РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.09.2021Справа № 910/3925/21

За позовом Фізичної особи-підприємця Фалендиша Ярослава Мирославовича;

до Державної інноваційної фінансово - кредитної установи (відповідач 1);

Міністерства розвитку економіки,торгівлі та сільського господарства України (відповідач 2);

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності»;

про стягнення 557 270,55 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Дюбко С.П.

Представники:

Від позивача: Паніот, адвокат, ордер серії АА № 1133875 від 27.08.2021;

Від відповідача 1: Міхальов А.О., представник, довіреність № 38 від 08.02.2021;

Від відповідача 2: Двірник І.С., уповноважена особа;

Від третьої особи: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Фалендиш Ярослав Мирославович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (відповідач 1) та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (відповідач 2) про стягнення 557 270,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язання з оплати вартості наданих послуг на підставі договору №09-01 від 04.07.2019, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів суму основного боргу у розмірі 425 000,00 грн., пеню у розмірі 88 236,99 грн., 3% річних у розмірі 16 033,56 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року відкрито провадження у справі № 910/4615/20 та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, розгляд справи призначено на 20.04.2021 року.

У судовому засіданні 25.05.2021 було оголошено перерву до 29.06.2021.

Ухвалою суду від 29.06.2021 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» (інд.01601, м. Київ, вул. Глазунова, 1).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1 Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСТЕРН БЕВЕРІДЖ ТРЕЙДІНГ".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2020 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу № 910/16868/19 до судового розгляду по суті на 29.10.2020 р.

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Представник позивача в судовому засіданні 14.09.2021 р. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Представник відповідача 1 та представник відповідача 2 в судовому засіданні 14.09.2021 проти позовних вимог заперечували, у задоволенні позову просили відмовити з підстав, викладених у своїх письмових запереченнях на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.07.2019 між ФОП Фалендиш Я.М. (виконавцем) та Державною інноваційною фінансово-кредитною установою (замовником) був укладений договір надання послуг № 09-01 (надалі - договір), відповідно до умов якого в рамках проведення другого етапу конкурсу з відбору проектів, пов`язаних із створенням та/або використанням винаходів, корисних моделей, промислових зразків, ноу-хау та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності, для державного стимулювання (надалі - конкурс) Виконавець зобов`язується надати Послуги пов`язані із впровадженням проекту «Виробництво будівельних сонячних панелей з вбудованими фотоелементами і / або колекторами» (код за ДК 021:2015 - 98110000-7, «Послуги підприємницьких, професійних та спеціалізованих організацій»), надалі Послуги, а Замовник зобов`язується прийняти ці Послуги та своєчасно здійснити їх оплату в порядку, строки та на умовах, визначених цим Договором. (п. 1.1. договору).

Згідно п. 3.1 договору послуги надаються в два етапи: 1 етап - проведення лабораторних тестувань; 2 етап - консалтингові послуги, розроблення бізнес-моделі, підготовка презентаційних матеріалів.

Згідно п. 3.2 договору після звершення кожного етапу надання Послуг, Виконавець надає Замовнику у двох екземплярах підписаний зі своєї сторони Акт надання Послуг (далі - Акт) за підтверджуючими документами (у разі потреби): копії первинних документів, завірені в установленому порядку: договорів, рахунків, актів приймання-передачі виконаних робіт, видаткових/прибуткових накладних). Підтверджуючі документи повинні містити вичерпну інформацію щодо об 'ємів, ціни та загальної вартості виконаних робіт (послуг).

Згідно п. 3.3 договору Замовник протягом 10 (робочих) днів після отримання Акту зобов`язаний повернути Виконавцю підписаний зі своєї сторони екземпляр Акту або вмотивовану відмову від прийняття Послуг. В разі мотивованої відмови Заявника сторонами складається двосторонній акт із переліком необхідних доопрацювань та терміни їх виконання.

Згідно п. 4.1 договору загальна ціна цього договору становить 495 000,00 грн., без ПДВ.

Відповідно до п. 4.2 договору вартість послуг по першому етапу складає 70 000 грн., без ПДВ.

Згідно п. 4.3 договору вартість послуг по другому етапу складає 425 000 грн., без ПДВ.

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2019, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором (п. 9.1. договору).

