ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2021 р. Справа№ 917/583/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 (повний текст підписано 12.04.2021)

у справі № 917/583/20 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

про стягнення 202 570,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.04.2021 матеріали справи № 917/583/20 за позовом Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про стягнення 202 570,00 грн. передано за встановленою підсудністю на розгляд Господарського суду Полтавської області (Україна, 36000, м. Полтава, вул. Зигіна, 1).

Ухвала мотивована тим, предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: Полтавська обл., м. Кременчук, проїзд Ярославський, 1, без належних на те правових підстав у розмірі орендної плати в сумі 202 570,00 грн.

З урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18, до спору у даній справі застосовуються норми частини третьої статті 30 ГПК України.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, відповідач 30.04.2021 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 у справі № 917/583/20 та направити справу для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Апелянт вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 31 ГПК України, справа прийнята Господарським судом міста Києва до свого провадження з додержанням правил підсудності та повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.

Справа передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

При цьому ч.ч. 6, 7 ст. 31 ГПК України унормовано, що спори між судами щодо підсудності не допускаються; справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача 12.05.2021 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2021 у справі №917/583/20 колегією суддів у визначеному складі суду поновлено Публічному акціонерному товариству "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" строк для подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 у справі №917/583/20, відкрито апеляційне провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 ч. 1 ст. 256 ГПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Враховуючи те, що предметом апеляційного перегляду наразі є ухвала про передачу справи на розгляд до іншого суду (п.8 ч.1 ст. 255 ГПК України), яка входить до визначеного у ч. 2 ст. 271 ГПК України переліку та з огляду на відсутність обставин справи, що зумовлюють необхідність розгляду апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

У квітні 2020 Кременчуцька міська рада Полтавської області звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про стягнення 202 570,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 14.08.2017 по 06.04.2020 (включно) відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для експлуатації та обслуговування будівлі міської автозаводської поліклініки, що призвело до недоотримання позивачем доходу від орендної плати за землю.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 28.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №917/583/20, розгляд справи призначено на 28.05.2020.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 16.10.2020 матеріали справи № 917/583/20 передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Обгрунтовуючи ухвалу, Господарський суд Полтавської області дійшов висновку, що оскільки предметом спору в даній справі є рухоме майно, а саме грошові кошти в сумі 202 570,00 грн., то до такого позову застосовуються загальні правила підсудності, а не правило виключної підсудності, закріплене в ч. 3 ст. 30 ГПК України, а тому матеріали справи підлягають направленню за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва, оскільки місцезнаходженням відповідача згідно відомостей з ЄДР є пров. Шевченка, 12, м. Київ, 01001.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.04.2021 матеріали справи № 917/583/20 за позовом Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про стягнення 202 570,00 грн. передано за встановленою підсудністю на розгляд Господарського суду Полтавської області (Україна, 36000, м. Полтава, вул. Зигіна, 1).

Передаючи справу за встановленою підсудністю на розгляд до Господарського суду Полтавської області, Господарський суд м.Києва вказав про те, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: Полтавська обл., м. Кременчук, проїзд Ярославський, 1, без належних на те правових підстав у розмірі орендної плати в сумі 202 570,00 грн.

А тому з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18, до спору у даній справі застосовуються норми частини третьої статті 30 ГПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з огляду на наступне.

14.08.2017 Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (відповідач) на підставі свідоцтва серія та номер: 1768, виданого 14.08.2017, набуло право власності на будівлю міської автозаводської поліклініки, яка складається з будівлі міської автозаводської поліклініки літ.А, Ап, а, а1, аг загальною площею 7121 кв.м (далі - Нерухоме майно) та яка розташована в Полтавській області, м. Кременчук, проїзд Ярославський, будинок 1.

До набуття відповідачем права власності на Нерухоме майно, воно перебувало у власності ПАТ «АвтоКРАЗ» і було передане в іпотеку відповідачу.

Рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 25.02.2014 «Про надання дозволу на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок юридичним та фізичним особам в м. Кременчуці» ПАТ «АвтоКРАЗ» надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 11676 кв.м для експлуатації та обслуговування будівлі міської автозаводської поліклініки по проїзду Ярославському, 1.

В подальшому, рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 09.08.2018 «Про надання дозволу на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) юридичним та фізичним особам в м. Кременчуці» відповідачу надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 11676 кв.м. для експлуатації та обслуговування будівлі міської автозаводської поліклініки по проїзду Ярославському, 1.

13.11.2019 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 22.10.2019, що була розроблена на замовлення відповідача, була сформована земельна ділянка площею 11676 кв.м, яка розташована у м. Кременчук, проїзд Ярославський, 1, дана земельна ділянка була зареєстрована в Державному земельному кадастрі, кадастровий номер :04:001:0036, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-020 від 12.03.2020 (а.с. 17 т. 1).

08.07.2020 представниками Кременчуцької міської ради Полтавської області проведено обстеження земельної ділянки за кадастровим номером :04:001:0036, за результатами чого складено Акт обстеження земельної ділянки (а.с. 133-136 т. 1), згідно якого земельна ділянка за кадастровим номером :04:001:0036 є сформованою, відповідачу надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі площею 11676 кв.м для експлуатації та обслуговування будівлі міської автозаводської поліклініки по проїзду Ярославському, 1.

13.08.2020 земельна ділянка площею 11676 кв.м, кадастровий номер :04:001:0036, яка розташована за адресою: Полтавська обл., м. Кременчук, проїзд Ярославський, 1 (далі - Земельна ділянка) на праві власності зареєстрована за Кременчуцькою міською радою Полтавської області, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка № 237511758 від 17.12.2020) (а.с. 26-27 т. 2).

26.10.2020 Кременчуцька міська рада Полтавської області змінила назву на Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області (позивач).

У зв`язку з тим, що відповідач не уклав із позивачем договір оренди Земельної ділянки, орендна плата за користування відповідачем Земельною ділянкою не сплачувалася з моменту набуття відповідачем права власності на Нерухоме майно.

За таких обставин, позивач звернувся з позовом до Господарського суду Полтавської області з вимогами про стягнення з відповідача на підставі ст. 1212-1214 ЦК України безпідставно отриманих відповідачем коштів за рахунок не сплачених позивачу коштів за оренду Земельної ділянки за період з 14.08.2017 по 06.04.2020 (включно).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18 (оприлюднена 18.03.2021) дійшла висновку, що до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми частини третьої статті 30 ГПК України.

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з огляду на наступне:

У параграфі 3 глави 2 розділу І ГПК України сформульовані правила територіальної юрисдикції (підсудності). У вказаному параграфі ГПК України встановлені вимоги щодо визначення загальної підсудності (стаття 27), особливості визначення підсудності справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя (стаття 28), правила альтернативної підсудності (стаття 29) та правила виключної підсудності (стаття 30).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Правила ж виключної територіальної підсудності передбачені у статті 30 ГПК України, перелік категорій справ у якій розширеному тлумаченню не підлягає.

Виключна підсудність є особливим видом територіальної підсудності, правила якої забороняють застосування при пред`явленні позову інших норм, що регулюють інші види територіальної підсудності, передбачені у статтях 27 - 29 ГПК України.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Приписами цивільного судочинства (частина перша статті 114 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України; в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року, частина перша статті 30 ЦПК України в чинній редакції) передбачено виключну підсудність позовів, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцем знаходження майна або його основної частини.

Забезпечуючи єдність у застосуванні процесуального законодавства, суди цивільної юрисдикції стало застосовували це положення таким чином, що у цьому випадку виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Враховуючи положення статті 181 ЦК України, зазначали, що такими є, наприклад, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини (така позиція викладена, наприклад, у пункті 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», а також в подальшому Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 25 лютого 2018 року у справі № 201/12876/17 та від 11 липня 2019 року у справі № 426/7217/18).

На відміну від регулювання, наведеного у ЦПК України, у положеннях частини третьої статті 16 ГПК України в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року, йшлося про виключну підсудність господарським судам справ у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном.

Щодо інших спорів, які виникали в межах зобов`язальних відносин стосовно нерухомого майна, діяли такі ж правила визначення територіальної підсудності справ господарському суду як і у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні господарських договорів чи визнання їх недійсними, або у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів, наведені в частині першій та другій статті 15 ГПК України в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року.

В подальшому Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України щодо визначення підсудності справ з питань земельних відносин від 18 лютого 2010 року» № 1914-VI вносились зміни до статей 12 та 16 ГПК України, визначивши виключну підсудність справ у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів, господарським судам за місцезнаходженням об`єктів земельних відносин або основної їх частини, за винятком справ, передбачених частиною четвертою цієї статті.

У чинній редакції ГПК України частина третя статті 30 цього Кодексу вказує на виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, господарським судам за місцезнаходженням майна або основної його частини, що відповідає змісту частини першої статті 30 ЦПК України.

За визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майно або певними діями, пов`язаними з цим майном.

Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Отже, слід дійти висновку, що за правилами чинного ГПК України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Відповідна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 910/10647/18.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

У зв`язку із цим Велика Палата Верховного Суду не вважає за необхідне відступати від висновку, викладеного Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі № 640/16548/16-ц, про те, що позов про стягнення орендної плати за користування нерухомим майном належить до позовів, які виникають з приводу нерухомого майна.

Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми справа до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 30.01.2019 №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №911/2390/18 є визначальною для застосування норми частини третьої статті 30 ГПК України (виключної підсудності) до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань щодо користування нерухомим майном.

Відповідно до частини 3 статті 30 ГПК України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Оскільки предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: Полтавська обл., м. Кременчук, проїзд Ярославський, 1, без належних на те правових підстав у розмірі орендної плати в сумі 202 570,00 грн., з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18, що до спору у даній справі застосовуються норми частини третьої статті 30 ГПК України, Господарський суд м. Києва дійшов правомірного висновку про передачу справи на розгляд до Господарського суду Полтавської області.

Одночасно судом вірно зазначено, що ст. 279 ГПК України передбачено скасування судового рішення, яким закінчено розгляд справи, з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, у випадку прийняття такого рішення з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Враховуючи викладене, передання справи за належною територіальною юрисдикцією не призводить до порушення прав позивача на доступ до суду та справедливий судовий розгляд, а є гарантією того, що рішення у справі буде ухвалене належним судом і законне та обґрунтоване рішення не буде в подальшому скасоване судом вищої інстанції, лише з підстав недотримання процесуальних норм щодо територіальної юрисдикції.

Окрім того, згідно із статтею 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 року (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Zand v. Austria" від 12.10.1978 року (заява № 7360/76), висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Таким чином, складова верховенства права, закріплена у пункті 1 статті 6 Конвенції, передбачає, зокрема, розгляд справи належним судом, в даному випадку - судом, до територіальної юрисдикції якого відноситься поданий господарський позов.

Посилання апелянта на обов`язок Господарського суду м.Києва розглянути по суті позовну заяву у даній справі після її передачі Господарським судом Полтавської області, не ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зазначених вище.

З урахуванням наведеного, позов про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: Полтавська обл., м. Кременчук, проїзд Ярославський, 1, без належних на те правових підстав у розмірі орендної плати в сумі 202 570,00 грн., має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття оскаржуваної ухвали у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про передачу справи за позовом Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про стягнення 202 570,00 грн. на розгляд до Господарського суду Полтавської області.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 у справі №917/583/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська