ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2021 р. Справа№ 910/8075/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Мороза С.Ю. орд. від 16.02.2021;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився;

від органу ДВС: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційні скарги Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.03.2021

та на додаткову ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.05.2021

у справі №910/8075/19 (суддя Борисенко І.І.)

за скаргами Інституту фізіології імені О.О.Богомольця НАН України

на дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

у справі за позовом Інституту фізіології імені О.О.Богомольця НАН України

до Фізичної особи-підприємця Василевської - Ридікової Тетяни Вікторівни

третя особа, без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Національна академія наук України

про стягнення заборгованості 159 783,91 грн,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року Інститут фізіології імені О.О.Богомольця НАН України звернувся до Господарського суду міста Києва з двома скаргами на дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яким були повернути без прийняття до виконання виконавчі документи (два накази у даній справі) з підстав відсутності у виконавчих документах дати народження боржника - фізичної особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30 березня 2021 визнано протиправними дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любов Іванівни щодо винесення повідомлень від 27.01.2021 про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання.

Визнано протиправними та зобов`язано скасувати повідомлення від 27.01.2021 про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання, винесені державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любов Іванівною.

Зобов`язано державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любов Іванівну відкрити виконавче провадження на підставі наказів Господарського суду міста Києва від 25.09.2020 по справі № 910/8075/19 про примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2020 та ухвали суду від 21.07.2020.

Не погодившись з прийнятою ухвалою суду, Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом порушені норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки нормами ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" визначено вимоги до виконавчих документів, в яких, зокрема, необхідно зазначати дату народження боржника-фізичної особи; будь-якого розмежування щодо відомостей про фізичних осіб в тому числі фізичних осіб - підприємців у вказаній статті не визначено; відсутність у виконавчих документах дати народження боржника-фізичної особи унеможливлює відкриття виконавчого провадження у Автоматизованій системі виконавчих проваджень; державний виконавець при винесенні повідомлення про повернення виконавчих документів діяв в рамках чинного законодавства.

В процесі розгляду скарги на дії державного виконавця позивачем було подано заяву про ухвалення додаткового рішення щодо витрат на правову допомогу, надану у зв`язку із розглядом скарг, в якій (з врахуванням заяви про збільшення вимог) позивач просив стягнути з органу ДВС 19 935 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковою ухвалою Господарського суду міста Києва від 18 травня 2021 року стягнуто з Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України 6 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Також не погодившись з прийнятою ухвалою суду, Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат за розгляд скарг на дії державного виконавця.

Апеляційна скарга мотивована тим, що стягнення з відділу судових витрат на професійну правничу допомогу пов`язано із прийнятим судом рішенням щодо визнання протиправними дій державного виконавця, однак дії державного виконавця були правомірними, а у повторно поданих заявах позивач (стягувач) вже зазначив дату народження боржника-фізичної особи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 було поновлено строк на апеляційне оскарження ухвал, відкрито апеляційне провадження, об`єднано розгляд апеляційних скарг на ухвалу та на додаткову ухвалу в одне провадження, призначено розгляд справи на 17.08.2021.

03 серпня 2021 року від позивача надійшов відзив на апеляційні скарги, у якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги на ухвалу суду, посилаючись на те, що дії державного виконавця були неправомірними, оскільки боржником є фізична особа - підприємець, а не фізична особа, тому не вимагається зазначення дати народження, однак позивачем до заяви було додано копію її паспорта, тому державний виконавець мав змогу внести відповідні дані до АСВП; щодо апеляційної скарги на додаткову ухвалу, то вона підлягає частковому задоволенню, а ухвала підлягає скасуванню з прийняттям нової, про стягнення з органу ДВС 19 935 грн витрат на професійну правничу допомогу, оскільки орган ДВС не заявляв клопотання про зменшення розміру цих витрат, а їх розмір підтверджується поданими позивачем доказами. Також вказав, що позивач несе витрати на професійну правничу допомогу при розгляді апеляційних скарг у орієнтовному розмірі 6808,50 грн, докази чого будуть надані до судового засідання або протягом п`яти днів у разі ухвалення постанови про відмову у задоволенні апеляційних скарг.

16 серпня 2021 року від позивача надійшло клопотання про стягнення судових витрат на правову допомогу, у якому він просить стягнути з органу ДВС 6808,50 грн судових витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2021 розгляд апеляційних скарг було відкладено на 16.09.2021.

Всі учасники апеляційного провадження про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення ухвали суду.

15 вересня 2021 року від представника органу ДВС Лазюка Д.М. надійшло клопотання у якому він просить відкласти розгляд справи у зв`язку із перебуванням у відпустці державного виконавця Поляцко А.В.

Клопотання представника органу ДВС відхилено судом, оскільки частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача (стягувача) у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги на ухвалу суду, просив змінити додаткову ухвалу і стягнути з органу ДВС заявлені витрати на професійну правничу допомогу, також просив задовольнити клопотання про стягнення судових витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційні скарги, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду міста Києва від 21 січня 2020 року, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14 травня 2021, було задоволено позов.

З фізичної особи-підприємця Василевської-Ридікової Тетяни Вікторівни стягнуто на користь Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України - 119222,19 грн заборгованості за договором №202015 від 20.12.2015р., 27577,30 грн заборгованості за договором №102015 від 01.06.2015р., 31397,76 грн заборгованості за договором №202015к від 20.12.2015р., 2352,92 грн заборгованості за договором №102015к від 01.06.2015р. та 2708,24 грн судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21 липня 2020 року стягнуто з фізичної особи-підприємця Василевської-Ридікової Тетяни Вікторівни на користь Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України 15 000 грн. витрат на правову допомогу.

25 вересня 2020 року на примусове виконання вказаного рішення та ухвали були видані відповідні накази.

Представник Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України 22.01.2021 звернувся до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із двома заявами про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказів від 25.09.2020 у справі №910/8075/19.

До заяв стягувачем були додані оригінали наказів, копія паспорту боржника та документи на підтвердження повноважень представника стягувача.

Державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І. винесено два повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 27.01.2021, на підставі ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", у зв`язку з відсутністю в ньому відомостей про дату народження боржника - фізичної особи.

18.02.2021 Інститут фізіології імені О.О.Богомольця НАН України звернувся до Господарського суду міста Києва із двома скаргами на вказані дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Скарги обґрунтовані тим, що божник у даній справі є фізичною особою підприємцем, яка зареєстрована у встановленому чинним законодавством порядку, відомості про що внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а тому у даному випадку не вимагається зазначення у виконавчому документі дати народження фізичної особи - підприємця.

Оскаржуваною ухвалою Господарського суду міста Києва від 30 березня 2021 року обидві скарги задоволено, з посиланням на те, що до суб`єктів підприємницької діяльності - фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, а вимоги п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" щодо дати народження боржника стосується тільки фізичної особи.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення скарг на дії державного виконавця, з огляду на наступне.

Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси фізичних та юридичних осіб, а виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, яким досягається кінцева мета правосуддя - захист інтересів фізичних та юридичних осіб і реальне поновлення їхніх порушених прав.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлено Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема, місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

У пункті 6 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, зокрема, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею.

Однак, відповідно до статті 51 Цивільного Кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно частини першої статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що вимога пункту 3 частини першої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" щодо дати народження боржника стосується тільки фізичної особи, а боржником за наказами Господарського суду міста Києва від 25.09.2020 є фізична особа-підприємець, яка зареєстрована у встановленому порядку, тому накази відповідають вимогам статті 4 вказаного Закону і були відсутні правові підстави для їх повернення.

Крім цього, частиною першою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 3 частини третьої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавцю під час здійснення виконавчого провадження надано право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Разом з тим, відсутність у виконавчому документі відомостей про дату народження боржника та ідентифікаційного номеру не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документу без прийняття до виконання.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №749/1181/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі №813/2125/16, від 19 вересня 2019 року у справі №469/1357/16-ц, від 24 грудня 2020 року у справі №639/2561/18-ц, від 27 травня 2020 року у справі №520/13681/14-ц, від 29 квітня 2021 року у справі №686/3941/19.

Посилання апелянта на те, що відсутність дати народження боржника унеможливлює внесення інформації у Автоматизовану систему виконавчих проваджень, не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту заяв, які подавались стягувачем, вбачається, що ним були додані копії паспорту боржника, отже, державний виконавець мав можливість внести до АСВП інформацію про дату народження боржника.

Відповідно до положень статті 343 ГПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та наведені норми чинного законодавства, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення скарг позивача на дії державного виконавця, оскільки винесення повідомлень про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання, у зв`язку із відсутністю у них вищевказаних реквізитів, порушують права стягувача та є такими, що не відповідають вимогам закону.

Таким чином, доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування ухвали господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 30 березня 2021 року ґрунтується на фактичних обставинах та прийнята відповідно до норм чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні. Отже, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги на цю ухвалу.

Орган ДВС також оскаржує додаткову ухвалу Господарського суду міста Києва від 18 травня 2021 року, якою було стягнуто витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 6000 грн, при цьому підстави оскарження фактично зводяться до того, що додаткова ухвала є похідною від основної ухвали, яка підлягає скасуванню.

Позивач у відзиві на апеляційні скарги вважає, що додаткова ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права, оскільки суд з власної ініціативи зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу із 19 935 грн, які заявлялись позивачем, до 6000 грн, тому просить її скасувати та стягнути повну суму заявлених позивачем витрат.

Положеннями статті 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, однак при цьому суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, у тому числі, судом не вирішено питання про судові витрати.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України).

Відповідно до положень статті 344 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

У даній справі скарги на дії державного виконавця були задоволені, отже судові витрати, понесені заявником (позивачем) підлягають покладенню на орган державної виконавчої служби.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 123, частини 2 статті 126 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За вимогами частин 5, 8 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та АО "Експерт Лігл Сервіс" укладено договір про надання правової допомоги №15 від 01.02.2021, на підставі якого адвокатом Морозом С.Ю. надавалась професійна правнича допомога.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що фактичні витрати та їх розмір, пов`язані із наданням правової допомоги, передбаченої п.1.1 договору, визначаються за взаємним погодженням сторін шляхом виставлення рахунку та оплачуються клієнтом та підписанням акту виконаних робіт.

Позивачем, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, були надані: акт надання послуг №4 від 24.03.2021 на суму 6810,00 грн (підготовка та подача двох скарг - витрачений час - 3 години на кожну, розмір гонорару 3405 грн на кожну); платіжне доручення від 29.03.2021 про сплату 6810,00 грн; акт надання послуг №6 від 17.05.2021 на суму 13125,00 грн (представництво інтересів у судовому засіданні 08.04.2021 - 1 судодень, 3240,00 грн, представництво інтересів у судовому засіданні 27.04.2021 - 1 судодень, 3240,00 грн, підготовка та подача заяви про збільшення вимог - 3 години, 3405,00 грн, представництво інтересів у судовому засіданні 18.05.2021 - 1 судодень, 3240,00 грн,); платіжне доручення від 15.05.2021 про сплату 13125,00 грн.

На підставі вказаних доказів позивач просив стягнути з органу ДВС 19 935 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд у постановах від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19 зазначив, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

У постанові від 11.02.2021 у справі №920/39/20 Верховний Суд вказав, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість, покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

У постановах від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 і від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 11.02.2021 у справі №920/39/20 Верховний Суд також зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Дослідивши подані позивачем акти надання послуг, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є явно завищеним, не відповідає критеріям розумності та співрозмірності, оскільки скарги на дії державного виконавця мають майже ідентичний зміст, однак у актах вказаний однаковий час на їх підготовку (по 3 години на кожну); до акту включене судове засідання 08.04.2021, яке судом не проводилось; не врахований фактичний час засідань 27.04.2021 (5 хвилин) та 18.05.2021 (23 хвилини); час на підготовки заяви про збільшення вимог (3 години) вочевидь завищений.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що розумним розміром витрат на послуги адвоката за розгляд скарг на дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у даному спорі є сума 6 000 грн, інші заявлені витрати на послуги адвоката є завищеними та становлять надмірний тягар для органу виконавчої служби, що суперечить принципу розподілу витрат, а тому відсутні підстави для скасування чи зміни додаткової ухвали Господарського суду міста Києва від 18 травня 2021 року.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а судові витрати пов`язані з розглядом апеляційних скарг покладаються на апелянта.

Позивачем, під час апеляційного розгляду справи, було заявлено клопотання про стягнення з органу ДВС 6808,50 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесення вказаних витрат позивачем надані: акт надання послуг від 03.08.2021, підписаний позивачем та АО "Експерт Лігл Сервіс" на суму 6808,50 грн (підготовка, направлення та подачу до суду відзиву на апеляційні скарги - 3 години, розмір гонорару 3568,50 грн, представництво інтересів у судовому засіданні 17.08.2021 - 1 судодень, 3240,00 грн) та платіжне доручення від №564 від 03.08.2021 про сплату 6808,50 грн на підставі вказаного акту.

Дослідивши поданий позивачем акт надання послуг, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є явно завищеним, не відповідає критеріям розумності та співрозмірності, становить надмірний тягар для органу виконавчої служби, що суперечить принципу розподілу витрат, а тому розумним розміром витрат на послуги адвоката за розгляд апеляційних скарг державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у даному спорі є сума 3 000 грн, отже, клопотання позивача задовольняється частково.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 30 березня 2021 року та додаткову ухвалу Господарського суду міста Києва від 18 травня 2021 року - без змін.

2. Стягнути з Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01011, м. Київ, вул. Різницька, 11-Б, ідентифікаційний код 34979022) на користь Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України (01024, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 4, ідентифікаційний код 05417093) - 3 000 (три тисячі) грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

3. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

4. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.09.2021.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук