РІШЕННЯ

09 вересня 2021 року м. ТернопільСправа № 921/222/21

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

при секретарі судового засідання Саловській О.А.

розглянув справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (юридична адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001; адреса для листування: вул. Набережна Перемоги, буд.50, м. Дніпро, 49094)

до відповідача Виробничого кооперативу "Радикал" (вул. Митрополита Шептицького, буд.4, м. Тернопіль, 46008)

про стягнення 29700,63 грн заборгованості за кредитом, 11212,20 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом.

За участю від:

позивача не з`явився

відповідача Ороновська О.М.

Суть справи.

Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Виробничого кооперативу "Радикал" про стягнення 29700,63 грн заборгованості за кредитом, 11212,20 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом.

Ухвалою суду від 19.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/222/21 за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначено на 13.05.2021.

Ухвалою суду від 10.06.2021 судом здійснено перехід до розгляду справи №921/222/21 за правилами загального позовного провадження, зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче судове засідання призначено на 01.07.2021.

Строк підготовчого провадження у даній справі продовжувався ухвалою від 01.07.2021.

Ухвалою суду від 18.08.2021 закрито підготовче провадження по справі №921/222/21 та призначено її до судового розгляду по суті в судовому засіданні 09.09.2021.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання 09.09.2021 не забезпечив, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

08.09.2021 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява від 07.09.2021 (вх. №7336 від 08.09.2021) про відкладення розгляду справи.

З цього приводу, суд зазначає, що заява позивача від 07.09.2021 не містить електронного цифрового підпису. Тому така заява подана з недотриманням ст. 96 ГПК України, п. 10 Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України (затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України №814 від 20.08.2019, з наступними змінами), ст. 1 Закону України Про електронні довірчі послуги, ст. ст. 6, 7 Закону України Про електронні документи та електронний документообіг. Враховуючи наведене, суд не приймає до розгляду заяву від 07.09.2021.

В обґрунтування позовних вимог Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" у позовній заяві б/н від 02.04.2021 (вх. №258 від 15.04.2021) зазначено про невиконання відповідачем умов кредитного договору №64 від 22.10.1997 щодо повернення отриманих сум кредитних коштів, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість за кредитом в сумі 29700,63 грн та заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 11212,20 грн, нарахованих відповідно до умов п. 1.1 кредитного договору.

Присутнім в судовому засіданні 09.09.2021 представником відповідача заперечено проти позову, з підстав наведених у відзиві б/н від 29.04.2021 (вх. №3729 від 29.04.2021). З приводу цього відповідачем визнано факт укладення між ним та банком кредитного договору №64 від 22.10.1997. Однак зазначено, що в провадженні Арбітражного суду Тернопільської області перебувала справа № 3/87-487 щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 64 від 22.10.1997, укладеного між сторонами. Предмет позовних вимог у справі № 3/87-487 стосувався стягнення суми отриманого кредиту в розмірі 140000 грн та відсотків за користування кредитом, нарахованих банком станом на дату закінчення розгляду справи. Рішенням Арбітражного суду Тернопільської області № 3/87-487 від 02.02.1999 звернено стягнення за заставне майно відповідача на суму 254095,07 грн, в рахунок погашення боргу перед банком. Ухвалою суду від 06.03.2000 змінено спосіб виконання рішення, а саме: із звернення стягнення на заставлене майно відповідача на звернення стягнення на належне відповідачу майно в рахунок погашення заборгованості перед банком та визнано таким, що втратив чинність наказ на примусове виконання рішення від 02.02.1999 у справі №3/87-487. Разом з цим, 06.03.2000 судом видано наказ № 3/87- 487 на примусове виконання ухвали від 06.03.2000. Наказ №3/87- 487 від 06.03.2000 пред`являвся до примусового виконання в Державну виконавчу службу. Виконавче провадження по його виконанню закінчене у зв`язку з погашенням боргу.

Згідно умов кредитного договору № 64 термін користування кредитом становив 6 місяців з моменту його отримання. Надалі термін повернення пролонговувався шляхом укладення між банком та позичальником додаткових угод до кредитного договору. В будь - якому випадку у своїй позовній заяві № 23 від 11.01.1999 банк заявив, що станом на 11.01.1999 строк повернення кредиту наступив і зобов`язання стало простроченим. Ця обставина встановлена рішенням Арбітражного суду Тернопільської області від 02.02.1999 №3/87-487. З врахуванням приписів ст. ст. 261, 257, 264 ЦК України, сплив строк позовної давності тривалістю у три роки на звернення до суду із заявленими вимогами.

В судовому засіданні 09.09.2021 представником відповідача зазначено, що відповідачу нічого не відомо про існування додаткових угод до кредитного договору №64 від 22.10.1997. В довідці ДВС йдеться про те, що саме остаточна сума боргу по справі №3/87-487 у 2008 році становила 9870 грн і її погашено шляхом передачі представнику банку майна на цю суму.

Судом враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66,69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд встановив наступне.

22.10.1997 між Комерційним банком «Приватбанк» (банком) та Кооперативним підприємством «Радикал» (позичальником) укладено кредитний договір №64, згідно п. 1.1 якого банк надає позивальнику кредит на суму 140000 грн на цілі придбання ТМЦ строком на 6 місяців, з 22.10.1997 по 22.04.1998 з платою за користування ним 50% відсотків річних.

Відповідно до умов п.2.1, п. 2.2 договору кредит, наданий банком забезпечується всіма основними і оборотними засобами позичальника, на які може бути звернено стягнення у порядку, встановленому законодавством України. В забезпечення зобов`язань за договором банком прийнято угоду застави майна.

Згідно п. 3.1.1, п. 3.1.2 договору банк зобов`язався відкрити позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 та рахунок по процентах 102960201; кредит надати шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на р/рахунки згідно договорів.

У п. 3.2.1, п. 3.2.2, п. 3.2.3 договору позичальник зобов`язався повернути отриману суму в обумовлений пунктом 1.1 договору строк; платити проценти за кредитом щомісячно до 1-го числа або в строки, обумовлені в п. 6.2; кошти для погашення заборгованості в першу чергу направляти для оплати відсотків за кредит, потім простроченої заборгованості, а суму, яка залишилася, направляти на погашення кредиту.

У випадку порушення позичальником строків повернення кредиту чи сплати процентів списати в беззаперечному порядку, не порушуючи календарної черговості платежів, суму основної заборгованості і (або) нарахованих процентів з розрахункового (валютного) рахунку позичальника, а при відсутності коштів вирішувати питання про стягнення заборгованості у встановленому чинним законодавством порядку (п. 3.3.2).

Відповідно до п. 3.3.4 договору при недотриманні позичальником умов пунктів 1.1, 3.2.1, 3.2.2, 3.2.5 кредитного договору банк має право розірвати договір і достроково стягнути кредит та проценти, або накласти стягнення на майно позичальника, яке надано ним в забезпечення зобов`язань згідно з п. 2.2 кредитного договору.

Згідно п. 4.3 договору проценти нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 4.4 договору на залишок заборгованості за простроченим кредитом проценти нараховуються з дня виникнення простроченої заборгованості.

Платежі за користування кредитом нараховуються з моменту видачі кредиту (п. 4.5 договору).

У п. 4.6 договору зазначено, що день повернення кредиту у термін нарахування процентів не включається. Проценти нараховуються за дні фактичного користування кредитом.

У розділі 5 договору вказано, що договір вступає в силу з моменту видачі кредиту з рахунку банку і діє до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором.

Зміни до договору оформляються додатковою угодою між сторонами і є невід`ємною частиною кредитного договору.

В матеріалах справи міститься копія опису заставленого майна (додається до договору застави майна від 22.10.1997), а саме: аміачної селітри в кількості 700 т., 1997 року випуску, балансовою вартістю 217000 грн, оціночною вартістю 199000 грн; борошна в кількості 40 т., 1997 року випуску, балансовою вартістю 22000 грн, оціночною вартістю 20000 грн. Всього загальною вартістю заставного майна на суму 219000 грн. У вказаному описі зазначено, що заставне майно знаходиться за адресою: аміачна селітра: Кременецький район с. Горинка 200 т.; с. Іква 150 т.; с. Гаї 200 т.; борошно за адресою м. Тернопіль, вул. Білецька.

Перелічені обставини підтверджені матеріалами даної справи та судовими актами у справі №3/87-487, яка перебувала у провадженні Арбітражного суду Тернопільської області, за позовом КБ «Приватбанк», в особі Тернопільської філії до відповідача Кооперативного підприємства «Радикал» про звернення стягнення на заставне майно відповідача згідно договору застави від 24.10.1997, укладеного між сторонами в рахунок погашення заборгованості позивача в сумі 215836,61 грн.

02.02.1999 Арбітражним судом Тернопільської області ухвалено рішення у справі №3/87-487, яким звернено стягнення на заставне майно Тернопільського підприємства «Радикал» (вул. Білецька, 18 а, м. Тернопіль), а саме:

- борошно першого ґатунку 40т. по 550 грн, на суму 22000 грн, оціночною вартістю 20000 грн, яке знаходиться за адресою м. Тернопіль вул. Білецька, 18а;

- аміачну селітру в кількості 700 т. вартістю 310 грн, балансовою вартістю 217000 грн, оціночною вартістю 199000 грн, в тому числі аміачну селітру:

- 200 т., яка знаходиться в с. Гаї Кременецького району Тернопільської області;

- 200 т., яка знаходиться в с. Горинка Кременецького району Тернопільської області;

- 150 т., яка знаходиться в с. Дунаїв Кременецького району, Тернопільської області;

- 150 т., яка знаходиться в с. Іква Кременецького району, Тернопільської області, в погашення заборгованості КБ «Приватбанк», м. Дніпропетровськ, в особі Тернопільської філії КБ «Приватбанк», м. Тернопіль, вул. Лозовецька, 13а, в сумі 217836,61 грн.

Рішенням Арбітражного суду Тернопільської області від 02.02.1999 у справі №3/87-487 встановлені підстави для задоволення позову у справі №3/87-487 через невиконання КП «Радикал» умов кредитного договору №64 від 22.10.1997 та додаткової угоди від 28.04.1998. У зв`язку з цим, станом на 02.02.1999 заборгованість КП «Радикал» перед банком склала 217836,61 грн, з яких: 140000 грн - заборгованість по кредиту; 11795,51 грн заборгованість по процентах за користування кредитом.

У рішенні Арбітражного суду Тернопільської області від 02.02.1999 у справі №3/87-487 встановлено, що кредитний договір №64 від 22.10.1997 у відповідності до додаткової угоди від 22.04.1998 був пролонгований до 31.07.1998, з оплатою 50% за користування даним кредитом.

При цьому, у позовній заяві №23 від 11.01.1999 (вх. №358 від 18.01.1999 згідно штампу вхідної кореспонденції Арбітражного суду Тернопільської області) було зазначено, що станом на 11.01.1999 заборгованість КП «Радикал» перед банком внаслідок невиконання умов кредитного договору №64 від 22.10.1997 та додаткової угоди від 28.04.1998 склала 206241,10 грн, з яких: 140000 грн заборгованості по кредиту та 66241,10 грн заборгованості по процентах за користування кредитом.

Надалі, у доповненні №129 від 01.02.1999 до позовної заяви №23 від 11.01.1999 КБ «Приватбанк» було зазначено, що станом на 02.02.1999, заборгованість по відсоткам за користування кредитом зросла на 11795,51 грн, і загалом становить 217836,61 грн.

Відповідно до ст. 115 Арбітражного процесуального кодексу України рішення, ухвала, постанова арбітражного суду набирають законної сили негайно після їх прийняття і підлягають обов`язковому виконанню підприємствами, організаціями, посадовими особами.

У зв`язку з набранням законної сили рішенням суду від 02.02.1999 у справі №3/87-487, 02.02.1999 Арбітражним судом Тернопільської області видано наказ на його примусове виконання.

Частиною 4 статті 75 ГПК України вказано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно пояснень представника відповідача в судовому засіданні 09.09.2021, відповідачу нічого не відомо про існування додаткової угоди від 22.04.1998 щодо продовження строку дії кредитного договору №64 від 20.10.1997.

Ухвалою Арбітражного суду Тернопільської області від 06.03.2000 у справі №3/87-487: змінено спосіб виконання рішення із звернення стягнення на заставне майно боржника на звернення стягнення на належне боржникові майно; звернено стягнення на майно Кооперативного підприємства «Радикал» (м. Тернопіль, вул. Білецька, 18а) на суму 254095,07 грн в погашення боргу КБ «Приватбанк» в особі Тернопільської філії (м. Тернопіль, вул. Лозовецька, 13а) в сумі 254095,07 грн; наказ №3/87-487 від 02.02.1999 щодо звернення стягнення на заставне майно визнано таким, що втратив свою чинність.

06.03.2000 судом видано наказ на примусове виконання ухвали від 06.03.2000 у справі №3/87-487.

Листом №22399/04 від 20.12.2002 старшим державним виконавцем Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Ярмусь В.Д. адресовано ТФ КБ «Приватбанк» повідомлення про те, що на підставі наказу №3/87-487 від 06.03.2000 було описано майно КП «Радикал», передано його на реалізацію в ТФ СДП «Укрспецюст». Згідно повідомлення ТФ СДП «Укрспецюст» дане майно не реалізоване, внаслідок чого державним виконавцем запропоновано банку протягом п`яти днів з моменту отримання листа, в порядку ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», звернутись із заявою про залишення за собою непроданого майна.

В матеріалах справи міститься копія постанови ВП №5776352 від 28.12.2007, винесеної на підставі ст. ст. 40, 76 Закону України «Про виконавче провадження», про повернення стягувачу виконавчого документа наказу №3/87-497 від 06.03.2000, виданого Арбітражним судом Тернопільської області про звернення стягнення на майно боржника КП «Радикал» на суму 254095 грн в погашення боргу КБ «Приватбанк» в особі ТФ ЗАТ КБ «Приватбанк». З приводу цього державним виконавцем зазначено, що 15.05.2007 згідно акту опису й арешту майна АА 404962 описано та накладено арешт на майно боржника КП «Радикал». Дане майно на прилюдних торгах не було реалізовано. На пропозицію державного виконавця залишити за собою нереалізоване майно ТФ КБ «Приватбанк» не надала відповіді.

На підставі ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», 28.01.2008 державним виконавцем винесено постанову ВП №5776352 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу №3/87-497 від 06.03.2000, виданого Арбітражним судом Тернопільської області про звернення стягнення на майно боржника КП «Радикал» на суму 254095 грн в погашення боргу КБ «Приватбанк» в особі ТФ ЗАТ КБ «Приватбанк». При цьому, державним виконавцем зазначено, що згідно акту від 28.01.2008 в рахунок погашення боргу стягувачу - ТФ ЗАТ КБ «Приватбанк» передано майно, у зв`язку з чим борг сплачено у повному обсязі.

Надалі, Першим відділом Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції видано КП «Радикал» (ВК «Радикал») довідку №19/2855-02 від 26.02.2008 про те, що наказ Господарського суду Тернопільської області по справі №3/87-497 від 06.03.2000 про стягнення з КП «Радикал» боргу в сумі 254095 грн на користь ТФ ЗАТ КБ «Приватбанк» виконаний в повному обсязі. Згідно акту державного виконавця від 28.01.2008 представнику стягувача Жовтюк М.В. передано майно на остаточну суму боргу 9870 грн. Того ж числа державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п.8 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

За інформацією програми «Діловодство спеціалізованого суду» в провадженні Арбітражного суду Тернопільської області у складі судді Турецького І.М. у 1999 році не перебувала справа №3/87-497. Тому, посилання державного виконавця у постановах від 28.12.2007, від 28.01.2008 та довідці від 26.02.2008, суд у справі №921/222/21 оцінює як помилку, оскільки зазначений наказ стосується звернення стягнення на майно того ж боржника та на ту ж суму, що і у справі №3/87-487.

Разом з цим, стверджуючи про неналежне виконання позичальником умов кредитного договору №64 від 22.10.1997, банк звернувся з позовом у справі №921/222/21 з вимогами про стягнення 29700,63 грн - заборгованості з 140000 грн наданого кредиту, яка існує з 31.08.2006 по 26.03.2021, та 11212,20 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованих за період з 31.03.2000 по 26.03.2021.

З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Відповідно до змісту п. 3 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.ст. 13, 74, 76-79 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Принципи змагальності сторін та диспозитивності відображені і в ст.14, ч.4 ст. 74 цього Кодексу, за змістом яких суд не може самостійно збирати докази, крім окремих визначених випадків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1 ст.76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 ГПК України).

У відповідності до змісту ст. ст. 46, 162 ГПК України право визначати підстави і предмет позову належить виключно позивачу.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (п.3.21 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18) .

Поданими позивачем доказами не доведено обґрунтованості заявлених ним вимог з визначених ним же підстав.

Статтями 15,16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Спір по справі стосується стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання кредитного договору №64 від 22.10.1997, забезпеченого заставою.

У кредитному договорі №64 від 22.10.1997 сторонами обумовлено, що його укладено строком на 6 місяців, а саме з 22.10.1997 по 22.04.1998.

Разом з цим, рішення Арбітражного суду Тернопільської області від 02.02.1999 у справі №3/87-487 встановлено, що кредитний договір №64 від 22.10.1997 у відповідності до додаткової угоди від 22.04.1998 був пролонгований до 31.07.1998, з оплатою 50% за користування даним кредитом. З врахуванням приписів ст. 75 ГПК України дана обставина не потребує доказуванню.

01.01.2004 набрав чинності Цивільний кодекс України, норми якого підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір.

Згідно із статтею 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно із ч. 1 ст. ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч.1 ст. 546 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.1, ч. 2 ст. 598 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу приписів ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 599 ЦК України, яка кореспондується з вимогами ст. 202 ГК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Звернення стягнення на предмет застави повинне задоволити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно з статтею 599 ЦК України.

Судом встановлено, що рішенням Арбітражного суду Тернопільської області від 02.02.1999 у справі №3/87-487, з урахуванням ухвали від 06.03.2000 (про зміну способу виконання рішення), звернено стягнення на майно Кооперативного підприємства «Радикал» (м. Тернопіль, вул. Білецька, 18а) на суму 254095,07 грн в погашення боргу КБ «Приватбанк» в особі Тернопільської філії (м. Тернопіль, вул. Лозовецька, 13а) в сумі 254095,07 грн, який виник внаслідок невиконання кредитного договору №64 від 22.10.1997, забезпеченого заставою майна.

На примусове виконання ухвали від 06.03.2000 судом у справі №3/87-487 видано наказ, який пред`являвся до примусового виконання.

Вищевказаний наказ був пред`явлений до виконання в Перший відділ Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції.

28.01.2008 державним виконавцем винесено постанову ВП №5776352 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу №3/87-487 від 06.03.2000, виданого Арбітражним судом Тернопільської області про звернення стягнення на майно боржника КП «Радикал» на суму 254095,07 грн, в рахунок погашення боргу КБ «Приватбанк» в особі ТФ ЗАТ КБ «Приватбанк».

У постанові міститься посилання на те, що вона винесена на підставі ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим що по акту від 28.01.2008 ТФ ЗАТ КБ «Приватбанк» (стягувачу) передано майно, внаслідок чого борг сплачено у повному обсязі.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на 28.01.2008) виконавче провадження підлягало закінченню у випадку фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом.

Першим відділом Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції КП «Радикал» (боржнику у справі №3/87-487) видано довідку №19/2855-02 від 26.02.2008 про те, що наказ Господарського суду Тернопільської області по справі №3/87-487 від 06.03.2000 про стягнення з КП «Радикал» боргу в сумі 254095,07 грн на користь ТФ ЗАТ КБ «Приватбанк» виконаний в повному обсязі. А саме згідно акту державного виконавця від 28.01.2008 представнику стягувача Жовтюк М.В. передано майно на остаточну суму боргу 9870 грн.

Таким чином, 28.01.2008 ВК «Радикал» виконало свої зобов`язання за кредитним договором №64 від 22.10.1997, у частині погашення заборгованості за отриманий кредит на загальну суму 140000 грн та по сплаті відсотків, стягнутих за рішенням Арбітражного суду Тернопільської області від 02.02.1999 у справі №3/87-487.

Наведені обставини не спростовані позивачем у справі №921/222/21.

Як вже зазначалось, ч. 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Уся сума позики та нарахованих на неї у межах справи №3/87-487 відсотків остаточно погашені 28.01.2008.

Окрім того, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Правові висновки про припинення права кредитодавця на нарахування передбачених договором процентів за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування викладено у Постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до умов кредитного договору №64 від 22.10.1997 та додаткової угоди від 22.04.1998 термін кредитування було встановлено до 31.07.1998.

Доказів подальшої пролонгації правочину сторони на пропозицію суду не надали.

В якості визначеної позивачем підстави для стягнення з відповідача 11212 грн є саме передбачені договором відсотки за користування кредитом, а не інші обставини (зокрема визначенні ст. 625 ЦК України).

Тому, позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" до відповідача ВК "Радикал" про стягнення 29700,63 грн заборгованості за кредитом не підлягають до задоволення, у зв`язку з припиненням зобов`язання, шляхом виконання рішення суду від 02.02.1999 та ухвали від 06.03.2000 у справі №3/87-487, а позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом в сумі 11212,20 грн не підлягають до задоволення, у зв`язку з відсутністю підстав для їх нарахування.

Водночас, під час розгляду справи відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1, 2 статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

З позовною заявою у справі №3/87-487 банк звернувся 18.01.1999, підтвердженням чому являється копія позовної заяви №23 від 11.01.1999 з відбитком штампу вхідної кореспонденції Арбітражного суду Тернопільської області за вх. №358.

Фактичне виконання відповідачем свого зобов`язання за кредитним договором №64 від 22.10.1997, а саме виконання наказу з примусового виконання рішення суду від 02.02.1999 та ухвали від 06.03.2000 у справі №3/87-487 здійснено 28.01.2008.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст. 264 ЦК України).

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Враховуючи приписи ч.3 ст. 264 ЦК України, як з 18.01.1999, так і з 28.01.2008 минув трьохрічних строк на звернення до суду з позовом у даній справі з основною вимогою про стягнення 29700,63 грн боргу за кредитом, та як наслідок і до похідної вимоги про стягнення 11212,20 грн заявлених до стягнення процентів за користування кредитом.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, що є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява № 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ч. 4 ст. 11 ГПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що банком не наведено поважності причин пропуску позовної давності.

За таких підстав, суд також відмовляє у задоволенні позову, у зв`язку із спливом позовної давності.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ст. 41, п. п. 4, 5 ч.2 ст. 42 ГПК України сторони зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

В порядку ст. ст. 123, 129 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 12-13, 20, 73-80, 86, 91, 123, 129, 233, 236-240 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256-257 ГПК України.

Повне рішення складено 17 вересня 2021 року.

Суддя І.П. Шумський