РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.09.2021Справа № 910/10127/21
За позовом Приватного підприємства «СУЧАСНІ ПРОМИСЛОВО-БУДІВЕЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК МІРА»

про стягнення 58 829, 40 грн

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «СУЧАСНІ ПРОМИСЛОВО-БУДІВЕЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК МІРА» (надалі-відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 58 829, 40 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.11, 202, 207, 208, 525, 526, 527, 538, 599, 611, 612, 655, 692, 693, 712 Цивільного кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання за договором поставки укладеним у спрощений спосіб, в частині повної та своєчасної поставки товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/10127/21, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

12.07.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. У поданому відзиві відповідач заперечує проти позову та, зокрема, зазначає, що зазначені в позові обставини не відповідають дійсності, оскільки відповідачем було поставлено товар на загальну суму 118 308, 48 грн, недопоставленим залишився товар на суму 3 288, 96 грн, а не 58 829, 40 грн, як зазначено позивачем, на підтвердження чого надає копію видаткової накладної №120 від 31.05.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 заяву ТОВ «ВК МІРА» про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення, з підстав зазначених в ухвалі.

21.07.2021 від позивача надійшли пояснення директора Лебедича С.І., який, зокрема, зазначає, що супровідні документи не відповідали кількості поставленого товару, а також вказує, що видаткову накладну №120 від 31.05.2021 не підписував.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

У зв`язку з перебуванням судді Карабань Я.А. в період з 09.08.2021 по 09.09.2021, 13.09.2021 по 17.09.2021 у відпустці, суд здійснює розгляд справи, відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України, після виходу з відпустки - 20.09.2021.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач 09.10.2020 ним, на підставі рахунку на оплату, що виставлений відповідачем від 28.05.2021 за №1222, здійснено оплату за поставку товару в сумі 121 596, 94 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 131 від 28.05.2021, однак відповідачем поставлено товар лише частково на загальну суму 62 767, 54 грн, недопоставленим залишився товар на загальну суму 58 829, 40 грн.

11.06.2021 позивач направив на адресу відповідача претензію за вих.№1/11-06/21, в якій повідомив про відмову від іншої частини товару та просив повернути суму грошових коштів у розмірі 58 829, 40 грн, що підтверджується описом вкладення в цінний лист та фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 11.06.2021.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що ним поставлено товар на загальну суму 118 308, 48 грн, який був отриманий директором Лебедич С.І. на підставі довіреності №870 від 28.05.2021, на підтвердження чого надає копію видаткової накладної №120 від 31.05.2021. Недопоставленим залишився товар на суму 3 288, 96 грн.

Так, частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 641 Цивільного кодексу України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

За приписами ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Судом встановлено, що сторонами досягнуто згоди щодо предмету договору, кількості та вартості, а саме: арматура 14, лист 10, труба г/к 219х6, труба ел.зв. 57х3, труба 120х120х4, труба 120х80х5, труба 60х40х3, труба 50х50х2; кількість - 2, 945 т; вартість товару складає 121 596, 94 грн, тобто сторонами досягнуто всіх істотних умов договору.

Отже, між сторонами укладено договір поставки в спрощений спосіб (шляхом виставлення рахунку №1222 від 28.05.2021 (оферта) та його оплатою позивачем (акцепт)), а відтак виникли відносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказані обставини щодо укладення договору поставки в спрощений спосіб не є спірними та визнаються учасниками справи, а тому відповідно до ч.1 ст.75 Господарського процесуального кодексу України доказуванню не підлягають.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Матеріалами справи (платіжне доручення № 131 від 28.05.2021) підтверджується перерахування позивачем на рахунок відповідача суми оплати в розмірі 121 596, 94 грн.

Як убачається з копії видаткової накладної №120 від 31.05.2021 відповідачем поставлено позивачу товар на загальну суму 118 308, 48 грн. Вказана видаткова накладна підписана без зауважень зі сторони позивача директором Лебедичем С.І., який діяв на підставі довіреності №870 від 28.05.2021, копія якої міститься в матеріалах справи.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 цього Кодексу).

У пунктах 8.15- 8.22 постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначено таке: "8.15. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Отже, враховуючи вказані вище норми, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що надана відповідачем копія видаткової накладної №120 від 31.05.2021, підтверджує факт поставки відповідачем товару на загальну суму 118 308, 48 грн.

При цьому суд не приймає до уваги письмові пояснення директора позивача Лебедича С.І., що ним вказана вище видаткова накладна не підписувалася і товар не отримувався та про шахрайські дії (не поставлення товару) повідомлено правоохоронні органи, з огляду на таке:

по-перше, позивач не надав доказів, які б підтверджували факт підроблення такого документу (висновку експерта) та з відповідним клопотання про призначення почеркознавчої експертизи позивач до суду не звертався;

- по-друге, копія талону повідомлення про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію надана позивачем не свідчить про факт вчинення кримінального правопорушення. Доказів про прийняття, за результатами розгляду даного повідомлення, відповідного рішення суду, який може бути прийнятий судом в силу ч. 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України позивачем суду не надано;

- по-третє, надані фото труб з відмітками позивача не є доказами поставки іншого товару, в розумінні ст.73 Господарського процесуального кодексу України та не можуть бути прийняті судом до уваги;

по-четверте, в позові позивачем підтверджено отримання оплаченого товару на суму 62 767, 54 грн, однак доказів того, що товар було поставлено саме на зазначену суму (первинних документів) до позову не долучено та на виконання ухвали суду від 29.06.2021 позивачем таких доказів також надано не було.

Доказів поставки товару на решту суми попередньої оплати в сумі 3 288, 46 грн (121 596, 94 грн - 118 308, 48 грн) матеріали справи не містять, а також факт не поставки товару саме на зазначену суму підтверджено відповідачем у відзиві на позов.

Згідно частини 2 ст. 570 Цивільного кодексу України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Водночас, згідно положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто, у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17 та Великої Палати Верховного суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19.

Згідно з ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Із реалізацією покупцем його права на повернення передоплати за договором, правочин, що витікає з цього договору, припиняється та виникає нове грошове зобов`язання.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №925/125/14.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

11.06.2021 позивачем було направлено на адресу відповідача претензію за вих.№1/11-06/21, про повернення суми попередньої оплати.

Отже, у відповідача виникло грошове зобов`язання по поверненню позивачу передоплати в розмірі 3 288, 46 грн, а строк його виконання настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 3 288, 46 грн. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Отже, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача попередньої оплати підлягає частковому задоволенню, а саме в сумі 3 288, 46 грн.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на наведені вище норми, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 3 288, 46 грн грошових коштів.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК МІРА» (03061, місто Київ, вулиця Шепелєва Миколи, будинок 6, ідентифікаційний код 43452599) на користь Приватного підприємства «СУЧАСНІ ПРОМИСЛОВО-БУДІВЕЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ» (03148, місто Київ, вулиця Тимофія Строкача, будинок 7, кімната 140, ідентифікаційний код 39363972) 3 288 (три тисячі двісті вісімдесят вісім) грн 46 коп. попередньої оплати та 126 (сто двадцять шість) грн 89 коп. судового збору.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань