ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2021 р. Справа№ 910/13/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Білоус О.О.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 31.08.2021,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 (повний текст складено 21.05.2021)

у справі №910/13/21 (суддя Данилова М.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна»

до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

про розірвання договору та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» (далі, позивач або Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі, відповідач або Банк) про розірвання Договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування №426753 від 03.03.2003, що був укладений між позивачем та відповідачем, стягнення грошових коштів на суму в розмірі 13 925 892,10 грн, інфляційних втрат у розмірі 2 626 426,20 грн та 1 315 766,32 грн 3% річних.

19.02.2021 позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, якою доповнено позовні вимоги вимогами про стягнення з відповідача 17 098 доларів США та 5 256,50 Євро.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти, які було розміщено на рахунках згідно умов Договору №426753 від 03.03.2003, порушив свої зобов`язання щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування, що тривалий час не дозволяє позивачу користуватися своїми власними коштами та використовувати їх в своїй поточній діяльності.

Зазначене є істотним порушенням умов Договору №426753 від 03.03.2003 відповідачем та підставою для його розірвання у відповідності до статті 651 Цивільного кодексу України.

Водночас, грошові кошти, які було розміщено на рахунках у Банку згідно умов Договору №426753 від 03.03.2003 підлягають поверненню позивачу із урахуванням нарахованих на них 3% річних та інфляційних втрат.

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі №910/13/21 позов задоволено.

Розірвано Договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування №426753 від 03.03.2003, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» та Акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк».

Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» суму коштів у розмірі 13 925 892,10 грн, 3% річних у розмірі 1 255 619, 48 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 626 426,20 грн, суму коштів у розмірі 17 098,00 доларів США, 3% річних у розмірі 43 726,50 грн, 5 256,50 Євро, 3% річних у розмірі 16 420,34 грн та судовий збір у розмірі 278 072,47 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що порушення відповідачем умов Договору шляхом неповернення грошових коштів та порушення зобов`язання щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування позбавило позивача можливості протягом тривалого часу користуватися своїми власними коштами та використовувати їх у своїй господарській діяльності, що свідчить про істотне порушення умов договору та наявність підстав для розірвання Договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування №426753 від 03.03.2003.

Суд також дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення основної заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат.

Стосовно заперечень Банку, що він є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 Банк перевів свій борг перед позивачем на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», суд встановив, що позивач не вчиняв будь-яких дій, що свідчили про надання ним згоди на переуступку Банком своїх зобов`язань перед позивачем третім особам, у зв`язку з чим відповідач не міг бути змінений на іншу особу та залишається зобов`язаним перед позивачем. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон», шляхом використання мовчазної згоди без письмової згоди позивача є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 520, ч. 1 ст. 654 ЦК України».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 18.06.2021 (про що свідчить відмітка Укрпошти Експрес на конверті) Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі №910/13/21 шляхом виключення з неї фрази: «З урахування вищезазначеного суд приходить до висновку, що «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон», шляхом використання мовчазної згоди без письмової згоди позивача є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 520, ч. 1 ст. 654 ЦК України», скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі №910/13/21 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до наступного:

- суд першої інстанції безпідставно проігнорував факт переведення Банком боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права ухвалив незаконне рішення;

- мотивувальна частина оскаржуваного рішення в частині встановлення факту нікчемності Договору переведення боргу від 17.11.2014 є незаконною та необґрунтованою, ухваленою судом першої інстанції за неправильного застосування норм матеріального права (статті 520, 654 Цивільного кодексу України), що призвело до повного спотворення дійсних обставин справи та ухвалення незаконного рішення про задоволення позову, яке підлягає скасуванню в частині задоволених вимог з ухваленням нового рішення про повну відмову в задоволенні позову;

- судом першої інстанції проігноровано той факт, що судовими рішенням у справі №904/1569/15 фактично були розглянуті і задоволені аналогічні позовні вимоги до цієї справи №910/13/21, а виконання судового рішення у справі №904/1569/15 фактично має наслідки і виконання судового рішення у справі №910/13/21. Таким чином, наявне судове рішення, яким вже вирішено спір між тими ж самими сторонами (позивачем та відповідачем), про той самий предмет (стягнення/повернення коштів за договором на здійснення розрахунково-касового обслуговування №426753 від 03.03.2003) і з тих самих підстав (відповідач не виконує умови договору), а тому провадження у даній справі підлягало закриттю на підставі статті 231 Господарського процесуального кодексу України;

- суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не обґрунтував жодною обставиною та не вмотивував жодною нормою матеріального права істотного порушення умов договору відповідачем, як обов`язкової підстави для задоволення позовних вимог про розірвання договору;

- судом порушені вимоги частини 6 статті 233 Господарського процесуального кодексу України щодо строку складення повного тексту судового рішення.

У тексті апеляційної скарги апелянтом викладено також клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Узагальнені доводи та заперечення позивача

12.08.2021 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити оскаржене рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві позивач наголосив на тому, що суд першої інстанції належним чином оцінив та дослідив доводи відповідача щодо переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» без згоди позивача.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у справі №910/13/21 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2021 поновлено Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі №910/13/21, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі №910/13/21, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі №910/13/21 на час апеляційного оскарження, встановлено учасникам справи строк на подання відзивів, заяв, клопотань, пояснень, розгляд апеляційної скарги призначено на 31.08.2021.

У судовому засіданні 31.08.2021 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання, призначене на 31.08.2021, з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача просив суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Представник відповідача просив суд задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

03.03.2003 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» (позивач) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», в особі Севастопольської філії ПАТ КБ «Приватбанк» (відповідач) було укладено Договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування №426735 (далі, Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору банк відкриває клієнту поточні рахунки у національній та іноземній валюті (в тому числі картковий) та/або здійснює їх розрахунково-касове обслуговування відповідно до діючих нормативних актів НБУ. Банк взяв на себе, у тому числі, зобов`язання виконувати доручення позивача, що міститься в розрахунковому документі в обумовлені строки (пункт 2.1.3. договору); забезпечити схоронність коштів позивача (пункт 2.1.12. договору).

У пункті 2.1.1. Договору сторони дійшли згоди, що у подальшому поточні рахунки позивачу відкриваються на підставі його письмової заяви та інших документів, передбачених нормативними актами НБУ і обслуговуються відповідно до умов цього договору.

Відповідно до пункту 2.1.3. Договору банк зобов`язався виконувати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі у строки: - в день його надходження, якщо документ надійшов протягом операційного часу; - не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов після операційного часу.

Клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку, за винятком випадків, передбачених чинним законодавством; вимагати своєчасного і повного здійснення розрахунків та інших обумовлених договором послуг. Для здійснення розрахунків Клієнтом обираються наступні платіжні інструменти: платіжне доручення, платіжна вимога-доручення, платіжна вимога, розрахунковий чек, акредитив, вексель, банківська платіжна картка (пункт 3.1.1. Договору).

Невиконання умов Договору зі сторони Банку, а саме невиконання розпоряджень позивача (клієнта) на перерахування грошових коштів на рахунки ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна», залишенням без розгляду звернення останнього до Банку, були предметом судового розгляду у господарській справі №904/1569/15.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.09.2017 у справі №904/1569/15, залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №904/1569/15, частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «ТАВРІДА ЕЛЕКТРИК Україна» до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» та зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» виконати платіжні доручення ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» згідно з переліком №№1-12 від 17.02.2017, присуджено до стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» проценти за депозитними вкладами в розмірі 42 317,13 доларів США та 3 130,51 грн витрат зі сплати судового збору.

У вказаній постанові судом встановлено, зокрема, наступне:

1. На підставі Договору позивачу 03.03.2003 були відкриті в Севастопольській філії ПАТ КБ «Приватбанк» такі банківські рахунки:

- поточний № НОМЕР_1 у гривні,

- валютний № НОМЕР_2 у доларах США,

- валютний № НОМЕР_3 в євро,

- картковий № НОМЕР_4 в гривні.

2. 22.07.2015 позивач надіслав на адресу відповідача лист вих. №0042 від 17.07.2015 та платіжні доручення до виконання, однак матеріалами справи підтверджується факт невиконання банком (відповідачем) розпоряджень позивача (клієнта) щодо перерахування грошових коштів на рахунки ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна», залишення без розгляду звернення останнього до банку від 17.02.2017 №9. Невиконання Банком доручень позивача зумовило звернення товариства з позовом про зобов`язання відповідача перерахувати грошові кошти на рахунки ТОВ «Підприємство «Таврида Електрик Україна», та стягнення з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» пені, 3% річних, інфляційних втрат та процентів за доларовими депозитами;

3. Наявність спірної суми на рахунках позивача підтверджується копіями платіжних доручень від 28.05.2014 №№Е0528LOKN9, Е0528L0K55, Е0528L0KG0, Е0528L0KЕ3, Е0528L0KЕ0, Е0528L0KDZ, Е0528L0KFY, Е0528LOKFХ, Е0528L055A, Е0528L0EH6, Е0528L054Y, Е0528L0551 та випискою, яку отримано позивачем із використанням системи інтернет-банкінгу за період з 28.05.2014 по 28.05.2014 по рахунках позивача, з огляду на те, що умовами договору від 03.03.2003 №426753 сторони передбачили можливість отримання клієнтом банківської виписки щодо стану свого рахунка (рахунків) через систему «Приват-24» за допомогою засобів Internet з використанням Web-браузера банку;

4. Згідно з випискою, яку отримано позивачем із використанням системи інтернет-банкінгу за період з 28.05.2014 року по 28.05.2014 року на рахунках позивача обліковуються наступні кошти: 13 860 233,74 грн.; 17 098,00 USD; 5 256,50 EUR; на картковому рахунку: 65 778,40 грн;

5. У квітні-травні 2014 року відповідачем в односторонньому порядку було переведено з рахунків позивача, відкритих в Севастопольській філії ПАТ «ПриватБанк», грошові кошти. Переведення банком грошових коштів позивача, які станом на 28.05.2014 фактично обліковувались на його поточних та депозитних рахунках, на «недіючі рахунки 2903» обмежило доступ позивача до його грошових коштів та порушило право позивача розпоряджатись ними.

Виходячи із наведених обставин, апеляційний господарський суд у справі №904/1569/15 дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» виконати платіжні доручення щодо перерахування коштів позивача, зокрема, але не виключно, як зазначено у резолютивній частині постанови від 13.09.2017 у справі №904/1569/15, платіжне доручення №3 від 17.02.2017 на суму 5 256,50 євро щодо перерахування з рахунку НОМЕР_5 на рахунок № НОМЕР_6 , який відкрито у філії «КиївСіті» ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Києві; платіжне доручення №4 від 17.02.2017 на суму 65 778,40 грн щодо перерахування з рахунку НОМЕР_7 на рахунок № НОМЕР_8 , який відкрито у філії «КиївСіті» ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Києві, платіжне доручення №1 від 17.02.2017 на суму 13 860 113,74 грн щодо перерахування з рахунку НОМЕР_9 на рахунок № НОМЕР_8 , який відкрито у філії «КиївСіті» ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Києві; платіжне доручення №2 від 17.02.2017 на суму 17 098 доларів США щодо перерахування з рахунку № НОМЕР_10 на рахунок № НОМЕР_11 , який відкрито у філії «КиївСіті» ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Києві.

22.09.2017 Господарським судом Дніпропетровської області на виконання вищевказаної постанови у справі №904/1569/15 видано наказ.

15.04.2019 державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного управління юстиції у м. Києві прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №55374350.

10.09.2019 виконавцем було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження (том 1, а.с. 56-58).

У постанові про закінчення ВП №55374350 від 10.09.2019 вказано, що станом на 21.05.2019 рішення суду залишається невиконаним повторно, після винесення постанови про накладення штрафу від 03.05.2019.

Відповідачем не було повернуто позивачу грошові кошти, які розміщені на банківських рахунках згідно умов договору.

Звертаючись до суду із позовом у справі №910/13/21 позивач зазначає, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти, які було розміщено на банківських рахунках згідно умов Договору, зокрема, грошові кошти у сумах 13 925 892,10 грн, 17 098,00 доларів США, 5 256,50 Євро, що на тривалий час позбавило позивача можливості користуватися своїми власними коштами та є істотним порушенням умов Договору. З огляду на це Договір між позивачем та Банком підлягає розірванню, а неповернуті позивачу грошові кошти стягненню з відповідача на користь позивача із урахуванням нарахованих на них 3% річних та інфляційних втрат.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Як унормовано частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 1066 Цивільного кодексу України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком; банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами; банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Частиною 3 статті 1068 Цивільного кодексу України встановлено, що банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до статті 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження; грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків: обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду; в інших випадках, встановлених законом; у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно частини 5 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Колегія суддів зазначає, що преюдиційність - це обов`язковість обставин, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені обставини не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Cуть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу, воно також сприяє додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі, не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява №48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95)).

Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява №32053/13), яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).

З огляду на викладене, обставини, встановлені постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2017 у справі №904/1569/15, яка набрала законної сили, зокрема, щодо невиконання банком (відповідачем) умов Договору, а саме розпоряджень позивача (клієнта) щодо перерахування грошових коштів на рахунки ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна», у тому числі платіжних доручень №3 від 17.02.2017 на суму 5 256,50 євро, №4 від 17.02.2017 на суму 65 778,40 грн, №1 від 17.02.2017 на суму 13 860 113,74 грн, №2 від 17.02.2017 на суму 17 098 доларів США, є преюдиційними та не підлягають повторному доведенню під час розгляду даної справи.

Як зазначає позивач та не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами під час розгляду справи №910/13/21, Банком не було повернуто позивачу грошові кошти, які розміщені на банківських рахунках згідно умов Договору.

Доказів на підтвердження виконання судового рішення у справі №904/1569/15 в частині виконання вищеперелічених платіжних доручень відповідачем суду не надано.

Згідно частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, виходячи із установлених судом обставин справи та вищенаведених норм законодавства, Банк зобов`язаний повернути позивачу кошти, які знаходились на відкритих у ПАТ КБ «Приватбанк» рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна», а відмова від такого повернення є неправомірною, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача належних позивачу сум у розмірі 13 925 892,10 грн (13 860 113,74 грн + 65 778,36 грн), 17 098,00 доларів США, 5 256,50 Євро, які є предметом спору в даній справі.

Крім того, враховуючи прострочення зі сторони Банку щодо виконання платіжних доручень Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна», неповернення позивачу спірних грошових коштів, беручи до уваги арифметично вірний розрахунок 3% річних та втрат від інфляції позивача за період з 29.12.2017 по 29.12.2020, судом правомірно, враховуючи положення статті 625 Цивільного кодексу України, присуджено до стягнення з відповідача 3% річних у загальному розмірі 1 315 766,32 грн та інфляційні втрати у загальному розмірі 2 626 426,20 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Банк посилається на те, що судом першої інстанції було проігноровано той факт, що судовими рішенням у справі №904/1569/15 фактично були розглянуті і задоволені аналогічні позовні вимоги до цієї справи №910/13/21, а виконання судового рішення у справі №904/1569/15 фактично має наслідки і виконання судового рішення у справі №910/13/21. Банк зазначає, що наявне судове рішення №904/1569/15, яким вже вирішено спір між тими ж самими сторонами (позивачем та відповідачем), про той самий предмет (стягнення/повернення коштів за договором на здійснення розрахунково-касового обслуговування №426753 від 03.03.2003) і з тих самих підстав (відповідач не виконує умови договору), а тому провадження у даній справі підлягало закриттю на підставі статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи скаржника, оскільки предмет спору у справі №904/1569/15 та предмет спору у справі №910/13/21 відрізняються. Так, предметом спору в господарській справі №904/1569/15 було зобов`язання Банку виконати платіжні доручення позивача, а також стягнення процентів за депозитними вкладами у розмірі 42 317,13 доларів США, у той час як предметом спору в даній справі №910/13/21 є стягнення з відповідача грошових коштів, які було розміщено на депозитних рахунках згідно умов Договору №426753 від 03.03.2003, та нарахованих на них 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження виконання платіжних доручень на суми, що є спірними у даній справі, та які Банк було, зокрема, зобов`язано виконати згідно судового рішення у справі №904/1569/15.

Згідно наданої відповідачем до суду першої інстанції постанови про закінчення виконавчого провадження від 13.12.2019 №56572601 Банком фактично було виконане судове рішення у справі №904/1569/15 в частині стягнення процентів за депозитними вкладами у розмірі 42 317,13 доларів США та 3 130,51 грн витрат зі сплати судового збору, які не входять до складу позовних вимог у справі №910/13/21.

Відтак, відсутні передбачені статтею 231 Господарського процесуального кодексу України підстави для закриття провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмета спору.

Стосовно позовної вимоги про розірвання Договору у зв`язку з його істотним порушенням Банком, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частин 1, 2 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як визначено статтею 7.3.1. Принципів міжнародних комерційних договорів (принципи УНІДРУА) сторона може припинити договір, якщо невиконання договірної умови іншою стороною є суттєвим. При визначенні істотності враховується, зокрема, чи істотне порушення позбавляє потерпілу сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, крім випадків, коли боржник не передбачав і не міг розумно передбачити такий результат; чи має дотримання договору в даному випадку принциповий характер.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, при укладенні з відповідачем Договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування з відповідними додатками та додатковими угодами Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» розраховувало на: збереження своїх коштів; примноження своїх коштів шляхом отримання відсотків на них; отримання повної та належної інформації щодо своїх коштів та можливість використання грошових коштів на поточному рахунку у своїй господарській діяльності відповідно до чинного законодавства України.

Однак, вказаних вимог зі сторони Банку дотримано не було.

Таким чином, порушення відповідачем умов Договору шляхом неповернення грошових коштів та порушення зобов`язання щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування позбавило позивача можливості протягом тривалого часу користуватися своїми власними коштами та використовувати їх у своїй господарській діяльності. Позивач був значною мірою позбавлений того, на що він розраховував при укладенні Договору.

Вказані порушення умов Договору беззаперечно є істотними, а отже вимога позивача про розірвання договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування №426753 від 03.03.2003 є обґрунтованою та такою, що була правомірно задоволена судом першої інстанції.

Разом з тим, відповідач, заперечуючи проти задоволення вищевказаних позовних вимог посилається на Договір про переведення боргу від 17.11.2014, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон», згідно якого банк передав ТОВ ФК «Фінілон» зобов`язання за депозитними договорами та договорами банківського обслуговування, укладеними установами банку в Автономній Республіці Крим, у зв`язку з чим вимоги вкладників і кредиторів АР Крим, зобов`язання за якими переведені на ТОВ ФК «Фінілон», не облікуються за балансом банку.

За наведених обставин скаржник вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі з огляду на переведення боргу за зобов`язаннями по спірним рахункам новому боржнику ТОВ ФК «Фінілон», який, на думку банку, і має бути відповідачем у даній справі.

Місцевий господарський суд, відхиляючи зазначені доводи, дійшов висновку, що оскільки позивач не вчиняв будь-яких дій, які б свідчили про надання ним згоди на переуступку банком своїх зобов`язань перед позивачем третім особам, «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон», шляхом використання мовчазної згоди без письмової згоди позивача є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 520, ч. 1 ст. 654 ЦК України.

Колегія суддів вважає некоректними висновки місцевого господарського суду щодо встановлення обставин нікчемності договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014, з огляду на наступне.

Так, зазначаючи про нікчемність договору, суд посилався на норми частини 1 статті 520, частини 1 статті 654 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 520 Цивільного кодексу України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Згідно частини 1 статті 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Разом з тим, наведені статті не містять прямого припису, що відсутність згоди кредитора чи недотримання форми укладення договору переведення, свідчить про нікчемність відповідного правочину.

При цьому, у нормах статей 1066, 1067, 1074, 1075 Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини, що виникли із банківського рахунка, не міститься положень, що недодержання сторонами письмової форми цього правочину, як і внесення змін до нього, має наслідком його нікчемність.

Таким чином, суд помилково вказав на нікчемність договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон».

У свою чергу зазначене не призвело до прийняття неправильного судового рішення у даній справі.

Так, за висновком колегії суддів, доводи АТ КБ «ПриватБанк» про неналежність його як відповідача у справі внаслідок укладення з ТОВ ФК «Фінілон» договору про переведення боргу, відповідно до якого останнє стало боржником за спірними договорами банківського рахунку, є безпідставними, оскільки Банк ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні в апеляційній скарзі не довів, що такий договір було укладено зі згоди позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна».

Посилання відповідача на те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від позивача жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.01.2021 у справі №729/887/19.

Договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування №426753 від 03.03.2003, боржника за яким змінено на ТОВ ФК «Фінілон» всупереч закону в односторонньому порядку, не містить положень про мовчання як спосіб вираження згоди позивача на відступлення банком своїх прав чи обов`язків третім особам. До того ж, відповідно до положень частини 1 статті 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Тобто для заміни сторони чи для переведення боргу на третю особу необхідне дотримання такої ж письмової форми, як і сам договір, і угода про це (так само як і згода позивача як кредитора) повинна оформлюватися письмово та підписуватися також і позивачем, що не було дотримано відповідачем.

В апеляційній скарзі відповідач також посилається на те, що на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» було розміщено всі редакції Умов та правил надання банківських послуг, які діяли та були чинними в банку, починаючи з редакції від 01.09.2013. Скаржник заперечує проти позовних вимог, посилаючись на положення п 1.1.7.58 Умов та правил надання банківських послуг, які були розміщені на офіційному сайті Банку https://privatbank.ua, в яких зазначено, що у зв`язку з анексією АР Крим та припинення діяльності Банку на цій території позивач був зобов`язаний з`явитися в структурний підрозділ Банку, який розташований на материковій частині України, для здійснення Банком дій щодо уточнення інформації, ідентифікації та вивчення Клієнта. У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п.1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», у разі незгоди, позивач направляє відповідачу свої заперечення в строк до 15.02.2015 р. У разі ненадання клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, позивач підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договорам на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» зі згоди Клієнта.

Проте, за доводами відповідача, будь-яких письмових заперечень від позивача відносно переведення Банком на ТОВ ФК «Фінілон» боргу за договором, який є предметом спору у даній справі, на адресу Банку не надходило. Тому, 17.11.2014 між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу.

Колегія суддів не приймає до уваги зазначені твердження скаржника, оскільки Договір не передбачає права відповідача в односторонньому порядку шляхом зміни якихось Умов та правил надання банківських послуг, які не є частиною договору, та розміщення цих змін тільки на власному веб-сайті, відступати боргові зобов`язання або інші права чи обов`язки за договором третім особам. На спростування вказаного відповідачем належних та допустимих доказів до матеріалів справи не представлено.

Відповідачем не наведено жодного доказу того, що позивач підписав якийсь формуляр чи заяву тощо, які б визначали приєднання позивача до договору приєднання у формі Умов. Також відповідач не надав доказів того, що Умови регулюють відносини за договором банківського рахунка, та є його частиною. Відповідач не наводить посилання на жоден пункт договору банківського рахунка, з якого б слідувало, що Умови є його частиною.

Отже, укладення між Банком та ТОВ ФК «Фінілон» договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 не має правових наслідків для позивача у даній справі та саме Банк є належним відповідачем у даній справі, який у порушення положень статті 1066 Цивільного кодексу України обмежив право позивача (клієнта за договором банківського рахунка) щодо розпорядження грошовими коштами, тим самим порушив його майнові права та інтереси.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» у даній справі, підстави для скасування судового рішення відсутні.

Скаржник у прохальній частині апеляційної скарги просив суд змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі №910/13/21 шляхом виключення з неї фрази щодо нікчемності Договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон».

У мотивувальній частині даної постанови суд апеляційної інстанції дійсно встановив помилковість висновків суду першої інстанції щодо нікчемності договору. Однак, колегія суддів не вбачає за можливе задоволення вказаних вимог апеляційної скарги щодо виключення відповідних тверджень із мотивувальної частини судового рішення оскільки зазначене, по-перше, не є підставою для його скасування, як про це вказує скаржник, по-друге, всупереч доводам Банку, викладеним у тексті апеляційної скарги, не призвело до повного спотворення дійсних обставин справи, по-третє, жодним чином не вплинуло на правильність висновків суду про задоволення позову в даній справі.

Поєднання разом вимог про зміну мотивувальної частини рішення із вимогами про скасування судового рішення є, у даному випадку, на переконання колегії суддів, взаємовиключним.

Стосовно посилання апелянта на порушення судом першої інстанції строків складання повного тексту рішення колегія суддів зазначає, що таке порушення у відповідності до частини 3 статті 277 Господарського процесуального кодексу України не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Вказане порушення не призвело до обмеження права відповідача на його апеляційне оскарження.

Враховуючи вищевикладене, висновки місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог у даній справі є правомірними.

Усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржниками зроблено не було.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає з підстав, викладених у мотивувальній частині даної постанови.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі №910/13/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі №910/13/21 залишити без змін.

Матеріали справи №910/13/21 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 21.09.2021 після виходу головуючого судді Михальської Ю.Б. та судді Тищенко А.І. з відпусток.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка