ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09 вересня 2021 року Справа № 159/6568/20

Господарський суд Волинської області у складі судді Слободян О.Г., за участю секретаря судового засідання Лівандовського Т.Г.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивача: адвоката Сорокопуда М.О.,

представника відповідача 2: адвоката Сороки В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та припинення права власності

встановив: у грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 24.07.2018 року між ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" та ТОВ "Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки (правонаступником якої є ТОВ "Ковельська ОТБ"), посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21.12.2020 відкрито провадження у справі.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21.12.2020, залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16.02.2021 у справі №159/6568/20, задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову; накладено арешт на нерухоме майно, а саме: склад металевий площею 587,2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта 1; склад Є-1 площею 514,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта 1; склад металевий площею 933,4 кв. м, реєстраційний номер 1; склад С-1 площею 1033,2 кв. м, реєстраційний номер 1; прохідна площею 11,7 кв. м, реєстраційний номер 1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ТОВ "Ковельська ОТБ" в межах суми 446 335 грн 37 коп.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2021 року позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 24 липня 2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. за реєстраційним номером 1643.

Постановою Волинського апеляційного суду від 18 травня 2021 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2021 року скасовано та закрито провадження у даній справі. Повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції господарських судів.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 25.05.2021 постановлено справу №159/6568/20 передати для продовження розгляду до Господарського суду Волинської області.

Ухвалою господарського суду від 14.06.2021 прийнято позовну заяву в редакції від 17.12.2020 до розгляду та відкрито провадження у господарській справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на позов (вх.№956 від 20.01.2021) ТОВ "Ковельська оптово-оргова база" вважає позов обгрунтованим та підставним. Вказує, що 31.07.2018 року Волинська облспоживспілка, яка є засновником обох юридичних осіб надала позику в сумі 300 тисяч гривень на оплату за майно по договорах, посвідчених приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем. Виручені від продажу кошти були розподілені між учасниками товариства на виплату дивідендів. В подальшому, 01.09.2018 року було прийнято рішення учасників ТОВ «Ковельська оптово-торгова база» про зменшення Статутного капіталу товариства з 440000 гривень до 30800 гривень. За рахунок зменшення статутного капіталу вибувшим учасникам товариства виплачено їх вартість часток, що не заборонено законом. На даний час ні майна, ні коштів товариство не має, тому визнання недійним спірного договору та повернення об`єктів нерухомості товариству є можливістю виконати зобов`язання перед позивачем.

Представник ТОВ "Ковельська ОТБ" у відзивах на позов (вх.№1070 від 22.01.2021 та №01-57/3722/21 від 01.07.2021), заперечив проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказав, що твердження позивача про фіктивність договору купівлі- продажу від 24 липня 2018 року не відповідає обставинам справи, оскільки спірний договір купівлі-продажу виконаний сторонами в повному обсязі, на підставі даного договору відбулася реєстрація права власності на придбані об`єкти нерухомості за ТОВ «Ковельська ОТБ» та останнє до сьогоднішнього дня є власником цих об`єктів і використовує їх у своїй господарській діяльності. Ковельська оптово-торгова база Волинської облспоживспілки (правонаступник ТОВ Ковельська ОТБ) придбала приміщення складів у відповідності до договору купівлі-продажу від 24 липня 2018 року з

метою подальшого його використання і, як добросовісна сторона правочину, виконала всі взяті згідно вказаного договору зобов`язання: здійснила оплату вартості придбаного нерухомого майна на користь продавця (ТОВ «Ковельська оптово- торгова база») та прийняла придбане майно по акту приймання-передачі. Отже, відсутні будь-які підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24 липня 2018 року.

Також, представник зазначив, що орієнтовна сума судових витрат ТОВ "Ковельська ОТБ" складається з витрат на правничу допомогу в сумі 10000грн.

12.07.2021р. позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову (вх.№01-72/19/21), в якій зазначив, що державна реєстрація права власності на складські приміщення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Ковельською ОТБ здійснена на підставі недійсного правочину; з метою ефективного захисту інтересів постає необхідність задоволення вимоги щодо припинення державної реєстрації права власності за Ковельською ОТБ здійснену приватним нотаріусом (державним реєстратором) Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем. З метою реального захисту та охоронюваних законом інтересів, у разі визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомого майна, наявні правові підстави для припинення державної реєстрації речового права на нерухоме майно, щодо якого в Державному реєстрі речових прав здійснені записи про право власності/довірчої власності приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем. За таких обставин, є необхідність зміни матеріально-правової вимоги до відповідачів з метою захисту прав та законного інтересу.

Просив:

1. Визнати недійсним договір купівлі- продажу нерухомого майна укладений 24.07.2018 року між ТзОВ " Ковельська оптово- торгова база та Ковельською оптово- торговою базою Волинської облспоживспілки, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем.

2. Припинити ТОВ Ковельська ОТБ право власності оформлене записами: №27179927 на склад металевий площею 587,2 м.кв, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); № 27180570 на склад площею 514,3 м.кв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); № 27180420 на склад металевий площею 933,4 м.кв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); №27180236 на склад площею 1033,2 м.кв., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); № 27180094 на прохідну площею 11 м.кв. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) вчинену 24.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем.

Відповідно до ч.3 ст.46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Ухвалою суду від 13.07.2021р. відкладено підготовче засідання на 05.08.2021р.

03.08.2021р. відповідач 1 ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" надіслав на адресу суду письмові пояснення на заяву про зміну предмета позову (вх.№01-57/4520/21), в яких підтвердив, що позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені ним у первинній позовній заяві ТОВ Ковельська оптово торгова база визнає повністю, про що товариство зазначило у своєму відзиві, який наявний у матеріалах справи.

Заява позивача про зміну предмета позову подана до закінчення підготовчого засідання, відповідає вимогам, встановленим ст.170 ГПК України та прийнята судом.

Ухвалою суду від 05.08.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.08.2021р.

Ухвалою суду від 12.08.2021 відкладено розгляд справи на 09.09.2021

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив задоволити позов повністю.

Представник відповідача-2 проти позову заперечив, просив в позові відмовити.

В судовому засіданні 09.09.2021 під час розгляду справи по суті, до закінчення судових дебатів, сторонами було заявлено про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу з наданням доказів понесення таких витрат протягом 5 днів після ухвалення рішення суду.

Відповідач-1 у судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про судове засідання для розгляду справи по суті, про причини неявки суд не повідомив.

Частинами 1 та 3 ст.202 ГПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання обов`язковою не визнавалась, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності відповідача-1.

Дослідивши наявні у справі письмові докази, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив наступне.

Згідно Статуту ТОВ Ковельська оптового-торгова база, затвердженого рішенням учасників цього товариства (протокол зборів учасників № 2 від 29.02.16 р.) товариство засноване на основі Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України: Про господарські товариства, Про власність, іншого чинного законодавства України для здійснення підприємницької діяльності та отримання прибутку на основі повного госпрозрахунку, самофінансування та самоокупності.

Засновниками товариства є, зокрема, Волинська облспілка споживчих товариств, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

Метою діяльності товариства є одержання прибутку.

Загальними зборами учасників ТОВ Ковельська оптово-торгова база, які оформлені протоколом № 7 від 24.04.2017 розглянуто та задоволено заяву ОСОБА_1 від 03.04.2017 про вихід зі складу учасників цього товариства.

07.02.2018 товариство сплатило позивачу як учаснику 26412грн. в повернення внеску до статутного капіталу та виплатило дивіденди за період з 01.01.2017 по дату виключення зі складу учасників.

Позивач зазначає, що після виходу його зі складу учасників товариства виникли судові спори з приводу розміру частки у майні товариства, що належить йому при виході із складу учасників цього товариства.

Згідно з балансом ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" станом на 03.04.2017 власний капітал (чисті активи) товариства становили 1507600грн.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 15.01.2019 у справі №903/771/18 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ Ковельська оптово - торгова база про стягнення 450 297 грн. 91 коп., позов було задоволено частково, та стягнуто з відповідача на користь позивача 423 813 грн. як вартість його частки майна у статутному капіталі товариства, та інші виплати. Як вбачаєтся з даного рішення, розгляд справи було призначено за ухвалою суду від 14.12.18 р. і суттю спору було стягнення вартості частини майна у статутному капіталі цього товариства після виходу ОСОБА_1 із складу засновників цього товариства за його заявою від 03.04.17 р. із проведенням пов`язаних з цим виходом розрахунків.

Північно-західний апеляційний господарський суд своєю постановою від 10.10.19 р. у справі №903/771/18 рішення Господарського суду Волинської області від 15.01.2019 р. в частині стягнення вартості частини майна у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", 3% річних, інфляційних втрат та судового збору змінив, виклавши рішення в цій частині в наступній редакції: "Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь ОСОБА_1 вартість частини майна у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 405849,00 грн., 15138,69 грн. - інфляційних втрат, 7538,78 грн. - 3% річних та 6427,9 грн. судового збору". У решті рішення господарського суду Волинської області від 15.01.2019 р. залишити без змін. Рішення Господарського суду Волинської області від 15.01.19 р. у справі №903/771/18 набрало законної сили з врахуванням змін, внесених до нього апеляційною інстанцією 10.10.19 р.

