Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2021 р. м. Житомир Справа № 906/1422/20

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Русецька О.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Грабчук О.В. - ордер ЖТ № 089703 від 13.01.2021;

від відповідача: Тимошенко О.В. - ордер РН №1078 від 14.01.2021 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Ковальського Віталія Деонізовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинянка"

про стягнення 783230 грн

Фізична особа-підприємець Ковальський Віталій Деонізович звернувся до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинянка" 783230,00грн безпідставно набутих коштів.

Ухвалою від 04.12.2020 суд залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 21.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.01.2021.

Ухвалою від 19.01.2021 суд відклав підготовче засідання на 18.02.2021.

Ухвалою від 18.02.2021 відкладено підготовче засідання на 03.03.2021.

03.03.2021 в судовому засіданні було оголошено перерву до 16:30 год. 04.03.2021.

Ухвалою від 04.03.2021 суд відмовив у задоволенні клопотання ФОП Ковальського В.Д. від 16.01.2021 про призначення судової почеркознавчої експертизи та зупинив провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №906/892/20.

Ухвалою від 31.05.2021 провадження у справі №906/1261/20 поновлено, продовжено строк підготовчого провадження до 12.07.2021 та призначено підготовче засідання на 12.07.2021.

Ухвалою від 12.07.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу №906/1422/20 до судового розгляду по суті на 26.07.2021.

У судовому засіданні 26.07.2021 було оголошено перерву до 08.09.2021.

У судовому засіданні 08.09.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяв та у відповіді на відзив.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив, з викладених у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив, мотивів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно позовної заяви позивач вказав, що 15.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Волинянка" (орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Ковальським Віталієм Деонізовичем (орендар, відповідач) підписано договір оренди нерухомого майна, що належить до приватної власності (а.с. 5-6), за п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - одноповерхову будівлю площею 200 кв. м та земельну ділянку, на якій вона розміщена, необхідну для використання будівлі за призначенням, передбаченим в договорі (надалі - майно), що належить орендодавцю на праві приватної власності та розташована за адресою: м.Новоград-Волинський, вул. Житомирська, 110.

Відповідно до п. 2.8. Договору, орендар зобов`язався своєчасно вносити орендну плату в розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) гривень на місяць. Орендна плата коригується щорічно з урахуванням інфляції.

Договір набирає чинності з 01 грудня 2013 року і діє протягом трьох років (п.5.5. договору).

Позивач стверджує, що на безпідставну вимогу орендодавця вимушений був сплачувати кожного місяця більшу суму, ніж передбачено п. 2.8. Договору.

Пояснив, що оскільки сплата першого платежу орендної плати за користування майном була здійснена відповідно до умов Договору, однак відповідачем вказані кошти були повернуті як помилково сплачені і на вимогу позивача кошти за користування майном необхідно було передавати готівкою, ним було оформлено Журнали обліку виплачених коштів за оренду приміщення за адресою: м. Новоград- Волинський, вул. Житомирська, 110, ФОП Ковальським В.Д. директору ТОВ "Волинянка" Савчук Л.П. (а.с. 8-11).

Вказані журнали, на думку позивача, підтверджують отримання директором ТОВ "Волинянка" від ФОП Ковальського В.Д. грошових коштів за оренду приміщення та за сплату комунальних послуг за період 2013-2020 р.р. Зокрема, як вказує позивач, за кожний місяць окремо у Журналах директором ТОВ "Волинянка" Савчук Л.П. проставлено особисті підписи про отримання вищевказаних коштів. Загальна сума отриманих директором платежів за оренду приміщення по вул. Житомирській 110 в м. Новоград-Волинський за період 2013-2020 р.р. становить (згідно даних журналів) 912430 грн.

Також позивач вказав, що 09.05.2020 від директора ТОВ "Волинянка" отримав листа від 08.05.2020 щодо зобов`язання звільнити орендоване приміщення в строк до 10 робочих днів, що свідчить про дострокове розірвання договору в односторонньому порядку.

Зауважив, що фактично відсутні будь-які кримінальні провадження за ініціативою ТОВ "Волинянка" щодо стягнення з Савчук Л.П. як директора Товариства грошових коштів, отриманих за оренду по даному Договору.

Пояснив, що з моменту виникнення (травень-липень 2020 року) спірних відносин щодо дійсності договору оренди, відновив сплату оренди на банківський рахунок позивача у безготівковій формі, однак вказані кошти повертаються як безпідставно перераховані.

З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідачем було безпідставно отримано 783230,00 грн, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зсилається на ч. 6 ст. 283 ГК України, ст. 525, 526, 1212 ЦК України.

Відповідач, у відзиві на позовну заяву (а.с. 39-41), позовні вимоги заперечив. Вказав, що оскільки на даний час позивач продовжує користуватись частиною будівлі, що була предметом договору оренди, до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 525, 526 ЦК України щодо односторонньої відмови від зобов`язання.

Зауважив, що з поданих відповідачем журналів вбачається, що крім орендної плати позивач сплачував і додаткові комунальні платежі, тому твердження останнього про сплату коштів в більшій сумі, ніж передбачено договором, є невірним.

Зсилаючись на ст. 73, 74, 76-79 ГПК України, вважає що належними доказами, які б підтверджували факт внесення відповідачем орендної плати з комунальними платежами, є документи, вказані в п. 23 розділу ІІІ Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні №148 від 29.12.2017.

Також, враховуючи, що позивач просить суд стягнути кошти, сплачені ним в період з грудня 2013 по березень 2020, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відповіді на відзив (а.с. 105-108) та відповіді на заперечення (а.с. 130-131) позивач вказав, що враховуючи відсутність заперечень орендодавця, договір оренди був пролонгований до 15.11.2022 року.

Щодо пропуску строку позовної давності пояснив, що дізнався про порушення майнових прав з листа відповідача від 09.05.2020, у якому останній просив звільнити орендоване приміщення, тому саме з цієї дати необхідно розраховувати строк позовної давності. При цьому зауважив, що договірні відносини були безперервними (триваючими), тому період з 2013 по 2017 виокремленню з позову не підлягає.

Вказав, що Журнали обліку виплачених відповідачу коштів за оренду приміщення та комунальні платежі були заведені задовго до затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, тому останнє застосуванню не підлягає. Також вважає, що зазначене Положення суперечить Податковому кодексу України, оскільки фізичні особи-підприємці - платники єдиного податку І та ІІ груп та платники єдиного податку, які не є платниками податку на додану вартість, не ведуть книги обліку доходів, а ведуть облік у довільній формі.

У запереченнях на відповідь на відзив (а.с.124-125) відповідач вказав, що у даних правовідносинах право пред`явити вимогу про повернення надмірно (безпідставно) сплачених коштів виникає з моменту їх сплати, тому позовну давність необхідно рахувати саме з цього часу.

Вважає, що сплата орендної плати є витратами, які не можуть відображатись орендарем у вигляді доходу. При цьому, у наданих позивачем журналах відсутні відбитки штампа/написи "Оплачено" з відтиском печатки ТОВ "Волинянка", які в сукупності могли б свідчити про отримання ТОВ "Волинянка" коштів від ФОП Ковальського В.Д., тому відсутні будь-які підстави вважати, що кошти сплачувалися саме ТОВ "Волинянка"

Зауважив, що згідно приписів Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, останнє поширюється на фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність. До вказаного Положення, як зазначає відповідач, діяла постанова Правління НБУ від 06.06.2013 №210 "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою".

Наголосив на тому, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження сплати коштів на користь ТОВ "Волинянка", при цьому позивач почав сплачувати орендну плату на рахунок орендаря лише у 2020 році, з моменту надіслання йому листів про нікчемність договору оренди та пред`явлення позову про встановлення нікчемності договору оренди.

Під час розгляду справи представник відповідача не заперечував, що у наданих позивачем "Журналах обліку виплачених коштів за оренду приміщення, послуги водо і газопостачання, використану електроенергію за адресою: м. Новоград-Волинський, вул. Житомирська 110ФОП Ковальським В.Д. директору ТОВ "Волинянка" Савчук Л.П." дійсно проставлені підписи останнього.

Оцінивши в сукупності надані до справи документи, проаналізувавши вимоги законодавства, що регулює спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Предметом позову у даній справі є відшкодування безпідставно набутих коштів у розмірі 783230,00 грн.

Згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. (Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17).

Так, судом було встановлено, що 11.05.2021 Північно-західний апеляційний господарський суд виніс постанову у справі № 906/892/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинянка" до Фізичної особи-підприємця Ковальського Віталія Деонізовича про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, згідно якої суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Договір оренди, що належить до приватної власності, укладений між ТОВ "Волинянка" та ФОП Ковальським В.Д. від 15.11.2013, є нікчемним, оскільки Договір оренди від 15.11.2013 було укладено на три роки з 15.11.2013 до 15.11.2016, а тому такий договір підлягав нотаріальному посвідченню, а набуті на його підставі права на нерухоме майно - державній реєстрації .

Також судом було встановлено, що позивач користувався орендованим приміщенням з моменту підписання акта приймання-передачі і до моменту ухвалення постанови суду.

Внаслідок вказаного, враховуючи, що судом було встановлено нікчемність Договору оренди від 15.11.2013, колегія Північно-Західного апеляційного суду дійшла висновку, що з метою захисту прав власника необхідно застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зобов`язання ФОП Ковальського В. Д. повернути ТОВ "Волинянка" частину одноповерхової будівлі площею 200 кв. м за адресою: Житомирська обл., м.Новоград-Волинський, вул. Житомирська, 110 (а.с. 144-149).

Оскільки позивач стверджує, що на підставі вищевказаного договору оренди в період з 2013 по 2020 рік перерахував позивачу 783230,00грн, які просить суд повернути як безпідставно набуті, при цьому доказом отримання відповідачем коштів у розмірі 783230,00грн вважає "Журнали обліку виплачених коштів за оренду приміщення, послуги водопостачання, використану електроенергію за адресою :м. Новоград-Волинський, вул. Житомирська, 110 ФОП Ковальським В.Д. директору ТОВ "Волинянка" Савчук Л.П." (а.с. 8-11), суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним договором права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, враховуючи вказані приписи ЦК України та встановлений судом у справі № 906/892/20 факт користування позивачем орендованим приміщенням з моменту підписання акта приймання-передачі і до моменту ухвалення постанови суду, кошти, сплачені за фактичне користування майном не підлягають поверненню, у випадку визнання договору оренди недійсним (нікчемності правочину).

Натомість, з наданих позивачем документів не можливо встановити навіть те, які саме суми сплачувалися за користування майном, оскільки за Договором обумовлювалася орендна плата в розмірі 1700,00грн, яка підлягала коригуванню щорічно з урахуванням інфляції. Жодних, виставлених позивачу рахунків, матеріали справи також не містять. При цьому "Журнали обліку виплачених коштів за оренду приміщення, послуги водо і газопостачання, використану електроенергію за адресою: м. Новоград-Волинський, вул. Житомирська 110ФОП Ковальським В.Д. директору ТОВ "Волинянка" Савчук Л.П." містять лише дати, суми та підписи Савчук Л.П., що не заперечувалося відповідачем в судових засіданнях, без їх розмежування за призначенням платежу, тому можуть свідчити лише про здійснення оплат за фактично надані послуги. При цьому, у вказаних "Журналах обліку...", виходячи з їх назви, зазначеної позивачем, йдеться не лише про кошти, сплачені за оренду приміщення, а й про послуги водо і газопостачання, використану електроенергію, тобто, які не мають відношення до сплачених безпосередньо за користування цим приміщенням.

Водночас суд враховує, що відповідно до Господарського кодексу України, фізична особа-підприємець є суб`єктом господарювання, тому на нього поширюються норми вказаного Кодексу. Згідно ч. 8 ст. 19 ГК України, усі суб`єкти господарювання зобов`язані вести первинний вести первинний (оперативний) облік результатів своєї роботи, складати та подавати відповідно до вимог закону статистичну інформацію та інші дані, визначені законом, а також вести (крім громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які провадять господарську діяльність і зареєстровані відповідно до закону як підприємці) бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно із законодавством.

Згідно п. 44.1. Податкового кодексу України (станом на 2013 рік), для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Тобто, будь який суб`єкт господарювання, в тому числі фізична особа-підприємець, як на єдиному податку, так і на загальній системі, повинен мати первинні документи.

Судом встановлено, що на час здійснення першого запису в Журналі у листопаді 2013 року (а.с. 10 (зворотній бік)) діяло Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", зареєстроване постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 (далі - Положення №637), яке було розроблено відповідно до статті 33 Закону України "Про Національний банк України" та визначало порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами (підприємцями), а також окремі питання організації банками роботи з готівкою.

Вказане Положення містить такі визначення:

- готівка (готівкові кошти) - грошові знаки національної валюти України - банкноти і монети, у тому числі розмінні, обігові, пам`ятні монети, які є дійсними платіжними засобами;

- готівкові розрахунки - платежі готівкою підприємств (підприємців) та фізичних осіб за реалізовану продукцію (товари, виконані роботи, надані послуги), а також за операціями, які безпосередньо не пов`язані з реалізацією продукції (товарів, робіт, послуг) та іншого майна;

- журнал реєстрації прибуткових і видаткових касових документів - документ, що застосовується для реєстрації прибуткових та видаткових касових ордерів та інших касових документів; каса - приміщення або місце здійснення готівкових розрахунків, а також приймання, видачі, зберігання готівкових коштів, інших цінностей, касових документів; касова книга - документ установленої форми, що застосовується для здійснення первинного обліку готівки в касі;

- касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Форми касових ордерів, що використовуються спеціалізованими підприємствами та установами Національного банку України, які не мають оборотної каси, установлюються відповідним нормативно-правовим актом Національного банку України;

- касові документи - документи (касові ордери та відомості на виплату грошей, розрахункові документи, квитанції програмно-технічних комплексів самообслуговування, відомості закупівлі сільськогосподарської продукції, інші прибуткові та видаткові касові документи), за допомогою яких відповідно до законодавства України оформляються касові операції, звіти про використання коштів, а також відповідні журнали встановленої форми для реєстрації цих документів та книги обліку;

- касові операції - операції підприємств (підприємців) між собою та з фізичними особами, що пов`язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням цих операцій у відповідних книгах обліку; книга обліку - касова книга, книга обліку доходів і витрат, книга обліку виданих та прийнятих старшим касиром грошей або книга обліку розрахункових операцій; книга обліку доходів витрат - документ установленої форми, що застосовується відповідно до законодавства України для відображення руху готівки. Форму відповідної книги обліку доходів і витрат установлено Державною податковою адміністрацією України.

Відповідно до п. 3.1. глави 3 вищевказаного Положення, касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими косовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів.

Приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником (п. 3.3. Положення №637).

Аналогічні визначення та вимоги містить також Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене Правлінням НБУ 29.12.2017 № 148.

Тобто, здійснена фізичною особою з юридичною особою господарська операція з внесення готівки в касу підприємства відповідно до Положення повинна підтверджуватись належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність такої операції, та викликають реальні зміни в майновому стані господарюючого суб`єкта.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.

Однак, матеріали справи не містять будь-яких первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували обґрунтованість вимоги позивача щодо стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів.

Книгу обліку доходів та витрат ФОП Ковальським В.Д. суду також надано не було.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами факту отримання відповідачем коштів в сумі 783230,00 грн, чи в іншій сумі, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Зважаючи, що відповідач у відзиві на позовну заяву та заяві від 24.02.2021 (а.с.128) просив суд застосувати у даній справі наслідки спливу позовної давності, слід зазначити таке..

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Враховуючи, що суд не встановив факту порушення прав позивача, позовна давність до спірних правовідносин не застосовується.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Ковальського Віталія Деонізовича ( АДРЕСА_1 , ід. номер НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинянка" (11700, Житомирська обл., м. Новоград-Волинський, вул. Житомирська, буд. 110, ід. код 13554763) відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 20.09.21

Суддя Вельмакіна Т.М.

1 - до справи;

2,3 - сторонам (рек.).