Листом № 09-755/19 від 09.10.2019 року відповідач повідомив позивача, що за результатами надання першого етапу послуг за договором, 07.09.2019 року було підписано Акт приймання- передачі першого етапу послуг. Надалі відповідачем 1 було сплачено позивачу передбачену п. 4.2 договору суму в розмірі 70 000 грн. за перший етап наданих послуг.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами були складені та підписані акти необхідних доопрацювань за договором. Останній акт необхідних доопрацювань № 7 було складено 06.07.2020 р.

Позивач зазначає, що виконав роботи другого етапу згідно договору та неодноразово надавав Акти виконання другого етапу наданих Послуг відповідачу 1, однак останній не підписав та не надав обґрунтованої та вмотивованої відмови від прийняття послуг.

У матеріалах справи міститься лист № 14-992/20 від 09.12.2020 року, яким відповідач 1 повідомив позивача, що звітні матеріали за перший та другий етапи впровадження проекту «Виробництво будівельних сонячних панелей з вбудованими фотоелементами і/або колекторами» відповідають вимогам Договору № 09-01 від 04 липня 2019 року.

12.02.2021 року позивачем на адресу відповідача 1 була надіслана претензія з вимогами: підписати Акт наданих послуг за результатами другого етапу згідно Договору №09-01 від 04 липня 2019року; здійснити остаточний розрахунок з ФОП Фалендиш Ярослав Мирославович, перерахувавши на його розрахунковий рахунок кошти в розмірі 425 000,00 грн. за виконання другого етапу (консалтингові послуги, розроблення бізнес-моделі, підготовки презентаційних послуг) згідного Договору №09-01 від 04 липня 2019 року.

Згідно трекінгу Укрпошти відповідач 1 отримав претензію 15.02.2021 року.

Відповіді на вказану претензію матеріали справи не місять

Отже, відповідач 1 не виконав вимоги п. 3.3 договору, а саме протягом 10 днів після отримання Акту не повернув позивачу підписаний зі своєї сторони екземпляр Акту та не надав вмотивовану відмову від прийняття послуг.

Жодних претензій щодо якості робіт та строків їх виконання до позивача, у відповідності до умов Договору № 09-01 від 04 липня 2019 року матеріали справи не містять.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем 1 умов договору, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 425 000,00 грн за надані послуги по виконанню другого етапу укладеного між сторонами договору.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 4.4. договору сторони погодили, що Розрахунки за надані послуги проводяться протягом 5 банківських днів після надання послуг по кожному етапу на підставі підписаного сторонами акту наданих послуг.

Відповідачем 1 не надано підписаного акту наданих послуг на суму 425 000,00 грн., а також не надано обґрунтованої відповіді щодо відмови у підписані акту наданих послуг.

Отже, відповідачем 1 не надано жодних зауважень чи викладеної у письмовому вигляді відмови від підписання акту наданих послуг на суму 425 000,00 грн., у зв`язку з чим надані позивачем послуги, згідно вищезазначеного акту є належним чином наданими виконавцем та підлягають оплаті відповідачем 1 в повному обсязі.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Наданими позивачем доказами підтверджується факт заборгованості відповідача 1 з оплати за надані позивачем послуги за договором № 09-01 від 04.07.2019 у сумі 425 000,00 грн. Доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем 1 не надано.

Щодо солідарної відповідальності Державної інноваційної фінансово - кредитної установи та Міністерства розвитку економіки,торгівлі та сільського господарства України перед позивачем суд відзначає наступне.

Позовна заява обґрунтована невиконанням відповідачем 1 умов договору № 09-01 від 04.07.2019, втім способом захисту порушеного права позивач обрав солідарне стягнення зобов`язання за договором.

На користь своїх тверджень серед аргументів позову вказано про:

- прямий обов`язок Мінекономіки забезпечити фінансування договору № 09-01 від 04.07.2019, який виходить з Постанови КМУ № 500;

- наявність усних повідомлень Відповідача 1 про відсутність грошових коштів для розрахунку за договором, оскільки Мінекономіки не забезпечило належного фінансування і надходження грошових коштів для фінансування договору.

Господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

Оскільки за договором № 09-01 від 04.07.2019 відповідач 1 повинен здійснити оплату наданих позивачем послуг, такі зобов`язання між учасниками господарських відносин складають майново-господарські зобов`язання, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (стаття 175 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 196 ГК України у разі якщо в господарському зобов`язанні беруть участь кілька управнених або кілька зобов`язаних суб`єктів, кожний з управнених суб`єктів має право вимагати виконання, а кожний із зобов`язаних суб`єктів повинен виконати зобов`язання відповідно до частки цього суб`єкта, визначеної зобов`язанням.

Частиною 2 статті 196 ГК України встановлено, що у разі якщо це передбачено законодавством або договором, зобов`язання повинно виконуватися солідарно. При солідарному виконанні господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 541 Цивільного кодексу України визначено (далі - ЦК України), що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Виходячи з умов договору № 09-01 від 04.07.2019, останній не передбачає виникнення солідарної відповідальності відповідача 1 та відповідача 2 у випадку невиконання відповідачем 1 договірних зобов`язань, а тому вимоги Фізичної особи-підприємця Фалендиша Ярослава Мирославовича до Міністерства розвитку економіки,торгівлі та сільського господарства України є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Також судом не приймається до уваги, зазначені пояснення у відзиві на позов щодо відсутності коштів для розрахунку за надані послуги по договору, оскільки умовами договору не передбачено обставини в частині оплати послуг за умови наявності коштів у відповідача.

Крім того, для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, тобто бюджетна установа як отримувач і розпорядник бюджетних коштів не має будь-яких привілеїв чи пільг в межах виконання зобов`язань, взятих на себе за договором. Окрім цього, за змістом частини другої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД", "Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вище наведене, суд приходить до висновку, що з відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором № 09-01 від 04.07.2019 у розмірі 425 000,00 грн.

Посилаючись на невиконання відповідачем свого грошового зобов`язання за договором №09-01 від 04.07.2019, позивач просить суд стягнути з відповідача 88 236,99 грн. пені.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пеня, за визначенням ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

З ч.1 ст.547 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За змістом ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

З п. 2.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" вбачається, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Тобто, пеня стягується тільки у тому разі, коли її розмір визначено в договорі.

Наразі, умовами договору № 09-01 від 04.07.2019 не передбачено відповідальності замовника за порушення строків оплати за надані послуги.

Таким чином, оскільки сторонами не було визначено відповідальність відповідача у формі пені у разі порушення строків оплати за надані послуги, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені.

Позивач також просив суд стягнути з відповідача за період з 28.11.2019 по 01.03.2021 16 033,56 грн. 3% річних.

Пунктом 3.3 договору сторони встановили, що замовник протягом 10 (робочих) днів після отримання Акту зобов`язаний повернути виконавцю підписаний зі своєї сторони екземпляр Акту або вмотивовану відмову від прийняття Послуг. В разі мотивованої відмови Заявника сторонами складається двосторонній акт із переліком необхідних доопрацювань та терміни їх виконання.

Матеріалами справи підтверджується, що 12.02.2021 року позивачем на адресу відповідача 1 була надіслана претензія разом з Актом наданих послуг за результатами другого етапу згідно Договору №09-01 від 04 липня 2019року. Згідно трекінгу Укрпошти відповідач 1 отримав претензію 15.02.2021 року.

Враховуючи викладене, оскільки матеріалами справи підтверджується отримання відповідачем 1 акту наданих послуг тільки 15.02.2021, безпідставними є вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 3% річних за період з 28.11.2019 по 01.03.2021.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених вимог в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача 28 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу суд відзначає наступне.

В якості доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу останнім було долучено до матеріалів справи: договір про надання правової допомоги № 210203 від 03.02.2021 р., укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням «ФІН ЛОУ ГРУП», копію меморіального ордеру від 05.02.2021 на суму 14 000 грн.

Згідно ч. 1-3 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: не надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, детальний опис робіт (наданих послуг), платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат.

В порушення ч. 3 ст. 126 ГПК України позивачем не подано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених відповідачем витрат.

Окрім того позивачем не надано доказів на підтвердження виконання послуг та переліку складових наданих послуг.

Положення ч. 3 ст.126 ГПК України передбачають надання детального опису саме наданих (виконаних) адвокатом послуг (робіт).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Враховуючи вище викладене, та те, що відповідно до ч. 8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (детального опису виконаних робіт, платіжних доручень, квитанцій, тощо), вимоги позивача про стягнення 28 000,00 грн. витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають у зв`язку з недоведеністю та не обґрунтованістю означених витрат.

Керуючись ст. ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної інноваційної фінансово - кредитної установи (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 65-Б, ) на користь Фізичної особи-підприємця Фалендиша Ярослава Мирославовича ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) 425 000 (чотириста двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп. заборгованості та судовий збір у розмірі 6 374 (шість тисяч триста сімдесят чотири) грн. 99 коп.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22.09.2021.

Суддя О.В. Мандриченко