РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.09.2021Справа № 910/11010/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будгенсервіс" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Новапол ТМ" (м. Київ)

про стягнення 15.264,44 грн

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будгенсервіс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Новапол ТМ" про стягнення 15.264,44 грн, з яких: 13.450,98 грн попередньої оплати, 859,69 грн пені, 954,77 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки № АН-ПТ-340 від 25.08.20. та непоставку відповідачем позивачу товару на сплачену позивачем суму передплати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.21. відкрито провадження у справі № 910/11010/2,1 постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), встановлено учасникам судового процесу строки на подання відзиву, заперечень на відзив, додаткових письмових пояснень, клопотань, заяв.

Означену ухвалу було вручено відповідачу 19.07.21. згідно наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Отже відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи № 910/11010/21, однак правом на подачу письмового відзиву не скористався, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надав.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

25.08.20.Між відповідачем (Постачальник) та позивачем (Покупець) було укладено Договір поставки № АН-ПТ-340 (Договір), відповідно до п. 1.1 якого Постачальник зобов`язується поставити Покупцю продукцію (Товар), а Покупець прийняти його та оплатити.

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 10.1 з моменту підписання (25.08.20.) і діє до 31.12.22.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з постачання товару.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. (ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 2.4 Договору оплата кожної партії Товару здійснюється Покупцем на умовах 100% передплати, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника на підставі виставлених рахунків-фактур.

Відповідач виставив позивачу рахунки на оплату:

- № 78 від 25.08.20. на суму 31.601,28 грн

- № 96 від 09.10.20. на суму 125.125,32 грн

- № 113 від 17.11.20. на суму 11.200,80 грн.

З них позивач оплатив 162.902,34 грн згідно наданих платіжних доручень.

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У будь-якому випадку Постачальник зобов`язується здійснити поставку Товару протягом п`яти календарних днів з дати перерахування суми передоплати за Товар на банківські реквізити Постачальника (п. 4.3 Договору).

Видатковими накладними, копії яких долучені до матеріалів позовної заяви, відповідач поставив позивачу Товар на суму 148.251,36 грн та надав послуги доставки матеріалів (вантажу) на суму 1.200,00 грн згідно акту № 1 від 31.08.20., а всього на загальну суму 149.451,36 грн.

Не поставлено відповідачем Товар на суму передоплати в розмірі 13.450,98 грн.

Пунктом 10.5 Договору встановлено, що його може бути розірвано за ініціативою однієї зі сторін шляхом направлення письмового повідомлення за 30 календарних днів до запланованої дати розірвання.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Оскільки відповідач до строк до 23.11.20. включно, поставку Товару на суму передплати в розмірі 13.450,98 грн не здійснив, позивач, направив 08.02.21. відповідачу повідомлення № 08/2 від 08.02.21. про дострокове розірвання Договору, яке було отримане відповідачем 16.02.21.

Судом встановлено, що через непоставку відповідачем Товару за Договором позивача позбавлено того, на що він розраховував при укладенні Договору - на поставку товару, який, крім того, вже оплачений позивачем.

З огляду на викладене Договір є розірваним з 11.03.21.

В разі розірвання Договору отримана сума передоплати, по якій не була здійснена поставка Товару, підлягає поверненню Покупцю протягом 3 банківських днів від дня розірвання (п. 10.6 Договору).

Отже, оскільки відповідач не повернув сплачені Покупцем грошові кошти за Товар протягом 12, 15, 16.03.21., позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приписами ст. 13 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

За змістом ст. 669 ЦК України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

При цьому, як визначено ч. 2 ст. 269 ГК України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

У відповідності до ст.664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Судом встановлено, що відповідачем не було здійснено поставку обумовленого Договором Товару у визначені строки, а відповідно позивач має право на повернення суми здійсненої ним передоплати в порядку ч. 2 ст. 693 ЦК України, за приписами якої визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Крім вказаного, умовами Договору чітко встановлено обов`язок Постачальника повернути попередню оплату після розірвання Договору.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження поставки ним Товару згідно з умовами укладеного Договору та у відповідності з приписами чинного законодавства, що регулює договірні зобов`язальні відносини.

Також, відповідачем не доведено існування обставин, які б свідчили про відсутність його вини у невиконанні відповідного зобов`язання, як то форс-мажорних обставин, що завадили здійснити поставку товару (надзвичайної і непереборної за наявних умов сили, дія якої може бути викликана винятковими погодними умовами і стихійним лихом (ураган, буря, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, землетрус, пожежа, просідання і зсув ґрунту, замерзання моря, закриття морських проток, які трапляються на звичайному морському шляху між портами відвантаження і вивантаження, інше стихійне лихо) або непередбаченими ситуаціями, що відбуваються незалежно від волі і бажання замовника або виконавця (війна, блокада, страйк, аварія), що призводять до порушення умов укладених контрактів.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого таке зобов`язання втратило для позивача господарський інтерес, та з підстав розірвання Договору, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума попередньої оплати за Товар за Договором в розмірі 13.450,98 грн.

Щодо вимог про стягнення 859,69 грн пені з відповідача за порушення строків поставки Товару, суд відзначає наступне.

В силу приписів ст. 216, ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Судом встановлено, сукупність вказаних умов та встановлено, що дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ст. 230 ГК України).

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

За порушення строків поставки Постачальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно поставленого Товару за кожний день прострочення (п. 7.3 Договору).

Судом встановлено, що періодом для розрахунку пені є період з 24.11.20. (однак позивач здійснює розрахунок з 26.11.20., з огляду на що з вказаної дати такий розрахунок здійснює і суд) по 07.02.21. (оскільки вже листом від 08.02.21. позивач повідомив відповідача про розірвання Договору).

Здійснивши власний перерахунок суд встановив, що розмір пені становить 326,56 грн, внаслідок чого вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Пеню в сумі 533,13 грн нараховано безпідставно, з огляду на що суд відмовляє в позові в цій частині.

Щодо вимог про стягнення 954.77 грн інфляційних втрат, суд встановив наступне.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Періодом для нарахування є дати з 17.03.21. (оскільки протягом 12, 15, 16 березня 2021 року) не повернув попередню оплату за Товар) по травень 2021 року (як те вказує позивач).

Отже, розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становить суму 270,24 грн. Інфляційні втрати в сумі 684,53 грн нараховано безпідставно, з огляду на що суд відмовляє в позові в цій частині.

Отже позов задовольняється судом частково.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Питання про розподіл понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката судом не вирішується, оскільки позивачем зазначено лише орієнтовний розрахунок судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, та повідомлено суд про намір подати докази на підтвердження понесення вказаних витрат по закінченню розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Новапол ТМ" (02160, м. Київ, проспект Соборності, б. 19; ідентифікаційний код 43037353) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Будгенсервіс" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15; ідентифікаційний код 39097610) 13.450 (тринадцять тисяч чотириста п`ятдесят) грн 98 коп. попередньої оплати, 270 (двісті сімдесят) грн 24 коп. інфляційних втрат, 326 (триста двадцять шість) грн 56 коп. пені, 2.088 (дві тисячі вісімдесят вісім) грн 93 коп. судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Суддя Т.М. Ващенко