УХВАЛА

13 вересня 2021 року

м. Київ

Справа № 904/7087/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Вронська Г.О. - головуюча, Губенко Н.М., Кролевець О.А.

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесвіт"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області

у складі судді Петренко І.В.

від 23.03.2021

та постанову Центрального апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Подобєд І.М., Кощеєв І.М., Кузнецова І.Л.

від 05.07.2021

за позовом Фізичної особи-підприємця Шаталової Наталії Василівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесвіт"

про стягнення 301 560,00 грн неустойки (договір оренди приміщення №02-О від 31.08.2015),

ВСТАНОВИВ:

20 липня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Телесвіт" (далі - Скаржник) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.07.2021.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2021, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 05.07.2021, позов задоволено.

Перевіривши касаційну скаргу, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

За приписами пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частина сьома статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року у сумі 2102,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості у сумі 301 560,00 грн. Зазначена сума не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року (1 051 000,00 грн).

У касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень Скаржник визначає, зокрема, підпункти "а" та "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України. На думку Скаржника, касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки суди не врахували постанови Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/1806/17, від 18.04.2018 у справі №914/4238/15, від 13.12.2019 у справі №910/20370/17, від 13.03.2020 у справі №923/43/19 та постанову Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі №3-85гс14 щодо питання застосування у подібних правовідносинах частини другої статті 785 ЦК України. Скаржник вважає, що важливим питанням у відносинах щодо повернення об`єкта оренди є визначення змісту поняття нормальний знос, адже Скаржник здійснював дії щодо повернення майна та не ухилявся від його повернення, тому орендодавець має право вимагати відшкодування збитків за повернення пошкодженої речі, а не стягнення неустойки на підставі частини другої статті 785 ЦК України. Крім того, Скаржник зазначає про відсутність його вини, яка є необхідною умовою для застосування частини другої статті 785 ЦК України.

Винятковість значення справи Скаржник обґрунтовує порушенням його права на справедливий розгляд справи внаслідок ігнорування судами правозастосовчої практики Верховного Суду та доказів, які підтверджують відсутність факту користування майном після закінчення строку дії договору оренди, дії Скаржника щодо повернення майна та ухилення позивача від отримання поштової кореспонденції з ключами від приміщення та актами прийому-передачі приміщень, і як наслідок, вимоги позивача всупереч договору про проведення капітального ремонту за рахунок відповідача.

Розглянувши доводи Скаржника про наявність підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі, Суд зазначає таке.

Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що: строк дії договору оренди приміщення закінчився 30.09.2018; чинним законодавством і умовами договору зобов`язано орендаря повернути майно не у будь-якому стані, а саме в тому стані, в якому він його отримав, з урахуванням нормального зносу; зобов`язання орендодавця прийняти майно виникає лише у випадку повернення майна у стані, передбаченому законом та обумовленому договором оренди; заперечуючи свою вину, відповідач не враховує, що повернення майна з оренди здійснюється з дотриманням чинного законодавства і умов договору, а саме у стані не гіршому ніж, в якому орендар його отримав, з урахуванням його нормального зносу.

Так, враховуючи положення частини четвертої статті 75 ГПК України, суди зазначили, що незадовільний стан об`єкта оренди підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи у справі №904/5649/18.

Крім того, суди встановили факт погодження відповідача з необхідністю здійснити ремонт, про що свідчить лист №121 від 07.09.2018 про намір продовжити термін дії договору на період проведення ремонтних робіт в орендованому приміщенні з метою приведення його до визначеного п. 3.7. договору стану і подальшого підписання акту прийому-передачі приміщення, та врахували альтернативу позивача щодо відшкодування вартості ремонтних робіт. При цьому у випадку розгляду пропозиції відшкодувати вартість ремонтних робіт відповідач мав право відхилити роботи, які відносяться до капітального ремонту.

Проте, відповідачем ремонтних робіт проведено не було, докази здійснення відповідачем поточного ремонту приміщення для приведення його в належний стан в матеріалах справи відсутні, пропозиція відшкодувати вартість ремонтних робіт відповідачем розглянута не була. Таким чином, суди дійшли висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 785 ЦК України.

Верховний Суд зазначає, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, що зумовлює вимогу щодо сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків та здійсненні своїх суб`єктивних прав. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

З огляду на зміст касаційної скарги, наведені Скаржником у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Посилання Скаржника на порушення його права на справедливий розгляд справи внаслідок ігнорування судами правозастосовчої практики Верховного Суду та доказів у справі не відповідають дійсності, оскільки суди попередніх інстанцій прийняли судові рішення на підставі встановлених обставин та дослідження доказів у цій справі, а також врахували практику Верховного Суду щодо питання застосування частини другої статті 785 ЦК України

Більше того, доводи Скаржника зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та дослідження доказів, що виходить за межі повноважень Верховного Суду. Суд не вважає наведені Скаржником обґрунтування такими, що дають підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, аргументованих обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Касаційний господарський суд також враховує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 09.10.2018 щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункту 1 статті 6 Конвенції.

Враховуючи викладене, з огляду на принципи господарського судочинства, зокрема, змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі №904/7087/20 за касаційною скаргою Скаржника на підставі пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №904/7087/20 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесвіт" рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.07.2021.

2. Надіслати копії ухвали учасникам справи.

3. Надіслати скаржнику касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами. Копію касаційної скарги залишити у Верховному Суді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча Г. Вронська

Судді Н. Губенко

О. Кролевець