РІШЕННЯ

Іменем України

15 вересня 2021 року м. Чернігівсправа № 927/728/21

Господарським судом Чернігівської області, в складі судді Романенко А.В., за участю секретаря судового засідання Солончевої О.П., за правилами загального позовного провадження в відкритому судовому засіданні розглянуто справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Легалліс",

вул. Васильківська, 6, кв. 41, м. Київ, 03040;

e-mail: ;

до відповідача: Приватного підприємства "Промінь База",

юридична адреса: вул. Перемоги, 46, с. Озерне, Козелецький район, Чернігівська область, 17072;

поштова адреса: вул. Московська, 46/2, оф. 30, м. Київ, 01015;

e-mail: ;

предмет спору: про стягнення 1486112,05грн

за участю представників сторін:

від позивача: Романенко Р.О. - адвокат, довіреність №0/02092021 від 02.09.2021;

від відповідача: Онопко В.О. - адвокат, ордер на надання правової (правничої) допомоги, серія АА №1123348, видано 04.08.2021;

У судовому засіданні 15.09.2021, Господарським судом Чернігівської області, на підставі частини 1 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

12.07.2021, надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Легалліс» (надалі - ТОВ «Легалліс») до Приватного підприємства «Промінь База» (надалі - ПП «Промінь База») про стягнення 1486112,05грн, з яких: 380000,00грн основного боргу за договором безвідсоткової строкової позики №4/0819 від 15.08.2019 (надалі - Договір); 1000000,00грн штрафу; 43147,54рн пені за період з 13.06.2020 по 05.12.2020, розрахованої в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на підставі п.5.2. Договору; 17281,10грн 3% річних за період з 13.06.2020 по 01.07.2021 та 45683,41грн інфляційних втрат за період з червня 2020 року по травень 2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов Договору, що як наслідок, завдало позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди.

Ухвалою суду від 02.08.2021 дану позовну заяву прийнято до розгляду; відкрито провадження в справі №927/728/21; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 25.08.2021; сторонам установлено строки для подачі заяв по суті спору, зокрема відповідачу - 15 календарних днів з дня вручення даної ухвали для подачі до суду та позивачу відзиву на позов.

09.08.2021, відповідач, у належний строк, скористався правом на подання до суду, в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), мотивованого відзиву на позов (разом з доказами направлення позивачу), яким проти заявлених вимог заперечив у повному обсязі. Зазначив, що відповідач не зміг виконати свої зобов`язання в частині повернення позики з причин, що не залежали від нього. Зокрема, пунктом 4.1. Договору обумовлено, що даний Договір набуває чинності з моменту внесення коштів на банківський рахунок позичальника, що підтверджується банківською випискою. Разом з тим, позикодавець не надав позичальнику банківську виписку на підтвердження моменту внесення коштів на рахунок позичальника, а тому він не був обізнаний про набрання чинності Договором. На думку відповідача, матеріали даної справи також не містять належних доказів на підтвердження цих обставин. Відтак вважає, що не міг виконати умови Договору через прострочення саме кредитора. Зазначив, що позивачем безпідставно заявлено до стягнення штрафні санкції (у формі штрафу та пені), нараховані в зв`язку зі збитками (упущеною вигодою), завданих внаслідок порушення договірних зобов`язань. Вважає, що наявність збитків, у вигляді упущеної вигоди, зумовлених порушенням Підприємством договірних зобов`язань, не доведено позивачем на підставі належних доказів (склад правопорушення відсутній). Вважає, що заявлений до стягнення розмір штрафних санкцій є надмірним. Повідомив, що орієнтовний розмір судових витрат на правову допомогу в межах цієї справи складає 40000грн.

09.08.2021, позивач, у належний строк, скористався правом на подання, в порядку статей 166, 184 ГПК України, відповіді на відзив, якою спростовуючи заперечення відповідача зазначав, що факт перерахування грошових коштів (позики) відповідачу підтверджується платіжним дорученням №117 від 16.08.2019 на суму 1000000грн (підстава платежу: строкова безвідсоткова фінансова допомога відповідно до договору №4/0819 від 15.08.2019) (належним чином засвідчена копія якого додана до матеріалів справи). Заперечив проти заявленого розміру витрат відповідача на правову допомогу, що є надмірним та таким, що не ґрунтується на належних доказах у справі.

