ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2021 р. м. Київ Справа № 911/1451/21

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В.

за участю секретаря судового засідання Абраменко М.К., дослідивши матеріали справи

За позовомАкціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України
до Комунальногопідприємстватеплових мереж ЯГОТИНТЕПЛОМЕРЕЖА
простягнення 897 919,14 грн.

Представники сторін:

від позивача:Верхацький І.В.;

від відповідача: Мамаєв Д.Ю.;

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Комунального підприємства теплових мереж «ЯГОТИНТЕПЛОМЕРЕЖА» про стягнення 897 919,14 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не виконані зобов`язання щодо оплати поставленого природного газу. У зв`язку із чим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про стягнення 777 065,14 грн. основного боргу, 19 304,59 грн. нарахованої пені, 28 019,95 грн. 3 % річних та 73 529,46 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Київської області у справі № 911/1451/21 від 26.05.2021 розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, а також призначено підготовче судове засідання на 23.06.2021.

23.06.2021 до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву,у якому останній просить суд зменшити розмір пені на 70%.

23.06.2021 у судове засідання з`явилися представники сторін.

В судовому засіданні 23.06.2021, судом оголошено ухвалу суду про відкладення підготовчого судового засідання у справі на 15.07.2021, яка занесена до протоколу судового засідання.

30.06.2021 до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

15.07.2021 у судове засідання з`явились представники сторін.

В судовому засіданні 15.07.2021 судом оголошено ухвалу про закриття підготовчого провадження та про призначення справи № 911/1451/21 до судового розгляду по суті на 18.08.2021, яку занесено до протоколу судового засідання.

В судове засіданні 18.08.2021 з`явились представники сторін.

Представник позивача 18.08.2021 в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на наступне.

Як стверджує позивач, відповідачем не виконані зобов`язання щодо оплати поставленого природного газу. У зв`язку із чим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про стягнення 777 065,14 грн. основного боргу, 19 304,59 грн. нарахованої пені, 28 019,95 грн. 3 % річних та 73 529,46 грн. інфляційних втрат.

В свою чергу, представник відповідача в судовому засіданні надав усні заперечення по суті спору, посилаючись на наступне. На думку відповідача, нарахування позивача в частині пені, індексу інфляції та 3% річних є безпідставними та необґрунтованими, а тому позов в цій частині не підлягає задоволенню. Крім того, відповідач просив суд зменшити нараховану позивачем пеню на 70 %.

У судовому засіданні 18.08.2021 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Частина 6 ст. 233 ГПК України встановлює, що у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Враховуючи те, що суддя Сокуренко Л.В., починаючи з 30.08.2021 по 10.09.2021 включно знаходилась у відпустці, тому повний текст рішення суду складено суддею після виходу на роботу.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області,

ВСТАНОВИВ:

23.09.2019 між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі постачальник, позивач) та Комунальним підприємством теплових мереж «ЯГОТИНТЕПЛОМЕРЕЖА» (далі споживач, відповідач) укладено договір № 5133/1920-БО-17 постачання природного газу (далі договір). В подальшому, сторонами підписано ряд додаткових угод, копії яких долучені до матеріалів справи.

Пунктами 1.1-1.3 зазначеного правочину сторони узгодили, що постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам. За цим договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на митну територію України.

Відповідно до п. 2.1. договору, постачальник передає споживачу у жовтні 2019 квітні 2020 року замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 556,0 тис. куб. метрів (п`ятсот п`ятдесят шість тисяч куб. метрів).

Згідно з п. 3.1 договору, постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ власного видобутку та/або імпортований газ (за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи.Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Відповідно до п. 3.8 договору, приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Споживач в акті приймання-передачі природного газу, зазначає виключно той обсяг, який відповідає обсягам газу, які були використані споживачем в той період (періоди), коли споживач був включений до Реєстру постачальника, що підтверджується споживачем в акті приймання-передачі.

В акті приймання-передачі природного газу, ціна на природний газ має відповідати ціні, зазначеній в прейскуранті на відповідний період, також має бути врахований тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розділ 4 до цього договору).

Пунктом 3.9 даного правочину визначено, що споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 7 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом: - копію акту про надання послуг з розподілу природного газу за розрахунковий період, складеного між споживачем та оператором ГРМ (для споживачів, об`єкти яких приєднані до газорозподільних мереж); - інформацію за підписом уповноваженої особи споживача стосовно обсягів природного газу, використаних виключно в період (періодах) розрахункового періоду, коли він був включений до Реєстру постачальника з розбивкою цих обсягів природного газу, за категоріями використання газу (в тому числі згідно з цим договором); - підписані споживачем два примірники акта приймання-передачі газу згідно із цим договором і з урахуванням пункту 3.8. цього договору, його фактична ціна та вартість

Відповідно до п. 3.10 договору, постачальник не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, повертає споживачу один примірник оригіналу акті приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою.

Пунктом 3.11 договору визначено, що споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий період свідчить про повне виконання постачальником своїх зобов`язань за цим договором в частині постачання природного газу у відповідному розрахунковому періоді.

Судом встановлено, що позивачем поставлено відповідачу природний газ за період з жовтня 2019 року по квітень 2020 року включно на загальну суму 2 516 897,22 грн., що підтверджується актом приймання-передачі природного газу № б/н від 31.10.2019 на суму 55 142,41 грн.; актом приймання-передачі природного газу № б/н від 30.11.2019 на суму 483 142,13 грн.; актом приймання-передачі природного газу № б/н від 31.12.2019 на суму 570 343,14 грн.; актом приймання-передачі природного газу № б/н від 31.01.2020 на суму 631 204,40 грн.; актом приймання-передачі природного газу № б/н від 29.02.2020 на суму 498 715,46 грн.; актом приймання-передачі природного газу № б/н від 31.03.2020 на суму 249 549,97 грн. та актом приймання-передачі природного газу № б/н від 30.04.2020 на суму 28 799,71 грн. Зазначені акти приймання-передачі природного газу з боку відповідача підписано директором підприємства та скріплено печаткою підприємства без будь-яких зауважень та заперечень, копії яких містяться у матеріалах справи.

Відповідно до п. 5.1 договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Судом встановлено, що, на момент розгляду справи, в матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем повної оплати поставленого природного газу, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 777 065,14 грн. Протилежного не доведено, доказів повної оплати поставленого природного газу відповідачем до суду не надано.

Відповідно до п. 11.1 договору, договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою ї діє в частині постачання газу до 30 квітня 2020 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір № 5133/1920-БО-17 постачання природного газу від 23.09.2019 та додаткові угоди до нього, як належні підстави, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вказувалось вище, сторонами передбачено та закріплено строк оплати за переданий газ умовами п. 5.1 договору, а саме: остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи з наведених вище вимог чинного законодавства та умов договору, суд дійшов висновку, що за прийнятий природний газ за період з жовтня 2019 року до 30 квітня 2020 року відповідач повинен був розраховуватися до 25-го числа (включно) кожного місця, наступного за місяцем поставки газу (за жовтень 2019 року до 25.11.2019 включно; за листопад 2019року до 26.12.2019 включно; за грудень 2019року до 27.01.2020 включно; за січень 2020року до 25.02.2020 включно; за лютий 2020року до 25.03.2020 включно; за березень 2020року до 27.04.2020 включно; за квітень 2020року до 25.05.2020 включно).

Проте, відповідачем свої обов`язки в частині оплати за поставлений природний газ у строки, які визначено умовами договору, належним чином виконано не було, що підтверджується банківськими виписками позивача, копії яких містяться у матеріалах справи. Заборгованість у розмірі 777 065,14 грн. відповідачем не сплачено. Протилежного не доведено, доказів сплати заборгованості відповідачем до суду не подано.

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню повністю в сумі 777 065,14грн.

Відповідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 7.2. договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 17,8% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Позивач за прострочення строків оплати поставленого природного газу, керуючись п.7.2 договору, нарахував та просить стягнути з відповідача пеню в сумі 19 304,59 грн.

При цьому, судом враховані заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, відповідно до яких відповідач зазначає, що позивач не мав права нараховувати пеню за період з 12.03.2020 по 01.12.2020, посилаючись на положення пункту 15 Розділу II«Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік», відповідно до якого тимчасово, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), підприємство відповідача звільнено від нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій.

Одночасно, суд відхиляє зазначені твердження, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 15 Розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX, тимчасово, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), звільнити від нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємства централізованого водопостачання та водовідведення незалежно від форми власності, а також виробників теплової енергії незалежно від форми власності.

З урахуванням наведених положень Закону України від 13.04.2020 № 553-IX, а також, беручи до уваги Постанову Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11.03.2020 №211, якою з 12.03.2020 на усій території України було установлено карантин, суд дійшов висновку про обґрунтованість заперечень відповідача щодо безпідставності нарахування пені після набрання чинності Законом України від 13.04.2020 №553-IX.

Разом з цим, суд не погоджується з посиланням відповідача на те, що згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX пеня не повинна нараховуватись починаючи вже з 12.03.2020.

Пунктом 1 Розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX зазначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Вказаний Закон опублікований у газеті Голос України від 17.04.2020 № 68. А отже, цей Закон набрав чинності 18.04.2020. Прямої вказівки про надання нормам цього Закону зворотної сили у часі в законі не міститься.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99, положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Таким чином, Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-IX» зворотної дії в часі щодо юридичних осіб не має і його положення щодо звільнення від нарахування пені та штрафних санкцій починають діяти з моменту набрання цим Законом чинності, тобто, з 18.04.2020. А тому, нарахування пені за період до дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-IX є правомірним.

Здійснивши перерахунок пені, з урахуванням вищезазначеного, та беручи до уваги умови договору, прострочення по оплаті грошового зобов`язання, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню повністю у сумі 19 304,59 грн.

При цьому, судом розглянуто подане відповідачем клопотання про зменшення пені, відповідно до якого останній просив суд зменшити пеню до 70%. В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач посилається на ті самі обставини, що і у відзиві на позовну заяву.

Проте, за висновками суду, заява відповідача про зменшення пені є такою, що позбавлена належного доказового обґрунтування, а отже, задоволенню не підлягає. При цьому, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст.233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За приписами ч.4 ст.551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Слід зауважити, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Суд зазначає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін, що і було здійснено судами в даній справі.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно з ст.3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання).

Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.2018р. по справі №908/1453/14.

Проте, всупереч наведеного наявності виняткових обставин для зменшення розміру неустойки відповідачем не наведено.

Суд зазначає, що всі твердження відповідача у відзиві спростовуються вищенаведеним, а також наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 28 019,95 грн. та інфляційні втрати у розмірі 73 529,46 грн.

Здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат, з урахуванням умов договору, прострочення по сплаті грошового зобов`язання, а також, порядку розрахунків погодженого сторонами, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю у сумі 28 019,95 грн. та у сумі 73 529,46 грн. відповідно.

Слід зазначити, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Крім того, відповідно до п. 5 ч. 4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «РуїсТоріха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Всі інші клопотання, заяви, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Приймаючи до уваги висновки суду про повне задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 13 468,79 грн.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2.Стягнути з Комунального підприємства теплових мереж ЯГОТИНТЕПЛОМЕРЕЖА (місцезнаходження: 07700, Київська обл., Яготинський р-н, м. Яготин, вул. 1 Травня, буд. 1; код ЄДРПОУ 24223294) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (місцезнаходження:01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6;) 777 065,14 грн. основного боргу, 19 304,59 грн. пені, 28 019,95 грн. 3 % річних, 73 529,46 грн. інфляційних втрат та 13 468,79 грн. судового збору.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 15.09.2021.

Суддя Л.В. Сокуренко