав вимоги заборгованості у момент укладення Договору (ів) щодо відступлення права вимоги за Договорами забезпечення у розрахункову дату.

Відповідно до п. 2.6 Договору факторингу 1 окрім випадків, передбачених у п. 2.6.5нижче, наступне відступлення (або будь-яке інше відчуження, в т.ч. передача в заставу) фактором прав вимоги заборгованості до боржників (як в цілому, так і будь-якої її частини) будь-яким тремтів особам допускається виключно за умови отримання фактором від банку попереднього письмового дозволу (погодження) спостережної ради банку. Для цілей реалізації цього підпункту цього Договору запит фактор надає банку виключно шляхом особистого вручення банку з отримання відмітки банку про підтвердження факту його отримання. З дня отримання банком запиту фактора щодо зазначеного дозволу, банк надає попередній письмовий дозвіл або письмову відмову в наданні дозволу протягом 3 місяців.

Пунктом 2.6.5 Договору факторингу 1 узгоджено, що письмовий дозвіл від банку не потрібен, якщо особа, яка має намір придбати у фактора право вимоги заборгованості від боржників, є банківською установою або фінансовою установою (у тому числі факторинговою компанією), яка пов`язана відносинами контролю з банківською установою, або, якщо з моменту укладення цього Договору пройшов один рік і більше, за умови, що особа має намір придбати у фактора право вимоги заборгованості від боржників, має бездоганну ділову репутацію та відповідає усім вимогам, вказаним у п.п. 2.6.1, 2.6.2, 2.6.3 даного Договору, а фактор повідомив банк про можливе відступлення права вимоги не менш, як за 5 робочих днів до такого продажу (відступлення).

Відносинами контролю, згаданими вище, відповідно до цього Договору вважається повне пряме або непряме володіння банківською або фінансовою установою не менш, ніж на 50% особою, що має намір придбати права вимоги заборгованості від боржників.

При цьому для цілей цього Договору достатнім і належним доказом наявності відносин контролю (прямих або опосередкованих) між фінансовою установою та банківською установою є лист відповідної банківської установи про підтвердження таких відносин, підписаний її уповноваженою особою та скріплення її печаткою.

Згідно з п. 3.1 Договору факторингу 1 загальна сума прав вимоги, що відступаються за цим Договором, та ціна продажу визначаються в день передачі по Акту прийому-передачі реєстру заборгованості боржників, який є днем укладення даного Договору. Акт прийому-передачі реєстру заборгованості боржників складається та підписується сторонами в день укладення даного Договору.

Відповідно до п. 3.2 Договору факторингу 1 на дату підписання даного Договору ціна продажу становить 166 897 342,56 грн. без ПДВ.

За умовами п. 3.3 Договору факторингу 1 фактор в дату підписання оплачує банку ціну продажу передбачену п. 3.2 цього Договору, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок банку.

Згідно п. 4.1 Договору факторингу 1 сторони погодились, що документація визначена в п. 1.1 цього Договору підлягає передачі від банка до фактора виключно після сплати фактором банку ціни продажу заборгованості, визначеної п. 3.2 цього Договору, в порядку передбаченому п. 4.2 та п. 4.3 цього Договору.

Цей Договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами та діє до повного його виконання сторонами. Договір вважається укладеним, якщо він підписаний від імені сторін уповноваженими представниками, а підписи скріплені печатками сторін (п. 10.1 Договору факторингу 1).

Додатком до Договору факторингу 1 сторонами викладено Реєстр заборгованості боржників, відповідно до п. 1124 якого, до фактора перейшло право вимоги до позивача за Кредитним договором.

Відповідно до Довідки ПАТ "Омега Банк", 28.11.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ФК "Вектор Плюс" здійснило розрахунок з ПАТ "Сведбанк" у повному обсязі та в порядку, встановленому умовами Договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року, укладеному між ПАТ "Сведбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК "Вектор Плюс".

28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" (первісний іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" (новий іпотекодержатель) було укладено Договір про відступлення права іпотечними договорами (далі - Договір про відступлення права за іпотечними договорами 1), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., за умовами якого, відповідно до ст. 24 Закону України від 05.06.2003 року № 898 - IV "Про іпотеку" та умов цього Договору, сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі Договору факторингу від 28.11.2012 року № 15 укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим Договором.

Згідно п. 1.2 Договору про відступлення права іпотечними договорами 1 первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у Додатку № 1 до цього Договору (далі - іпотечні договори).

Сторони домовились, що заміна сторони, яка іменується "іпотекодержатель" у зобов`язаннях, що виникли на підставі іпотечних договорів, вважається такою, що відбулась, а права вимоги за іпотечними договорами вважаються відступленими новому іпотекодержателю з моменту набуття чинності цим Договором.

