ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2021 р. Справа№ 910/4438/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Станіка С.Р.

Тищенко О.В.

секретар судового засідання Макуха О.А.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Ера-Енергетична Група»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 04.06.2021

у справі № 910/4438/21 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

«Нова Ера-Енергетична Група»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Агро-Крос»

про стягнення 8 575, 78 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Ера-Енергетична Група» (далі - ТОВ «Нова Ера-Енергетична Група», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Агро-Крос» (далі - ТОВ «Агро-Крос», відповідач) про стягнення 8 575, 78 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неповернення відповідачем зайво сплачених коштів, перерахованих позивачем згідно усних домовленостей між сторонами щодо організації послуг автокрану, відтак просило стягнути з відповідача на користь позивача 8 000,00 грн. зайво перерахованих коштів, 118,19 грн. 3% річних та 457,59 грн. інфляційних втрат, а також 4 000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.06.2021 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Крос» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Ера-Енергетична Група» 8 000, 00 грн. зайво перерахованих коштів, 118, 19 грн. 3% річних, 457, 59 грн. збитків від інфляції, 2 270, 00 судового збору.

Крім цього, в мотивувальній частині рішення судом відмовлено у стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн., оскільки позивачем не надано доказів понесених витрат.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «Нова Ера-Енергетична Група» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000, 00 грн. та в цій частині ухвалити нове рішення, стягнувши з відповідача на користь позивача 4 000, 00 грн. витрат на правничу по допомогу. В іншій частині рішення залишити без змін. Доводи апелянта зводяться до того, відповідно до постанови Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 у разі підтвердження обсягу наданих послуг та виконаних робіт та їх вартості, витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. При цьому, апелянт звертав увагу, що умовами п. 5.2 Договору про надання правової допомоги узгоджено, що клієнт повинен сплатити гонорар в розмірі 4 000, 00 грн. протягом 5 днів з моменту виставлення рахунку, а акт наданих послуг підписується протягом наступного дня, за днем прийняття судового рішення, відтак не вбачалося можливості надати цей акт та платіжні документи.

Враховуючи ціну позову у даній справі (8 575, 78 грн.), яка становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та відсутність клопотань учасників справи про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з їх повідомленням (викликом), апеляційний суд дійшов висновку, що дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Проте в судове засідання апеляційної інстанції 14.09.2021 з`явився представник позивача (апелянта), представник відповідача не з`явився незважаючи на належне повідомлення його про дату, час та місце розгляду справи без виклику учасників справи шляхом надіслання йому відповідної ухвали суду про призначення справи до розгляду (без виклику представників сторін), яку за наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення отримано уповноваженим представником відповідача.

Оскільки представники сторін, зокрема, в судове засідання не викликались, їх явка не визнавалась обов`язковою, апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача (апелянта) в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000, 00 грн. та в цій частині ухвалити нове рішення, стягнувши з відповідача на користь позивача 4 000, 00 грн. витрат на правничу по допомогу. При цьому, зазначив про відсутність доказів на підтвердження обсягу наданих послуг (виконаних робіт) на правову допомогу та їх вартості станом й на момент апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача (апелянта), розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач зазначив, що на виконання укладеного між сторонами у спрощений спосіб Договору щодо організації послуг автокрана XCMG QY25K5, ним на підставі виставленого відповідачем рахунку № 110 від 16.09.2020 було перераховано останньому 12 500, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 188 від 16.09.2020. Проте, за твердженнями позивача, відповідачем було надано відповідні послуги лише на суму 2 500, 00 грн., що підтверджується актом наданих послуг № 98 від 17.09.2020, на вимогу позивача відповідач лише частково повернув зайво сплачені кошти, перерахувавши позивачу 2 000, 00 грн., відтак неповернутими залишаються грошові кошти в сумі 8 000, 00 грн., які позивач просив стягнути в судовому порядку.

Положеннями ч. 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ст. 206 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 181 ГК України договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальних вимог до форми та порядку укладення даного виду договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору згідно ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, а також ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Як встановлено матеріалами справи, договір у формі єдиного документу між сторонами не укладався, разом з цим на підтвердження виникнення між ними договірних відносин, зокрема, щодо організації послуг автокрану XCMG QY25K5 позивачем до позовної заяви долучено виставлений відповідачем рахунок № 110 від 16.09.2020 на суму 12 500, 00 грн., платіжне доручення № 188 від 16.09.2020 на суму 12 500, 00 грн. та акт наданих послуг № 98 від 17.09.2020, підписаний уповноваженими представниками та скріплений печатками сторін, відповідно до якого відповідач надав послуги автокрана XCMG QY25K5 на суму 2 500,00 грн., в тому числі ПДВ 416,60 грн.

13.10.2020 позивачем на адресу відповідача направлялась вимога про повернення зайво сплачених коштів в розмірі 10 000,00 грн., проте відповідач повернув позивачу лише 2 000,00 грн., що підтверджується копією виписки по особовому рахунку позивача.

Залишок неповернутих коштів становить 8 000,00 грн.

З огляду на наведене та те, що матеріалами справи підтверджується факт виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з організації послуг автокрану XCMG QY25K5 лише на суму 2 500,00 грн. та повернення на вимогу позивача 2 000, 00 грн., а також факт сплати позивачем відповідачу 12 500, 00 грн. на підставі виставленого ним рахунку, апеляційний суд визнав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність у відповідача підстав для утримання сплаченої позивачем суми грошових коштів в розмірі 8 000, 00 грн., відтак позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

Крім цього, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 118,19 грн. 3% річних та 457,59 грн. інфляційних втрат.

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з цим, слід зазначити, що в постанові від 22.09.2020 № 918/631/19 (12-42гс20) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування ст. 625 ЦК, наведених в постановах ВСУ від 16.09.2014 № 921/266/13-г/7 ( 3-90гс14) та від 18.10.2017 № 910/8318/16 (3-133гс17); у постановах КГС ВС від 07.03.2018 № 910/23585/16, від 14.03.2018 № 910/24853/13, від 26.10.2018 № 910/1775/18, від 20.1..2018 № 916/75/18, від 21.06.2019 № 910/9288/18, від 01.07.2019 № 910/5773/18, від 24.09.2019 № 922/1151/18, від 17.10.2018 № 923/1151/17, від 18.12.2019 № 906/190/19; у постанові КЦС ВС від 21.11.2018 № 745/26/16-ц (61-14087св18).

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, в рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат на відміну від доведення розміру збитків.

Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом ст. 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки встановлені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом ст. ст. 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду в постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Таким чином, правовідношення, в якому у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти), є грошовим зобов`язанням, відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч.2 ст. 625 цього Кодексу.

В силу приписів ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За текстом Цивільного кодексу України ст. 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

Положення ст. 625 ЦК України містять загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли замовник має право вимагати повернення суми авансу за договором підряду, а тому з огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них також поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З урахуванням не виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення попередньої оплати позивачем правомірно нараховано 3 % річних та інфляційні втрати від суми неповернутого авансу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно його вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Під час розгляду справи апеляційним судом позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 4 000, 00 грн.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

При цьому, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом (ч. 8 ст. 129 ГПК України) на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ст. 126 ГПК України).

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом наведених законодавчих положень необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів на підтвердження фактичного здійснення таких витрат учасником справи.

Крім цього, зважаючи на положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, прийняття Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004, пункті 268 рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014, заява N 19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо ним доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Правову позицію щодо застосування положень статей 126, 129 ГПК України висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 03.05.2019 у справі № 910/10911/18, від 14.05.2019 у справі № 922/576/18, від 29.05.2019 у справі № 910/10483/18, від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 25.06.2019 № 916/1340/18.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Як встановлено матеріалами справи, позивач в тексті позовної заяви навів попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4 000, 00 грн., проте жодних доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до позовної заяви не долучив.

Як вище згадувалось, відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом ч. ч. 1, 2, 8 ст. 252 ГПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Враховуючи, що розгляд даної справи здійснювався господарським судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, яке не передбачає наявності такої стадії судового процесу як судові дебати, апеляційний суд вважає, що вимога ч. 8 ст. 129 ГПК України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів - не може розповсюджуватися на сторін у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні, відтак відмова суду першої інстанції у стягненні судових витрат на правничу допомогу в оскаржуваному рішення свідчить про передчасність таких висновків суду.

Водночас, слід зазначити, що в даному випадку до правовідносин сторін підлягає застосуванню інша вимога ч. 8 ст. 129 ГПК України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 922/376/20).

Проте, як встановлено матеріалами справи, позивачем ні протягом встановлено вказаною нормою строку, ні в подальшому (в тому числі до апеляційної скарги тощо) не було надано жодного документального підтвердження витрат на правову допомогу в розмірі 4 000, 00 грн., що є підставою для відмови у задоволенні цих вимог.

Посилання позивача (апелянта) на п. 5.2 Договору про надання правової допомоги, яким сторонами узгоджено, що клієнт повинен сплатити гонорар у розмірі 4 000, 00 грн. протягом 5 днів з моменту виставлення рахунку, а акт наданих послуг підписується протягом наступного дня, за днем прийняття судового рішення, тому позивач не має можливості надати відповідні докази, а саме, акт та відповідні платіжні документи, відхиляються апеляційним судом, адже приписи чинного законодавства та практика Верховного Суду з цього питання вказують на те, що розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, за їх відсутності такі вимоги не підлягають задоволенню.

При цьому, положення п. 5.2 вказаного Договору, які передбачають, що акт надання послуг підписується протягом наступного дня за днем прийняття рішення не перешкоджали заявнику подати відповідні докази у визначені процесуальним законом строки, а саме, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, чого позивачем здійснено не було.

З огляду на наведене та відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, апеляційний суд вважає правомірною відмову суду першої інстанції у стягненні 4 000, 00 грн. витрат на правничу допомогу, незважаючи на передчасність відповідних висновків суду першої інстанції, що з огляду на наведені обставини не є підставою для скасування рішення суду в цій частині.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Ера-Енергетична Група» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2021 у справі № 910/4438/21 - без змін.

Матеріали справи №910/4438/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.09.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.Р. Станік

О.В. Тищенко