ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2021 р. Справа№ 927/92/21 (927/351/21)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Верховця А.А.

суддів: Гарник Л.Л.

Полякова Б.М.

За участю секретаря судового засідання Брунько А.І.

та представників сторін:

розпорядник майна ПП "Дайкон" арбітражний керуючий Пода В.В. (посв. №886 від 23.04.2013)/

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "КАПРАЙЯ" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.06.2021

у справі №927/92/21(927/351/21) (суддя Белов С.В.)

за позовом: Приватного підприємства "КАПРАЙЯ"

до відповідача-1: Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

до відповідача-2: Приватного підприємства "ДАЙКОН"

третя особа: розпорядник майна ПП "Дайкон" Пода Вячеслав Володимирович

про визнання недійсними окремих умов кредитного договору №4Д12136И від 07.05.2012

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Капрайя" (далі - ПП "Капрайя") звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до відповідачів: Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") та Приватного підприємства "Дайкон" (далі - ПП "Дайкон") (третя особа - розпорядник майна ПП "Дайкон" Пода Вячеслав Володимирович) про визнання недійсними окремих умов кредитного договору №4Д12136И від 07.05.2012.

В обґрунтування позовних вимог ПП "Капрайя" посилалося на те, що спірні положення кредитного договору, передбачають встановлення подвійної плати за користування кредитом, зокрема, у вигляді фіксованої процентної ставки на основну суму кредиту та у вигляді збільшення суми кредиту в залежності від зміни офіційного курсу гривні до долару США, що фактично покладає валютні ризики, пов`язані зі зміною курсу гривні до долару США, на боржника. Такі ризики звичайно виникають у разі отримання кредитів у іноземній валюті, проте кредит надавався в українській гривні, тому таке покладання валютних ризиків суперечить засадам розумності та справедливості.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 18.06.2021 у справі №927/92/21(927/351/21) у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позову ПП "Капрайя", суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є стороною спірного правочину та не є заінтересованою особою в розумінні ст. 215 ЦК України, а є заінтересованою особою лише в розумінні ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства. Разом з тим кредитний договір №4Д12136И від 07.05.2012 був укладений за 9 років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство ПП "Дайкон", з чого слідує відсутність у позивача права на звернення до суду з відповідною заявою у розумінні ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ПП "Капрайя" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою №7/07/21 від 07.07.2021, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.06.2021 по справі №927/92/21(927/351/21) та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, висновки викладенні в рішенні суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Так, за твердженням апелянта, підставами визнання правочинів (договорів) укладених боржником недійсними при розгляді справ про банкрутство є як загальні підстави передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України, так і спеціальні підстави, передбачені ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства. При цьому позивач самостійно обирає підставу визнання такого правочину недійсним (загальну або спеціальну) про що зазначає у своїй позовній заяві.

Також апелянт вказує на те, що з моменту порушення справи про банкрутство ПП "Дайкон", ПП "Капрайя" стало заінтересованою особою щодо укладеного кредитного договору, окремі спірні умови кредитного договору суттєво впливають на його процесуальні та майнові права, а відтак останнє має право на звернення до суду з даним позовом.

В підтвердження обґрунтованості позовних вимог ПП "Капрайя" посилається на постанову Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №904/8902/17.

Згідно витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 14.07.2021 апеляційна скарга ПП "КАПРАЙЯ" у справі №927/92/21(927/351/21) передана на розгляд складу колегії суддів: головуючий суддя Верховець А.А., судді: Гарник Л.Л., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2021 апеляційну скаргу ПП "КАПРАЙЯ" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.06.2021 у справі №927/92/21(927/351/21) залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України (не додано доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі), надано заявнику строк на усунення недоліків.

03.08.2021 до суду апеляційної інстанції (29.07.2021 на електронну адресу суду) від ПП "КАПРАЙЯ" надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги до якого додано докази сплати судового збору.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 09.08.2021, здійсненого у зв`язку із перебуванням судді Дикунської С.Я., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, для розгляду апеляційної скарги ПП "КАПРАЙЯ" у справі №927/92/21(927/351/21) сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Верховець А.А., судді: Гарник Л.Л., Поляков Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.08.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПП "КАПРАЙЯ" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.06.2021 у справі №927/92/21(927/351/21), розгляд апеляційної скарги призначено на 07.09.2021.

31.08.2021 до суду апеляційної інстанції від ПП "Дайкон" надійшла заява, згідно якої боржником підтримано апеляційну скаргу кредитора та порушено клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Від відповідача-2 у встановлений судом строк відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що в силу положень ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання 07.09.2021 відповдіач-2 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявсь належним чином.

Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, з огляду на наявність в матеріалах справи процесуальних документів учасників справи, в яких останні висловили свою позицію щодо позовних вимог, та констатуючи достатність матеріалів для здійснення перегляду справи в апеляційному порядку, з метою дотримання процесуальних строків, встановлених ГПК України, колегія суддів вважає можливим розглянути апеляційну скаргу без участі відповідача-2.

Розпорядник майна ПП "Дайкон" у судовому засіданні 07.09.2021 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.06.2021 у справі №927/92/21(927/351/21) та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні 07.09.2021, згідно ст. 240 Господарського процесуального кодексу (далі за текстом - ГПК) України, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Досліджуючи питання наявності підстав для звернення ПП "КАПРАЙЯ" з даним позовом до суду, колегія суддів враховує наступне.

Підставою для звернення ПП "КАПРАЙЯ" з позовом до суду стало те, що позивач вважає, що укладений між АТ КБ "ПриватБанк" та ПП "Дайкон" кредитний договір №4Д12136И від 07.05.2012 зі спірними умовами суттєво впливає на його процесуальні та майнові права як кредитора у справі про банкрутство.

Так, на думку позивача, вимоги АТ КБ "ПриватБанк", що ґрунтуються на спірних умовах кредитного договору, призводять до виникнення додаткових значних кредиторських вимог, що можуть вплинути на інтереси ПП "КАПРАЙЯ" при вирішенні процесуальних питань у справі про банкрутство через представницькі органи кредиторів, а також можуть суттєво вплинути на майнові інтереси останнього при поділі майна у разі ліквідації боржника - ПП "Дайкон".

За таких обставин позивач стверджує, що з моменту порушення справи про банкрутство, ПП "КАПРАЙЯ" стало заінтересованою особою щодо укладеного кредитного договору, а окремі спірні умови кредитного договору впливають на його процесуальні та майнові права. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на загальні підстави для визнання недійсними правочинів, передбачені ЦК України.

Як слідує з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 10.02.2021 відкрито провадження у справі про банкрутство ПП "Дайкон", визнано грошові вимоги ПП "КАПРАЙЯ" до боржника у розмірі 530 400,00 грн, введено процедуру розпорядження майном боржника.

10.02.2021 на офіційному веб-порталі судової влади України опубліковане повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство ПП "Дайкон" за №65908.

11.03.2021 до місцевого господарського суду надійшла заява АТ КБ "ПриватБанк" про визнання кредиторських вимог до боржника в розмірі 777 673 991,98 грн (з яких 4 540,00 грн - судовий збір, 318 236 186,61 грн - заборгованість з винагороди, 459 437 805,37 грн - пеня за прострочення сплати винагороди банку), які виникли на підставі кредитного договору №4Д12136И від 07.05.2012.

29.03.2021 ПП "КАПРАЙЯ" ознайомилось з матеріалами справи та матеріалами кредиторських вимог АТ КБ "ПриватБанк" відповідно.

30.03.2021 ПП "КАПРАЙЯ" звернулось до Господарського суду Чернігівської області із позовом до ПП "Дайкон" та АТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсними окремих умов кредитного договору №4Д12136И від 07.05.2012.

ПП "КАПРАЙЯ" наголошувало, що право на звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсними окремих умов кредитного договору №4Д12136И від 07.05.2012 у статусі позивача виникло лише з моменту звернення до суду, як конкурсного кредитора АТ КБ "ПриватБанк".

Відповідно до ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) визначено поняття кредитор у справі про банкрутство. Кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника.

Таким чином ПП "КАПРАЙЯ" та АТ КБ "ПриватБанк" є конкурсними кредиторами у справі про банкрутство ПП "Дайкон".