Загальними зборами учасників ТОВ Ковельська оптово-торгова база від 10.07.2018, які оформлені протоколом №5 із додатком до нього, було розглянуто клопотання Ковельської оптово-торгової бази про купівлю основних засобів, розташованих за адресою: пров. В. Кияна, 9, м.Ковель, Волинська область. На зборах вирішено продати Ковельській оптово-торговій базі основні засоби за ціною 163751,08грн., розташовані за адресою: пров. В. Кияна, 9, м.Ковель, Волинська область, а саме: склад С-1; склад Є-1; склад металевий; склад металевий К-1; прохідна.

24 липня 2018 року між ТОВ Ковельська оптово-торгова база та Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В.

Згідно умов договору ТОВ Ковельська оптово-торгова база, засновником якого, є, зокрема, Волинська облспілка споживчих товариств, в особі директора Вакулюка В. О., передало Ковельській оптово-торговій базі Волинської облспоживспілки у власність нерухоме майно: нежитлове приміщення, склад металевий загальною площею 587,2 кв. м.; прохідна загальною площею 11,7; склад С-1 загальною площею 1033,2 кв.м; склад металевий загальною площею 933,4 кв.м; нежитлове приміщення, склад С-1 загальною площею 514,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Ковель, пров.Кияна Володимира, буд.9. Вартість продажу майна за домовленістю сторін становить 163751,08грн. Майно, що відчужується знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні Ковельської оптово-торгової бази контори Облкооплісбудгосторг. Сторони обумовили, що розрахунки за придбане майно здійснюються покупцем з відстроченням платежу на один місяць.

24 липня 2018 року сторонами на виконання договору купівлі - продажу майна від 24.07.2018 складено та підписано акт приймання - передачі майна, зазначеного у договорі.

Згідно платіжного доручення №55 від 31.07.2018 Ковельська оптово-торгова база перераховала ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" кошти в розмірі 163751,08грн.

Як вбачається із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на підставі договору договору купівлі - продажу майна від 24.07.2018 в Державному реєстрі речових прав за ТОВ Ковельська ОТБ було зареєстровано право приватної власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення, склад металевий загальною площею 587,2 кв.м.; прохідна загальною площею 11,7; склад С-1 загальною площею 1033,2 кв.м; склад металевий загальною площею 933,4 кв.м; нежитлове приміщення, склад С-1 загальною площею 514,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Ковель, пров.Кияна Володимира, буд.9.

01.09.2018 в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців по рішенню учасників ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" внесено записи про зменшення статутного капіталу товариства з 440000грн до 30800грн.

Позивач вважає, що дії відповідачів свідчать про намір ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" уникнути обов`язку щодо сплати коштів вибувшому учаснику, а тому звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі- продажу нерухомого майна, що укладений 24.07.2018 року між ТОВ " Ковельська оптово- торгова база" та Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки та припинення ТОВ Ковельська ОТБ права власності.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 Господарського кодексу України.

В силу положень статей 14, 74 ГПК України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.

Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вказана правова позиція викладена Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17.

Крім цього, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі №920/1771/14, від 30.11.2016 у справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до статей 16, 203, 215 цього Кодексу для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними (частина третя статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") або можуть бути визнані недійсними (частина перша статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства, частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").

У юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів).

Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить.

Разом з тим, у судовій практиці у разі встановлення, що договір укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, тобто, вчинений на шкоду інтересам кредитора чи кредиторів, допускається кваліфікація цього договору як фіктивного у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були, за твердженнями позивачів, вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі №359/1654/15-ц, постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17). Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами.

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Суд, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною, а правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора. (Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний правочин), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).

Відтак особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини третьої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. (Аналогічна правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року N 2-р (II)/2021 у справі №3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 236 ГПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі №693/624/19 (провадження №61-6420св21) зроблено висновок, що "приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №747/306/19 (провадження №61-1272св20) зазначено, що колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про те, що ОСОБА_3 , який відчужив майно (житловий будинок) на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Висновки судів про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на вказаний будинок через вісім днів після відкриття провадження у справі про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача боргу за договором позики свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та ОСОБА_3 договору позики, свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача як позикодавця.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Враховуючи зазначені правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду суд зазначає, що у даній справі, учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору купівлі-продажу) "вживали право на зло", оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника; встановлені обставини дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір купівлі продажу є фраудаторним, тобто вчиненими на шкоду кредитору; до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний, відноситься наступне.

Згідно ч.2 ст. 148 ЦК України (в редакції на дату виходу ОСОБА_1 з членів ТОВ) учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом законом.

Статтею 54 Закону України Про господарські товариства (в редакції на дату виходу ОСОБА_1 з членів ТОВ) встановлено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

Отже, ТОВ Ковельська оптово-торгова база прийнявши рішення про вихід ОСОБА_1 з числа членів товариства в силу вищенаведених положень законодавства протягом 12 місяців після прийняття даного рішення зобов`язане було виплатити вибувшому учаснику вартість частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі. Отже, після спливу даного строку, в даному випадку після 24 квітня 2018 року ОСОБА_1 був кредитором ТОВ Ковельська оптово-торгова база, а вказане товариство як боржник зобов`язане було здійснювати свою діяльність у такий спосіб, який би дозволив йому провести повний розрахунок з ОСОБА_1 .

Суттю спору у справі №903/771/18 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ Ковельська оптово-торгова база було стягнення вартості частини майна у статутному капіталі цього товариства після виходу ОСОБА_1 із складу засновників цього товариства за його заявою від 03.04.17 р. із проведенням пов`язаних з цим виходом розрахунків (рішенням Господарського суду Волинської області від 15.01.2019 у справі №903/771/18). Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.19 р. вказане рішення суду в частині стягнення вартості частини майна у статутному капіталі ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" було змінено. Ухвалою Верховного Суду від 20.01.20 р. касаційна скарга на вказане вище рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції повернута скаржникові - ТОВ Ковельська оптово - торгова база.

Будучи обізнаним про непроведення розрахунку з ОСОБА_1 відповідно до закону та про звернення з відповідним позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Волинської області, 24.07.2018 ТОВ Ковельська оптово-торгова база відчужує належне товариству майно і, при цьому, не проводить повного розрахунку з ОСОБА_1 , як бувшим учасником товариства. За таких обставин слід вважати, що як продавець так і покупець, за оспорюваним договором діяли недобросовісно, оскільки були обізнані про наявність майнового спору між продавцем та позивачем з огляду на те, що директором обох юридичних фірм сторін оспорюваного договору є одна і та ж особа - ОСОБА_5 .

Крім того, з наявних у матеріалах справи доказів, встановлено, що відчуження майна за оспорюваним договором відбулось по залишковій вартості такого майна 163751,08 гривень без отримання мінімального прибутку, що прямо суперечить меті створення товариства визначеній в Статуті.

В постанові від 28.11.2019 у справі №910/8357/18 Верховний Суд також акцентує увагу на тому, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (п. 68).

Таким чином, суд дійшов висновку, що покупець за оспорюваним договором прийняв участь у такому договорі формально і йому було відомо, що продавець за оспорюваним договором укладає договір з метою штучного протиправного створення ситуації, коли у нього юридично спірне нерухоме майно буде відсутнім, що в свою чергу може убезпечити його від можливого звернення стягнення на таке майно у випадку відсутності чи недостатності грошових коштів при вирішенні майнового спору, який розглядався у Господарському суді Волинської області та за результатами розгляду існує рішення про стягнення коштів з ТОВ Ковельська оптово-торгова база на корить позивача.

Разом з тим, відповідач-2 не обґрунтував доцільності відчуження спірного майна за ціною визначеною договором за умови наявності кредиторів, зокрема яким був ОСОБА_1 , якому не було виплачено вартість частини майна у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 405849 грн.

Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (Аналогічна правова позиіція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 03.03.2020 у справі №916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №922/3796/16, від 04.08.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі №908/794/19 (905/1646/17)).

Враховуючи вищевикладене, оскаржуваний договір купівлі-продажу від 24 липня 2018 року є фраудаторним, був укладений на шкоду ОСОБА_1 , порушує його майнові права як кредитора, направлений на не проведення з ним повного розрахунку вартості частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі, а його сторони вживали право на зло, оскільки використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню.

Крім того, боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання зі сплати заборгованостей діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник позбавляється активів, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного суду від 20.01.2021 у справі №910/8992/19 (910/20867/17).

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (відповідний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц).

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі №638/2304/17).

Таким чином, сукупність встановлених у цій справі обставин дає підстави для висновку про те, що зміст оспорюваного договору не відповідає критеріям розумності та добросовісності, а сам договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, що суперечить вимогам частина п`ятої статті 203 ЦК України, яка містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та є підставою для визнання цього договору недійсним згідно з положеннями статей 215, 234 ЦК України.

Щодо вимоги позивача про припинення ТОВ Ковельська ОТБ права власності на нерухоме майно, що було відчужене за договором купівлі-продажу від 24.07.2018 суд зазначає.