Відповідно до п. 1.3 Договору про відступлення права іпотечними договорами 1 з моменту набуття чинності цим Договором до нового іпотекодержателя переходять усі права і зобов`язання первісного іпотекодержателя, що іменується "іпотекодержатель" у зобов`язаннях, які виникли на підставі іпотечних договорів, в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором.

Згідно з п. 2.1 Договору про відступлення права іпотечними договорами 1 новий іпотекодержатель має право здійснювати наступне відступлення права вимоги за іпотечними договорами, відступлене первісним іпотекодержателем новому іпотекодержателю відповідно до цього Договору, з дотриманням порядку погодження таких дій, як це передбачено умовами Договору факторингу від 28.11.2012 року № 15, укладеного між сторонами, в частині порядку погодження питань щодо подальшого відступлення новим іпотекодрежателем прав вимоги заборгованостей боржників за кредитними договорами.

Відповідно до п. 962 Додатку № 1 до Договору новий іпотекодержатель набув право вимоги до позивача за Іпотечним договором.

Як вбачається з матеріалів справи 28.11.2012 року банком та фактором складено та підписано Акти прийому-передачі реєстру заборгованостей боржників, персональних даних та інформації згідно реєстру заборгованості боржників.

28.11.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (фактор) було укладено Договір факторингу (далі - Договір факторингу № 2), відповідно до умов якого, клієнт відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників та у Переліку кредитних договорів та Договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги клієнту набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним Договором. При цьому сторони погодили, що права вимоги заборгованості по кредитних договорах, та права вимог по Договорам забезпечення, укладених з боржниками відступаються клієнтом фактору за цим Договором на основі "як є" без надання будь-яких пов`язаних запевнень та гарантій, окрім тих, що вказані у цьому Договорі. Після переходу прав вимоги заборгованості до фактору останній має право нараховувати, в якості нового кредитора проценти, комісії, штрафні санкції та інші обов`язкові платежі по відношенню до боржників у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов`язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього Договору, але настане у майбутньому.

Відповідно до п. 2.3 Договору факторингу 2 узгоджено, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в дату відступлення, якою є дата укладення цього Договору , після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Сторони в день укладення цього Договору також складають та скріплюють своїми печатками Акт прийому-передачі Реєстру заборгованості, за формою, встановленою в Додатку № 2 до цього Договору. Реєстр заборгованості боржників надається фактору в двох оригіналах, а також в електронному вигляді, за формою, що буде визначено сторонами окремо, про що сторони сторони підписують Акт прийому-передачі, що є Додатком № 5 цього Договору .

Згідно п. 2.4 Договору факторингу 2 перехід від клієнта до фактора прав вимоги за Договорами забезпечення відбувається у момент укладення Договору (ів) щодо передачі права вимоги за Договорами забезпечення у дату відступлення.

Договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами та діє до повного його виконання сторонами. Договір вважається укладеним, якщо він підписаний від імені сторін їх уповноваженими представниками, а підписи скріплені печатками сторін (п. 10.1 Договору факторингу 2).

Додатком до Договору факторингу 2 сторонами викладено Реєстр заборгованості боржників, відповідно до п. 545 якого, до фактора перейшло право вимоги до позивача за Кредитним договором.

28.11. 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (новий іпотекодержатель) було укладено Договір про відступлення права іпотечним договором (далі - Договір про відступлення права за іпотечним договором 2), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В., за умовами якого, відповідно до ст. 24 Закону України від 05.06.2003 року № 898 - IV "Про іпотеку" та умов цього Договору, сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі Договору факторингу від 28.11.2012 року, укладеного між сторонами, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим Договором.

Відповідно до п. 1.2 Договору про відступлення права іпотечним договором 2 іпотекодержатель передає новому іпотекодержателю права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у Додатку № 1 до цього Договору (далі - іпотечні договори).

Сторони домовились, що заміна сторони, яка іменується "іпотекодержатель" у зобов`язаннях, що виникли на підставі іпотечних договорів, вважається такою, що відбулась, а права вимоги за іпотечними договорами вважаються переданими новому іпотекодержателю з моменту набуття чинності цим Договором.

З моменту набуття чинності цим Договором до нового іпотекодержателя переходять усі права і зобов`язання первісного іпотекодержателя, як сторони, що іменується "іпотекодержатель" у зобов`язаннях, які виникли на підставі іпотечних договорів, в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором (п. 1.3 Договору про відступлення права іпотечними договорами 2).

Відповідно до п. 455 Додатку № 1 до Договору новий іпотекодержатель набув право вимоги до позивача за Іпотечним договором.

28.11.2012 року банком та фактором складено та підписано Акти прийому-передачі реєстру заборгованостей боржників, персональних даних та інформації згідно реєстру заборгованості боржників.

