УХВАЛА

м. Київ

14.09.2021Справа № 910/20922/20 (910/8457/21)

За позовом арбітражного керуючого Левченка Василя Миколайовича

до ОСОБА_1 та ОСОБА_2

за участю акціонерного товариства "Універсал Банк"

про визнання договору недійсним в межах справи № 910/20922/20

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від позивача Левченко В.М. - керуючий реструктуризації боргів,

від відповідача 1 ОСОБА_3 - адвокат Бобика О.Ф.

від відповідача 2 не з`явились

В судовому засіданні приймала участь: Таран В.А. - предст. за дов. АТ "Універсал Банк".

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання договору недійсним в межах справи № 910/20922/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 відкрито провадження в межах справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 задоволено заяву акціонерного товариства "Універсал Банк" про залучення в якості третьої особи та відкладено розгляд справи на 27.07.2021.

05.07.2021 від акціонерного товариства "Універсал Банк" надійшли пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 14.09.2021.

У судовому засіданні розглянувши позовні вимоги та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

В поданій заяві керуючий реструктуризацією арбітражний керуючий Левченко Василь Миколайович просить суд визнати недійсним шлюбний договір від 21.06.2018, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір був укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з метою уникнення обов`язку сплати заборгованості перед кредиторами.

Відповідач 2 надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про неможливість її задоволення, у зв`язку з її не обґрунтованістю та просив суд відмовити в її задоволенні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам.

Провадження у справі про визнання ОСОБА_1 неплатоспроможним № 910/20922/20 було відкрито ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.01.2021, а шлюбний договір було укладено 21.06.2018, тобто в межах трирічного строку.

25.07.2008 між боржником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 571).

Судом встановлено, що між боржником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюбний договір від 21.06.2018, яким зокрема, врегульовано майнові відносини, включаючи визначення правового режиму майна, набутого в період перебування в зареєстрованому шлюбі та визначено майнові права та обов`язки кожного з подружжя.

Згідно до п. 3,4 вказаного вище шлюбного договору, будь-яке рухоме і нерухоме майно придбане та/або набуте зареєстроване Чоловіком або Дружиною, як до, та і після реєстрації шлюбу, є власністю того з подружжя на чиє ім`я воно придбане та/або набуте та/або зареєстроване.

Так, відповідно до п. 5 шлюбного договору особистою приватною власністю Дружини є:

- квартира за АДРЕСА_1 ;

- машиномісце № АДРЕСА_2;

- машиномісце АДРЕСА_3

- автомобіль марки BMW,модель ІЗ, 2014р. випуску, кольору синього тип ЛЕГКОВИЙ ХЕТЧБЕК-В,шасі (кузов рама) НОМЕР_2 ;

- автомобіль марки NISSAN, модель QASHQAI, 2011р. випуску, кольору білого, тип УНІВЕРСАЛ ЛЕГКОВИЙ, шасі (кузов, рама) НОМЕР_3 .

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна від 12.04.2021 р. вказане нерухоме майно було придбано подружжям за час перебування у шлюбі, а саме в 2017р.

Крім того, транспортні засоби, вказані вище, 2011 року та 2014 року випуску, тобто також придбані подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі.

Статтями 57, 60, 61 Сімейного Кодексу України встановлено принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно якими:

1.майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності;

2.майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них;

Згідно з частиною 2 статті 60 СК України вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя , що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя були набуті.

З метою збереження інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності та справедливості, СК України містить винятки із загального правила, зокрема, у статті 62 цього Кодексу.

Крім того, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя щодо майна, набутого до шлюбу, чи за час шлюбу, закон передбачає і договірне регулювання цих правовідносин.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, та і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому у частині другій ст.64 СК України сформульована норма, яка дозволяє укладати між дружиною та чоловіком договори про відчуження одним із них на користь іншого своєї частки у праві спільної сумісної власності в тому числі і нерухомість, без виділу свої частки та оформлення права власності.

Окремим видом договірного врегулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК Кодексу України (ст. 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно, до ч.1 статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов`язки.

У ч. 4, 5 ст.93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Згідно ч. 3 ст. 13 Цивільного Кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.13 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватись учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником, або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Суд звертає увагу на те, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 31.03.2011р. №2-130/11 позовні вимоги ПАТ "Універсал Банк" задоволені повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Універсал Банк" в сумі 384 370,08 дол. США (триста вісімдесят чотири тисячі триста сімдесят доларів вісім центів), що еквівалентно 3 060 931 грн. 12 коп. (три мільйони шістдесят тисяч дев`ятсот тридцять одна грн. 12 коп.). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Універсал Банк" судовий збір в сумі 1700 грн та витрати по оплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 252 грн., а всього стягнуто 1952,00 грн. (одну тисячу дев`ятсот п`ятдесят дві грн.).

В подальшому, Банком було отримано виконавчі документи за вищевказаним рішенням суду та пред`явлено їх до виконавця.

На теперішній час виконавчий документ про стягнення заборгованості з боржника перебуває на виконанні.

Отже, суд дійшов висновку, що дії, вчинені ОСОБА_1 та його дружиною щодо укладення шлюбного договору свідчать лише про намагання боржником уникнути відповідальності за невиконання зобов`язань перед кредитором.

Цивільно-правовий договір не може використовуватись учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Таким чином, боржник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору (в даному випадку укладення шлюбного договору і є відчуженням, оскільки все належне майно залишається у власності дружини) після виникнення в нього зобов`язання щодо повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника (його частки). Тому не можна залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також, поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності. Це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що всі зобов`язання перед ним за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Разом з тим, в порушення добросовісності сторони уклали між собою шлюбний договір, відповідно до п. 3, 4 якого все майно, в тому числі рухоме та нерухоме, придбане та/або набуте чоловіком або дружиною до та під час укладення шлюбу ,є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності дружині, при цьому шлюбний договір не передбачає, що будь-яке майно залишається у власності боржника ОСОБА_1 , що явно свідчить про те, що чоловік залишається в надзвичайно невигідному матеріальному становищі, хоч він був єдиною особою в сімї, який мав дохід на час укладення такого шлюбного договору.

Також, суд бере до уваги те, що наведені дії сторін , вчинені після звернення банку до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалення відповідного судового рішення, направлені на фіктивний перехід права власності на частину спірного нерухомого майна до дружини боржника з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення коштів.

Крім того, при поділі майна подружжя враховуються також борги та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли. Внаслідок укладення кредитного договору виникає зобов`язання у вигляді повернення кредитних коштів.

Таким чином, укладений між ОСОБА_1 та його дружиною шлюбний договір від 21.06.2018 не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлювались ним, а обома сторонами був спрямований виключно на ухилення від виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 боргу, яке і на теперішній час залишається чинним і перебуває на виконанні.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду у складі у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.03.2019 у справі 903/439/18.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1.Задовольнити позов повністю.

2.Визнати недійсним шлюбний договір від 21.06.2018, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

3.Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст ухвали складено 22.09.2021.