За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18, від 21.01.2020 у справі №910/7815/18, від 11.02.2020 у справі №922/1159/19.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції заяви про зміну предмету позову) визначено поняття державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі документів, зазначених у статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Водночас обставини здійснення державної реєстрації відповідного речового права підлягають дослідженню під час вирішення спору щодо права власності на нерухоме майно (постанови Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі №909/472/18).

Відповідно до статті 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній до 16.01.2020) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування, за змістом якої у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 цього ж Закону України у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у чинній редакції встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. За змістом цих положень вони застосовуються в разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування не будь-яких, а правовстановлюючих документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Даний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі №200/606/18.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) тощо.

Враховуючи зазначене, позовна вимога про припинення ТОВ Ковельська ОТБ права власності, оформленого записами: №27179927 на склад металевий площею 587,2 м.кв, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); № 27180570 на склад площею 514,3 м.кв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); № 27180420 на склад металевий площею 933,4 м.кв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); №27180236 на склад площею 1033,2 м.кв., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); № 27180094 на прохідну площею 11 м.кв. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) вчинену 24.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем не підлягає до задоволення.

За змістом пункту 9 частини першої статті 27, частини першої статті 31-1 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень судове рішення, що набрало законної сили, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є підставою для вчинення відповідної реєстраційної дії. Остання вчиняється будь-яким державним реєстратором, а не лише тим, який здійснив реєстрацію права власності на підставі визнаних чи скасованих судом документів, які стали підставою для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Із набранням законної сили відповідним судовим рішенням виникає юридичний факт, з яким законодавство пов`язує юридичні наслідки, зокрема, обов`язок державного реєстратора вчинити відповідну реєстраційну дію.

Статтею 216 Цивільного кодексу України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладання правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто має місце двостороння реституція.

Задоволення вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24 липня 2018 року, укладеного між ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово-торгової базою Волинської облспоживспілки, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С. В., призведе до відновлення порушеного права Даниліка Ф.Я., оскільки з врахуванням статті 216 Цивільного кодексу України наслідком визнання такого договору недійсним буде повернення спірного майна у власність ТОВ Ковельська оптово-торгова база, що надасть можливість для позивача розраховувати на виконання рішення Господарського суду Волинської області від 15.01.2019 у справі №903/771/18.

Крім цього, суд звертає увагу, що позивач не звертався до суду з вимогою про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та скасування державної реєстрації.

Згідно із ч.ч. 2-4 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч.1 ст.130 ГПК України).

У зв`язку з визнанням ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" позову, суд вважає за необхідне повернути з державного бюджету на користь ОСОБА_1 50 відсотків судового збору, що покладається на ТОВ "Ковельська оптово-торгова база".

Крім того, відповідно до ч. 8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Враховуючи заяви сторін у судовому засіданні про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу з подальшим наданням доказів понесення таких витрат протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 202, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 24.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база та Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем, зареєстрований у реєстрі за № 1643.

3. У задоволенні позову про припинення ТОВ Ковельська ОТБ права власності, оформлене записами: №27179927 на склад металевий площею 587,2 м.кв, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); № 27180570 на склад площею 514,3 м.кв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); № 27180420 на склад металевий площею 933,4 м.кв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); №27180236 на склад площею 1033,2 м.кв., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); № 27180094 на прохідну площею 11 м.кв. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) вчинену 24.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем- відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" (пров. Володимира Кияна, 9, м. Ковель, Волинська область, 45000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) 1135грн. витрат по сплаті судового збору.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (вул.Кавказька,3 офіс 305, м.Рівне, 33013, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) 567грн. 50 коп. витрат по сплаті судового збору.

6. Повернути з Державного бюджету України через Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьку (вул. Стрілецька, 4а, м. Луцьк, 43021, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) 567грн. 50 коп. судового збору, сплаченого згідно квитанції № 32779836 від 10.06.2021, що міститься в матеріалах справи.

7. Встановити, що заходи забезпечення позову, що були вжиті відповідно до ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2020 року у справі №159/6568/20, діють до набрання рішенням господарського суду у даній справі законної сили та продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням суду законної сили.

8. Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати 15.09.2021 о 14:30 год., яке відбудеться у приміщенні Господарського суду Волинської області за адресою: пр.Волі, 54 А, м.Луцьк, в залі судових засідань № 209.

9. Встановити сторонам строк до 14.09.2021 для подання доказів щодо розміру, понесених ними судових витрат.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено та підписано 17.09.2021.

Суддя О. Г. Слободян