Як зазначає позивач, Договір факторингу 1 підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 Цивільнорго кодексу України у зв`язку з тим, що Голова правління АТ "Сведбанк" не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для його укладення (порушенням вимог ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України), оскільки в силу вимог п. 22 ч. 2 ст. 33 Закону України "Про акціонерні товариства" (в редакції станом на листопад 2012 року) та пп. хх п. 8.2.2 Статуту банку для укладення Договору факторингу Голова правління мав отримати рішення Загальних зборів банку, яке в свою чергу мало бути прийняте за поданням спостережної ради банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Так за твердженням позивача, Договір факторингу 1 підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України у зв`язку з тим, що Голова правління АТ "Сведбанк" не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для його укладення (порушенням вимог ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України), оскільки в силу вимог п. 22 ч. 2 ст. 33 Закону України "Про акціонерні товариства" (в редакції станом на листопад 2012 року) та пп. хх п. 8.2.2 Статуту банку для укладення Договору факторингу Голова правління мав отримати рішення Загальних зборів банку, яке в свою чергу мало бути прийняте за поданням спостережної ради банку.

В свою чергу, як правильно встановлено судом першої інстанції, обґрунтовуючи вимоги про визнання недійсним Договору факторингу 2, позивач зазначає, що означений Договір підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить ч. 1 ст. 1083 Цивільного кодексу України та порушує вимоги ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, в зв`язку з тим, що фактор за приписами п. 2.3 Договору факторингу 1 стає новим кредитором по відношенню до божників лише після плати фактором ціни продажу, доказів чого позивачу надано не було, що свідчить про те, що право вимоги могло бути передане ТОВ "Кредитні ініціативи" лише у випадку, якщо воно першочергово було належним чином передане Товариству з обмеженою відповідальністю "ФК "Вектор Плюс". Також позивач зазначає, що відповідачем 1 не було отримано дозвіл на подальше відступлення прав вимоги, про що свідчить його відсутність серед документів наданих відповідачем 2 в межах справи № 127/5872/14-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має. значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Згідно з ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, ай охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Критеріями визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі є:

1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором;

2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені;

3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Згідно ст. 4 Господарського процесуального кодексу України процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на викладене та як правильно зазначено судом першої інстанції, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 року поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, ай охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл.

Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 No 3рп/2003.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, до господарського суду вправі звернутися особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, при цьому має бути визначено які права позивача порушені відповідачем та якими законодавчими актами передбачено право позивача на звернення із заявленим позовом.

Відтак на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Так, завданням правосуддя є захист охоронюваних законом прав та інтересів осіб.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Водночас, обґрунтування позивача щодо порушення його прав в результаті укладення правочинів у зв`язку з тим, що у відповідача 2 виникло право набувати грошові кошти та майно позивача, не можуть свідчити про наявність порушеного, оспорюваного права, яке потребує відновленню, оскільки, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції жодних належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором, як і за Іпотечним договором.

Право на звернення до суду не може бути обмежене за відсутності у статуті такого права, проте, наявність порушеного права встановлюється не у зв`язку із його зазначенням у статуті, а у зв`язку з фактичним порушенням.

Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції позивачем не обґрунтовано чим саме порушені його права при укладенні відповідачами оспорюваних Договорів, стороною яких позивач не є, оскільки вказані Договори не змінюють розміру зобов`язань позивача, а також не створюють для нього нових зобов`язань.

Таким чином, жодних доказів порушення прав позивача внаслідок укладення відповідачами оспорюваних договорів, позивачем не надано.

При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що існує прямий причинно-наслідковий зв`язок між укладенням оспорюваних договорів та порушенням права позивача, яке було вчинене відповідачем 2 в результаті позбавлення його єдиного житла, як безпідставне та таке, що не підтверджено жодними доказами з огляду на підстави та предмет позовних вимог та зміст прав за захистом яких звернувся позивач.

Відсутність порушення прав та інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі від 03.03.2020 року № 910/6091/19.

З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем не доведено наявності суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним Договорів факторингу.

В свою чергу, позивачем також заявлено вимоги про визнання недійсними Договорів про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року , в обґрунтування яких позивач зазначає, що визнання недійсними Договорів факторингу зумовлює визнання недійсними Договорів про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року, в зв`язку з чим, оскільки підставою недійсності означених правочинів позивачем визначено вимоги про визнання недійсними Договорів факторингу, у задоволенні яких, судом відмовлено, похідні вимоги про визнання недійсними Договорів про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року, як правильно встановлено судом першої інстанції, також задоволенню не підлягають.

Твердження скаржника, що суд першої інстанції не з`ясовував обставини укладення оспорюваних договорів, проте при цьому визнав встановленими фактичні обставини, які не були підтверджені належними доказами не спростовує висновків суду.

Щодо заяви відповідача 2 про пропуск строку позовної давності, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

За змістом ч.1ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, заява відповідача 2 про застосування наслідків спливу строків позовної давності судом першої інстанції не розглядалася.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та повторно досліджених судом апеляційної інстанції, доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 року у справі №910/3145/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 року у справі №910/3145/21 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/3145/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

Б.О. Ткаченко

Дата складення повного тексту 15.09.2021 року.