Поряд з цим саме факт укладення кредитного договору №4Д12136И від 07.05.2012 укладеного між ПП "Дайкон" та АТ КБ "ПриватБанк" став підставою для заявлення кредиторських вимог у справі №927/92/21 про банкрутство ПП "Дайкон".

Тобто, майнові інтереси ПП "КАПРАЙЯ" можуть бути порушеними при розподілі майна у разі ліквідації боржника у випадку задоволення вимог АТ КБ "ПриватБанк" щодо сплати винагороди за користування кредитом та пені за несплату цієї винагороди.

Задоволення кредиторських вимог ПП "КАПРАЙЯ" залежить від розміру заявлених іншими конкурсними кредиторами вимог в порядку ч. 3 ст. 64 КУзПБ. Тому, спірні умови кредитного договору, що збільшують розмір грошових вимог іншого кредитора, зумовлюють порушення прав позивача на отримання у повному обсязі належних грошових коштів в процедурі банкрутства ПП "Дайкон".

Отже, саме з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство ПП "Дайкон", ПП "КАПРАЙЯ" відповідно до ст. 16 ЦК України, стало заінтересованою особою щодо укладеного договору №4Д12136И від 07.05.2012 та отримало можливість звернутись з відповідною позовною заявою до суду.

Господарський суд Чернігівської області під час розгляду справи дійшов висновку, що укладення спірного договору не зачіпає права та інтереси позивача у даній справі, оскільки ПП "КАПРАЙЯ" не є ані стороною договору, ані заінтересованою особою в розумінні ст. 215 ЦК України, а є заінтересованою особою в розумінні ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства. Проте суд апеляційної інстанції не погоджується з наведеними доводами місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

А за приписами ч. 2 цієї статті правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Таким чином, в порядку передбаченому ст. 42 КУзПБ можуть бути визнаними за спеціальними підставами окремі правочини боржника, що не виключає можливості визнання недійсними правочинів боржника також відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки тільки в межах провадження у справі про банкрутство законодавець визначив підсудність суду справ про визнання недійсними правочинів боржника, не обмежуючи підстав, за якими заявляються вимоги про визнання недійсним правочину (п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

У даному випадку позивач в обґрунтування своїх вимог, посилався на загальні підстави для визнання недійсними правочинів, передбачені ЦК України, а не на спеціальні підстави для визнання недійсним правочину, передбачені ст. 42 КУзПБ.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України.

При цьому, ЦК України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку. Визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ПП "КАПРАЙЯ" має право на звернення до суду із відповідним позовом, а обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не суперечить вимогам чинного законодавства.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши думку розпорядника майна боржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального законодавства, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 07.05.2012 між АТ КБ "ПриватБанк" та ПП "Дайкон" укладено кредитний договір №4Д12136И (далі-договір), згідно умов якого, Банк при наявності вільних коштів, зобов`язується надати Позичальнику кредит у формі згідно п. А.1, з лімітом та на цілі, вказані в п. А.2, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеному в третьому абзаці п. 2.1.2., в обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню кредиту, сплатити відсотків, винагороди, в обумовлені цим договором терміни.

Пунктом А.2 договору встановлено ліміт даного договору 580 000 000,00 грн.

Відповідно до п А.7 за користування кредитом Позичальник сплачує відсотки у розмірі 11% річних.

Пунктом А.8 унормовано, що у випадку порушення Позичальником будь якого грошового зобов`язання по поверненню кредиту Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 44 % річних.

Відповідно до п. А.9 датою сплати процентів є 25-е число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання цього Договору, а також дата зазначена в п. 1.2.

Згідно п. А.10 позичальник сплачує Банку винагороду за відкриття позичкового рахунку в розмірі 500 грн в день укладення кредитного договору.

Строк повернення кредиту 23 квітня 2013 року (п. А.3 договору).

Позичальник зобов`язується сплатити Банку винагороду відповідно до п. 4.5, 4.13, 4.15 даного договору (п. 2.2.5 договору).

Із пункту 2.4.1. кредитного договору вбачається, що позичальник має право за згодою банку здійснити дострокове повернення кредиту, сплату процентів за його користування. При цьому Позичальник зобов`язаний одночасно сплатити банку неустойку (штраф, пеню), якщо на дату дострокового повернення кредиту у Банку виникли підстави для стягнення неустойки згідно п.п. 5.1., 5.2., 5.3, даного договору.

Відповідно до п 4.2. договору, за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту відповідно до п.п. 1.2., 2.2.3, 2.2.14, 2.3.2, 2.4.1 цього Договору Позичальник сплачує проценти у розмірі зазначеному у п. А.6 цього Договору.

Відповідно до п 4.5. договору Позичальник сплачує Банку винагороду за відкриття позичкового рахунку згідно п. А.10 цього Договору.

Згідно п. 4.5 договору в разі якщо дата повернення кредиту чи/або сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки згідно договору припадає на вихідний або св`ятковий день, зазначені платежі повинні бути виконані в банківський день, що передує вихідному чи св`ятковому дню.

За здійснення договірного списання коштів в межах сум, належних до сплати Банку за договором згідно п.п. 2.2.6, 2.3.5, Позичальник сплачує Банку винагороду в сумі та строки, передбачені тарифами Банку на момент оплати (п. 4.13. договору).

Відповідно до п. 5.7 договору строки позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів по даному договору встановлюється сторонами протягом 5 років.

21.07.2014 між АТ КБ "ПриватБанк" та ПП "Дайкон" укладено додаткову угоду до кредитного договору №4Д12136И від 07.05.2012, згідно з якою, крім іншого:

- змінено п. А.10 розділу «А. Істотні умови кредитування» та викладено в наступній редакції: «Позичальник сплачує банку винагороду за користування кредиту в розмірі, що визначається відповідною формулою»;

- п. 5.1 договору викладено в наступній редакції: «При порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань зі сплати процентів, винагороди за користування кредитом, передбачених п.п. 2.2.2, 4.2, 4.3, 4.4, 4.6 дат/строків повернення/погашення кредиту, передбачених п.п. 1.2, 2.2.3, 2.3.2, 2.2.14, позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний випадок прострочення платежу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє в період за який виплачується пеня. Оплата пені здійснюється в гривні»;

- п. 5.7 викладено в наступній редакції: «Строки позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів по даному договору встановлюється сторонами протягом 15 років».

27.10.2015 між АТ КБ "ПриватБанк" та ПП "Дайкон" укладено додаткову угоду до кредитного договору №4Д12136И від 07.05.2012, згідно з якою частково змінено умови договору.

Так, крім іншого, змінено п. А.10 розділу «А. Істотні умови кредитування» договору, доповнивши його підпунктом А. 10.1 та викладено в наступній редакції: «А.10. Позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом в розмірі, що визначається відповідною формулою. А.10.1 значення ставки для визначення максимальної суми винагороди за користування кредитом (п. А.10) встановлюється у розмірі 18% річних».

02.02.2016 між АТ КБ "ПриватБанк" та ПП "Дайкон" укладено додаткову угоду до кредитного договору №4Д12136И від 07.05.2012, згідно з якою крім іншого:

- п. 4.6 договору викладено в наступній редакції: «Позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом (п. 4.5) в дату, встановлену п. 1.2 договору або в день дострокового повернення кредиту (п. 2.4.1). В разі несплати винагороди за користування кредитом в зазначену дату, винагорода рахується простроченою.»;

- п. 4.13 договору викладено в наступній редакції: «Розрахунок і нарахування винагороди за користування кредитом здійснюється в строк повернення кредиту (п. 1.2) або строк дострокового повернення кредиту (п. 2.4.1)».

Таким чином предметом доказування по даній справі є обставини укладання кредитного договору №4Д12136И від 07.05.2012.

Оцінивши договір, з якого виникли цивільні права та обов`язки сторін, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором кредиту, який підпадає під правове регулювання норм ст. ст.1054-1065 Цивільного кодексу України та ст.ст. 345-346 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з ч. 2 ст. 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (ст. ст. 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до цивільного законодавства.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, за умовами спірного кредитного договору (із внесеними змінами згідно додаткових угод) окрім фіксованого розміру процентів за користування кредитом, боржник зобов`язався сплачувати банку винагороду за користування кредитом згідно п. А.10, що визначаються за формулою (п. п. 4.5., 4.6. кредитного договору з урахуванням змін, внесених додатковими угодами до нього). При невиплаті винагороди за користування кредитом у визначену дату, винагорода вважається простроченою. Тобто, оплату за користування кредитом встановлено двома паралельними способами, а саме проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки в розмірі 11 % річних та винагорода за користування кредитом згідно з п.п. А.10., 4.5., 4.6. договору, сплата якої визначена у формулі, до якої, включено також дані щодо офіційного курсу гривні до долару США.

Статтею 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника (ст. 1056-1 ЦК України).

Як визначено ч.ч. 5-6 ст. 1056-1 ЦК України індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам: 1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс; 2) індекс повинен ґрунтуватися на об`єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів; 3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

Колегія суддів зазначає, що поряд з цивільно-правовим розумінням кредитування існує також й інший підхід до розуміння кредитування, який охоплює у тому числі і публічну складову банківської діяльності (banking) як залучення вкладів грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб, ліцензування такої діяльності тощо у відповідності до Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Банківську діяльність визначають через банківські послуги, які банк надає своїм клієнтам. Банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування).

Банк має право надавати своїм клієнтам (крім банків) фінансові послуги, в т.ч. шляхом укладення з юридичними особами (комерційними агентами) агентських договорів. Перелік таких фінансових послуг встановлюється Національним банком.

Крім надання фінансових послуг, банк може здійснювати діяльність щодо: 1) інвестицій; 2) випуску власних цінних паперів; 3) випуску, розповсюдження та проведення лотерей; 4) зберігання цінностей або надання в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа; 5) інкасації коштів і перевезення валютних цінностей; 6) ведення реєстрів власників іменних цінних паперів (крім власних акцій); 7) надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських та інших фінансових послуг.

Відповідно до пункту 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168 (які діяли на момент укладення Кредитного договору та підписання додаткових угод до нього), банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3. Правил).

Винагорода ж банку за надані послуги має компенсаційний характер і її призначення полягає у тому, щоб покрити витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту. Це є безперечно дохід банку від проведення своєї банківської діяльності і поняття винагороди банку відсутнє у договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку.

Отже, винагорода за користування кредитом за формулою, яка міститься в кредитному договорі та залежить від коефіцієнта зміни курсу гривні до долара США, не відповідає вимогам змінюваної процентної ставки. Крім того, зазначена в договорі формула має значну кількість змінних величин, з яких не можливо визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту. Формула нарахування винагороди, також, не визначає максимальний розмір збільшення процентної ставки, що не відповідає ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України.

Відтак, у даному випадку, формула, по якій нарахована винагорода, передбачає її розрахунок з урахуванням і процентів, і різниці між сплаченими і несплаченими коштами. При цьому, слід звернути увагу, що нарахування/виплата такої винагороди не може бути передбачена ні за що інше, як надання якихось послуг банком, і винагорода не може нараховуватися за належне виконання своїх обов`язків клієнтом (за користування кредитом), оскільки вона не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами.

Відповідно до п. А.10 договору №4Д12136И від 07.05.2012 на день його укладання визначено, що Позичальник сплачує Банку винагороду за відкриття позичкового рахунку у розмірі 500 гривень в день укладення договору, проте в редакції додаткових угод від 21.07.2014 та 2015 року до договору змінено сутність, порядок та розмір винагороди, а саме замість сплати 500 гривень у день укладення договору банком фактично встановлено до сплати суму винагороди за користування кредитом у розмірі, що визначається відповідною формулою.

Таким чином умовами договору (в редакції додаткових угод) фактично визначено додаткову плату, що створило ситуацію подвійної оплати за користування кредитом.

Так, згідно умов договору боржником отримано кредит в розмірі 450 142 000,00 грн, в свою чергу поручителем ТОВ «Петройл» на виконання договору поруки від 02.02.2016 №Г.21.1.2.0/5-1865 виконано зобов`язання боржника в розмірі 450 142 000,00 грн, в той же час Банком додатково нараховано 777 669 451,98 грн (згідно заяви з кредиторськими вимогами АТ КБ "ПриватБанк"), з яких 318 236 186,61 грн - заборгованості з винагороди, 459 437 805,37 грн - пені за прострочення оплати винагороди, що значно перевищує суму отриманого кредиту та процентів за його користування.

Отже, встановлена в договорі винагорода значно (майже вдвічі) перевищує розмір отриманого кредиту.

Пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України визначено, що основними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Цей принцип є своєрідною межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відділяє дозволену поведінку від недозволеної, справедливі, добросовісні і розумні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям.

Даний принцип віднайшов своє відображення у положеннях Цивільного кодексу України, які врегульовують правовідносини сторін, пов`язані з укладенням правочину.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, принцип свободи договору не є безумовним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права.

У цьому контексті варто зазначити, що принцип справедливості, добросовісності і розумності обмежує дію принципу свободи договору. Учасники цивільних правовідносин можуть, зокрема укладати договори і на свій розсуд визначати їх умови, але з урахуванням прав і інтересів контрагентів.

У своєму рішенні Конституційний Суд України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі №1-26/2011 зазначає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини 2 статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

У постанові від 10.10.2012 у справі №6-110цс12 Верховний Суд України виклав свою правову позицію про те, що свобода договору, передбачена статтями 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

Отже, закріплений Цивільним кодексом України принцип свободи договору має співвідноситися із принципами справедливості, добросовісності та розумності.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється на сферу виконання зобов`язань та на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають тою межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу, зокрема, всупереч принципам справедливості, добросовісності, розумності.

Враховуючи викладене, встановлення договором сплати винагороди, що значно перевищує розмір отриманого кредиту не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у банку можливості стягувати з боржника надмірні кошти винагороди за користування кредитом перетворюється на джерело невиправданих додаткових прибутків та призводить до фактичної неоплатності боржника й порушує баланс прав та інтересів сторін договору.

Згідно правової позиції Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №6-1746цс16 та Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.07.2018 у справі №910/11436/16, від 10.10.2019 у справі №904/8902/17, нарахування винагороди (комісії) за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок боржника є незаконною.

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, оскільки положення кредитного договору, які встановлюють обов`язок боржника сплачувати винагороду за користування кредитом, суперечать положенням ч. 1 ст. ст. 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства, суд апеляційної інстанції вважає, що умови кредитного договору №4Д12136И від 07.05.2012 (зі змінами та доповненнями в редакції додаткових угод від 21.07.2014, 2015 року, 02.02.2016), за якими боржник повинен сплатити крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за користування кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 203 ЦК України є недійсними.

Щодо посилань Господарського суду Чернігівської області на постанову Верховного Суду від 19.03.2021 у справі №904/2073/19, згідно якого суд касаційної інстанції дійшов висновків про підставність вимог Банку про стягнення передбаченої умовами кредитного договору комісійної винагороди, суд апеляційної інстанції відмічає наступне.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 19.03.2021 у справі №904/2073/19 слідує, що предметом розгляду є вимога Банку про стягнення грошових коштів (винагороди) за діючим на момент стягнення кредитним договором. Відтак, суд касаційної інстанції дотримувався принципу презумпції правомірності договору, що передбачено ст. 204 ЦК України. У даному ж випадку предметом позову ПП "КАПРАЙЯ" є питання визнання недійсними окремих умов кредитного договору.

Отже, правові позиції Верховного Суду наведені у постанові від 19.03.2021 у справі №904/2073/19 не є релевантними для даного спору.

Враховуючи сукупність встановлених вище обставин, підтверджених відповідними доказами наявними в матеріалах справи, з огляду на положення ст.ст. 74-80, 86 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог та визнання недійсними окремих умов кредитного договору №4Д12136И від 07.05.2012.

Відповідно до п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 „Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Згідно ч.ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене в постанові, апеляційна скарга ПП "КАПРАЙЯ" підлягає задоволенню, рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.06.2021 у даній справі підлягає скасуванню, як таке, що прийняте при порушенні норм процесуального права та неправильному застосування норм матеріального права, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на задоволення позовних вимог ПП "КАПРАЙЯ", витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів ПП "Дайкон" та АТ КБ "ПриватБанк" пропорційно.

При цьому, під час вирішення питання про розподіл судового збору суд апеляційної інстанції встановив, що ПП "КАПРАЙЯ" при зверненні з позовною заявою до суду першої інстанції сплатило судовий збір у меншому розмірі ніж потрібно.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Підпунктом 10 пункту 2 частини другої статті 4 вказаного Закону визначено, що ставка судового збору за подання до господарського суду заяви кредиторів, які звертаються з грошовими вимогами до боржника після оголошення про порушення справи про банкрутство, а також після повідомлення про визнання боржника банкрутом; заяви про визнання правочинів (договорів) недійсними та спростування майнових дій боржника в межах провадження у справі про банкрутство; заяви про розірвання мирової угоди, укладеної у справі про банкрутство, або визнання її недійсною становить 2 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відтак за подання даного позову ПП "КАПРАЙЯ" повинно було сплатити судовий збір у розмірі 4 540 грн. Проте, позивачем було сплачено судовий збір у меншому розмірі - 2 270,00 грн.

Відповідно до підпункту 2.23 пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013, якщо факт недоплати судового збору з`ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може, зокрема, стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів ГПК України.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 270,00 грн.

Керуючись ст. ст. 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 277, 282, 283 Господарського процесуального кодексу України, Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "КАПРАЙЯ" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.06.2021 у справі №927/92/21(927/351/21) задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.06.2021 у справі №927/92/21(927/351/21) скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позовну заяву Приватного підприємства "КАПРАЙЯ" про визнання недійсними окремих умов кредитного договору №4Д12136И від 07.05.2012, укладеного між Акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" та Приватним підприємством "ДАЙКОН", задовольнити.

4. Визнати недійсними умови кредитного договору №4Д12136И від 07.05.2012, укладеного між Акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" та Приватним підприємством "ДАЙКОН", що викладені у наступних пунктах цього договору:

- Пункт А. 10 розділу А «Суттєві умови договору» в редакції Додаткових угод до кредитного договору від 02.10.2012; від 21.07.2014; 27.10.2015 (від 2015);

- Пункт 4.5 розділу 4 «Порядок розрахунків» в редакції Додаткової угоди до кредитного договору від 02.10.2012;

- Пункт 4.6 розділу 4 «Порядок розрахунків» в редакції Додаткових угод до кредитного договору від 02.10.2012; від 02.02.2016;

- Пункт 4.13 розділу 4 «Порядок розрахунків» в редакції Додаткових угод до кредитного договору від 02.10.2012; від 02.02.2016;

- Пункт 5.1 розділу 5 «Відповідальність сторін» в редакції Додаткових угод до кредитного договору від 02.10.2012; від 21.07.2014, в частині винагороди за користування кредитом;

- Пункт 5.7 розділу 5 «Відповідальність сторін» в редакції Додаткових угод до кредитного договору від 02.10.2012; від 21.07.2014, в частині винагороди за користування кредитом.

5. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), Рахунок отримувача: UA0026001, Код класифікації доходів бюджету: 22030106) 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. судового збору за подання позовної заяви.

6. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) на користь Приватного підприємства "КАПРАЙЯ" (29000, м. Хмельницький, вул. Чорновола, буд. 127, ) 3 405 (три тисячі чотириста п`ять) грн 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

7. Стягнути Приватного підприємства "ДАЙКОН" (14027, м. Чернігів, вул. Шевченка, буд. 97А, кв. 58, ) на користь Приватного підприємства "КАПРАЙЯ" (29000, м. Хмельницький, вул. Чорновола, буд. 127, ) 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. судового збору за подання позовної заяви, 3 405 (три тисячі чотириста п`ять) грн 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

8. Видачу наказів доручити Господарському суду Чернігівської області.

9. Матеріали справи №927/92/21(927/351/21) повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України, ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено 20.09.2021 (у зв`язку з перебуванням судді Полякова Б.М. у відпустці з 09.09.2021 по 17.09.2021).

Головуючий суддя А.А. Верховець

Судді Л.Л. Гарник

Б.М. Поляков