25.08.2021, у підготовче засідання прибули повноважні представники обох сторін, участь яких забезпечена в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів.

За результатами підготовчого засідання, суд, у порядку п.3 частини 2 статті 185 ГПК України, постановив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 15.09.2021.

15.09.2021, у судове засідання прибули повноважні представники обох сторін, участь яких забезпечена в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів.

Суд розпочав розгляд справи по суті та заслухав повноважних представників обох сторін.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини наведені в позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, виходячи з підстав, указаних у відзиві на позов, звертав увагу суду, що за поданою заявою від 12.08.2021 належні докази на підтвердження витрат на правову допомогу будуть надані до суду в порядку частини 8 статті 129 ГПК України, протягом 5 днів після ухвалення рішення по справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, заслухавши повноважних представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ :

Згідно з п.1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

15.08.2019, між ТОВ «Легалліс» (Позикодавець, позивач) та ПП «Промінь База» (Позичальник, відповідач) укладено договір №4/0819 безвідсоткової строкової позики, за умовами якого (пункти 1.1., 2.1.) Позикодавець зобов`язався надати Позичальнику в власність грошову позику, а останній зобов`язався повернути таку ж суму грошей в визначений цим Договором строк. Сума позики за даним Договором становить 1000000грн.

За пунктом 3.1. Договору позика надається строком на один місяць. Позичальник зобов`язується повернути суму позики, вказану в п.2.1. цього Договору не пізніше 17.09.2019.

Додатковою угодою №2 від 28.05.2020 сторони переглянули редакцію п.3.1. Договору та встановили, що Позичальник дає гарантію та зобов`язується повернути суму позики, вказану в п.2.1. Договору наступним чином: до 12.06.2020 - 200000грн; до 30.06.2020 - 200000грн; до 15.07.2020 - 600000грн.

Виходячи з умов пунктів 3.3., 3.4. Договору, Позичальник має право за усною згодою Позикодавця повертати позику частково, різними сумами, раніше вказаного строку повернення, встановленого п.3.1. цього Договору. По закінченню строку вказаного в п.3.1. Договору Позичальник зобов`язаний протягом однієї доби повернути суму позики, за різницею сум, повернутих згідно з п.3.3., якщо такі мали місце. Позика повертається готівкою або шляхом безготівкового перерахунку на особистий рахунок Позикодавця (п.3.5. Договору).

За користування позикою Позичальник не сплачує Позикодавцю відсотки (п.3.6. Договору).

Сторони в п.4.1. Договору передбачили, що даний Договір набуває чинності з моменту внесення коштів на банківський рахунок Позичальника, що підтверджується банківською випискою.

Договір №4/0819 безвідсоткової строкової позики від 15.08.2019 та додаткові угоди №1 від 15.09.2019 та №2 від 28.05.2020 до нього, складено за підписом повноважних осіб, зокрема, від ТОВ «Легалліс» директором Розвод С.В. та від ПП «Промінь База» директором Гончаренко А.М., що засвідчені печатками юридичних осіб.

16.08.2019, на виконання умов Договору, за платіжним дорученням №117 від 16.08.2019 (належним чином засвідчена копія наявна в матеріалах справи) ТОВ «Легалліс» перераховано в безготівковій формі на рахунок ПП «Промінь База» НОМЕР_1 АТ КБ Приватбанк (що вказаний в п.8 Договору) кошти в сумі 1000000грн, в якості позики за договором №4/0819 від 15.08.2019 (виходячи з призначення платежу вказаного платником у платіжному документі).

Факт отримання 16.08.2019 коштів у сумі 1000000грн у формі безвідсоткової строкової позики за вказаним платіжним документом, відповідачем не спростовано.

Відповідач порушив договірні зобов`язання в частині своєчасного повернення позики.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, без дотримання погоджених п.3.1. Договору строків, у рахунок погашення грошових зобов`язань за Договором перерахував позивачу кошти в загальній сумі 620000грн за платіжними дорученнями: №1151 від 30.10.2020 на суму 200000грн, №1158 від 03.11.2020 на суму 200000грн та №1166 від 05.11.2020 на суму 220000грн (належним чином засвідчені копії яких наявні в матеріалах справи).

Позику в сумі 380000грн (1000000грн - 620000грн) відповідач на момент ухвалення рішення в справі позивачу не повернув; доказів належного виконання грошових зобов`язань за Договором до суду не надав.

Позов обґрунтовано зокрема приписами статей 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Зобов`язальні відносини сторін підпадають під дію положень глави 71 ЦК України, що виникли з моменту отримання відповідачем строкової безвідсоткової позики в сумі 1000000грн за платіжним дорученням №117 від 16.08.2019, наявним у матеріалах справи.

Доводи відповідача про відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження перерахування йому коштів в якості позики за цим Договором, а відтак не набуття цим правочином чинності, не відповідають дійсності.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає в власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тобто даний вид правочину підпадає під поняття "реального договору", що є укладеним з моменту вчинення сторонами певних дій, зокрема, передачі позикодавцем позичальнику грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а в випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 3 вказаної статті встановлено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За частиною 1 статті 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Виходячи з умов п.3.1. Договору відповідач мав повернути позику частинами, зокрема, граничний строк з повернення першого платежу в сумі 200000грн настав 12.06.2020 (оплату прострочено в період з 13.06.2020 по 29.10.2020); другого платежу в сумі 200000грн - 30.06.2020 (оплату прострочено з 01.07.2020 по 02.11.2020) та третього платежу в сумі 600000грн - 15.07.2020 (оплату прострочено з 16.07.2020 по 04.11.2020; та з 05.11.2020, що триває до цього часу, - в сумі 380000грн).

Відповідач порушив договірні зобов`язання та в погоджений сторонами строк кошти в сумі 380000грн позивачу не повернув.

Таким чином, на момент винесення рішення в даній справі, строк щодо повернення відповідачем позики за Договором в сумі 380000грн настав.

У межах даного позову також заявлено вимоги про стягнення штрафу в сумі 1000000грн та пені в сумі 43147,54грн, за період з 13.06.2020 по 05.12.2020, нарахованих на підставі п.5.2. Договору; трьох відсотків річних у сумі 17281,10грн, за період з 13.06.2020 по 01.07.2020, та інфляційних втрат у сумі 45683,41грн, за період з червня 2020 року по травень 2021 року, нарахованих на підставі частини 2 статті 625 ЦК України.

За статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, установлений договором або законом (частина 2 статті 612 ЦК України).

Частина 1 статті 216 ГК України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення в сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статей 546, 549 ЦК України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

За статтею 230 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції в вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктами 5.1., 5.2 Договору (з урахуванням редакції додаткової угоди №2 від 28.05.2020) сторони погодили, що за порушення цього Договору винна сторона відшкодовує завдані збитки, в тому числі втрачену вигоду, в порядку обумовленому п.5.2. даного Договору та/або передбаченому чинним законодавством.

Штрафна санкція за завдані збитки, в тому числі за втрачену вигоду і податкові наслідки складаються в розмірі разового штрафу в розмірі 100% від суми фінансової позики плюс пеня за кожний день прострочення в розмірі подвійної ставки НБУ. Крім штрафних санкцій Позичальник за прострочку виконання грошового зобов`язання, компенсує Позикодавцю інфляційні втрати, відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Таким чином, виходячи з умов п.5.2. Договору, сторони передбачили відповідальність відповідача за порушення умов цього Договору за завдані збитки позивачу, в тому числі в вигляді упущеної вигоди і податкових наслідків, у формі разового штрафу (в розмірі 100% від суми позики) та пені (у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення).

За доводами позивача, порушення відповідачем грошових зобов`язань по своєчасному поверненню позики за Договором, позбавило його можливості укласти договір відсоткової позики з іншим контрагентом (лист-оферта від 22.06.2020 №13/220620 ПП «Приват-Плюс») та, як наслідок, отримання прибутку.

За приписами статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування в меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала в зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до частини 3 статті 216 ГК України господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

За частиною 1 статті 220 ГК України боржник, який прострочив виконання господарського зобов`язання, відповідає перед кредитором (кредиторами) за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково виникла після прострочення.

За статтею 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправними діями чи бездіяльністю заподіювача та збитками потерпілої сторони. Доведенню підлягають наступні обставини: протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли в потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. При цьому, позивач у кожному конкретному випадку повинен подати відповідний обґрунтований розрахунок заподіяних йому збитків.

Згідно зі статтею 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила правопорушення, в силу частини 1 статті 225 ГК України включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати в разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди в випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника. Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення в сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають установленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 ГПК України).

За частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, в силу наведених норм, саме на позивача покладено обов`язок доведення складу цивільного правопорушення, в тому числі причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та збитками в вигляді упущеної вигоди.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши повноважних представників сторін, суд дійшов висновку про відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження збитків у позивача (у тому числі в вигляді упущеної вигоди), внаслідок порушення відповідачем грошових зобов`язань за Договором, що з огляду на зміст п.5.2. цього Договору є підставою для нарахування та стягнення з відповідача штрафних санкцій (у формі штрафу та пені).

За статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Підприємництво здійснюється на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику (стаття 44 ГК України).

За висновком суду, обмеження Товариства в фінансових ресурсах у червні 2020 року (що зокрема не ґрунтується на будь-яких доказах у матеріалах справи), що здійснює підприємницьку діяльність на власний ризик, не є безумовним наслідком порушення відповідачем грошових зобов`язань по своєчасному поверненню позики за Договором.

За недоведеністю позивачем збитків (у вигляді упущеної вигоди), спричинених саме неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за Договором, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення за п.5.2. Договору штрафу в сумі 1000000грн та пені в сумі 43147,54грн за період з 13.06.2020 по 05.12.2020.

Відтак заперечення відповідача в цій частині прийняті судом до уваги.

Крім того, суд вважає за доцільне зазначити, що умови Договору не передбачають нарахування та стягнення штрафних санкцій (штрафу та пені) саме за порушення Позичальником грошових зобов`язань.

Штраф (пеня) і відшкодування збитків за своєю правовою природою є різними видами господарських санкцій, законом передбачається застосування штрафних санкцій саме за порушення грошового зобов`язання, в той час як прострочення виконання грошового зобов`язання хоча і може спричинити певні збитки, проте не є тотожним упущеній вигоді або іншим видам збитків.

З урахуванням установлених обставин, суд відмовив у позові в частині стягнення штрафу в сумі 1000000грн та пені в сумі 43147,54грн у вказаному періоді.

За частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання в вигляді інфляційних втрат та трьох відсотків річних, виступають способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, що полягає в відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів, унаслідок інфляційних процесів, та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, що стягуються незалежно від вини боржника.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань за Договором, суд, перевіривши наявний в матеріалах справи розрахунок, дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення трьох відсотків річних у межах заявлених вимог у сумі 17281,10грн та в частині інфляційних втрат частково в сумі 43283,41грн за заявлені періоди.

Судом відмовлено в частині вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 2400грн, оскільки позивачем безпідставно виключено із заявленого періоду липень 2020 року, в період якого мала місце дефляція (99,4%) (п.3.2. постанови ВГСУ №14 від 17.12.2013).

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами (п.5 частини 1 статті 237 ГПК України).

Виходячи з положень частини 1 статті 129 ГПК України, з огляду на часткове задоволення позову, за рахунок відповідача позивачу мають бути відшкодовані судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6608,47грн.

Керуючись статтями 42, 46, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 91, 165-167, 178, 184, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Легалліс» (вул. Васильківська, 6, кв. 41, м. Київ, 03040; ) до Приватного підприємства «Промінь База» (вул. Перемоги, 46, с. Озерне, Козелецький район, Чернігівська область, 17072; ) про стягнення 1486112,05грн, задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Промінь База» (вул. Перемоги, 46, с. Озерне, Козелецький район, Чернігівська область, 17072; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Легалліс» (вул. Васильківська, 6, кв. 41, м. Київ, 03040; ) 380000грн основного боргу, 17281,10грн трьох відсотків річних, 43283,41грн інфляційних втрат та 6608,47грн судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови в відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до статті 256 ГПК України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку визначеному статтею 257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 20.09.2021.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя А.В. Романенко