РІШЕННЯ

Іменем України

09 вересня 2021 року м. Чернігів справа № 927/727/21

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Дубини О. М.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Легалліс",

, вул. Васильківська, 6, кв. 41, м. Київ, 03040

Відповідач: Приватне підприємство "Промінь К",

, вул. Космонавтів, 36, с. Савин, Козелецький район, Чернігівська область, 17072;

поштова адреса: вул. Московська, 46/2, оф.30, м. Київ, 01015

Предмет спору: про стягнення 4 358 120,71 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Онопко В. О., адвокат;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Легалліс" звернулось до суду з позовом до Приватного підприємства "Промінь К", у якому позивач просить суд стягнути з відповідача 4 358 120,71 грн, з яких 2 000 000,00 грн боргу, 2 000 000,00 грн штрафу, 100 065,58 грн пені, 59 196,50 грн - 3% річних, 198 858,63 грн інфляційних втрат.

Дії суду, пов`язані з розглядом справи.

Ухвалою суду від 13.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 05.08.2021 о 10:00 та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті, а саме:

- відповідачу - п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та позивачу відзиву на позов з доданими до нього документами;

- позивачу - п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання до суду та відповідачу відповіді на відзив з доданими до неї документами;

- відповідачу - п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання до суду та позивачу заперечень з доданими до них документами.

Відповідно до поштового повідомлення про вручення ухвалу суду від 13.07.2021 відповідач отримав 15.07.2021.

Отже, останнім днем для подання відповідачем відзиву є 30.07.2021.

29.07.2021, тобто у встановлений судом строк, відповідач направив до суду відзив на позовну заяву з доданими до нього документами, у тому числі доказами їх направлення позивачу.

02.08.2021 від відповідача надійшло клопотання про забезпечення судових витрат, у якому він просить суд зобов`язати ТОВ «Легалліс» внести на депозитний рахунок Господарського суду Чернігівської області 100 000,00 грн судових витрат ПП «Промінь К», пов`язаних із розглядом справи.

Подане клопотання обґрунтоване тим, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань статутний капітал позивача становить 1500,00 грн, а тому відповідач вважає, що майновий стан позивача може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування судових витрат відповідача у випадку відмови у позові.

02.08.2021 позивачем на електронну адресу суду надіслано клопотання про участь у судовому в режимі відеконференції поза межами приміщення суду за допомогою сервісу "EasyCon" № б/н від 30.07.2021, в якому просить забезпечити участь представника ТОВ "Легалліс" адвоката Пасацької Віри Вікторівни в судовому засіданні, яке призначено на 05.08.2021 о 10:00 год. та у всіх наступних судових засіданнях, в режимі відеоконференції з використанням сервісу "EasyCon", профіль користувача ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказане клопотання не підписане ЕЦП.

02.08.2021 від відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеконференції поза межами приміщення суду № б/н від 29.07.2021, в якій просить постановити ухвалу про участь представника Приватного підприємства "Промінь К" - адвоката Онопко Вікторії Олександрівни у судовому засіданні, призначеному на 05.08.2021, в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення "EasyCon" з використанням електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована в системі "EasyCon".

03.08.2021 від позивача надійшов оригінал клопотання про участь у судовому в режимі відеконференції поза межами приміщення суду за допомогою сервісу "EasyCon" № б/н від 30.07.2021.

Ухвалою суду від 03.08.2021 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Легалліс" про участь у судовому в режимі відеконференції, яке 02.08.2021 надіслано суду електронною поштою, повернуто заявнику без розгляду; підготовче засідання перепризначено на 31.08.2021 на 14:30; заяву Приватного підприємства "Промінь К" № б/н від 29.07.2021 та клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Легалліс" № б/н від 30.07.2021, поданого до суду 02.08.2021 поштовим зв`язком, про проведення судового засідання 05.08.2021 в режимі відеоконференції залишено без розгляду; повідомлено сторін про час та місце проведення підготовчого засідання 31.08.2021.

04.08.2021 позивач направив до суду відповідь на відзив з доказами її направлення відповідачу.

05.08.2021 представником відповідача на електронну адресу суду надіслано клопотання про участь у судовому засіданні 31.08.2021 в режимі відеконференції поза межами приміщення суду за допомогою сервісу "EasyCon", яке задоволено ухвалою суду від 06.08.2021.

12.08.2021 від представника відповідача надійшла заява про намір подати докази щодо судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

18.08.2021 до суду від представника позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні 31.08.2021 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою сервісу "EasyCon", яке задоволено ухвалою суду від 25.08.2021.

У підготовчому засіданні 31.08.2021 суд долучив до матеріалів справи відзив на позов та відповідь на відзив з доданими до них документами, як такі, що подані у порядку та строк, встановлені Господарським процесуальним кодексом України та судом, а тому спір вирішується з їх урахуванням.

У підготовчому засіданні 31.08.2021 суд долучив до матеріалів справи заяву представника відповідача про намір подати докази щодо судових витрат.

Представник відповідача у підготовчому засіданні 31.08.2021 заявила про відкликання поданого відповідачем клопотання про забезпечення судових витрат та просила його не розглядати.

У підготовчому засіданні 31.08.2021 суд за заявою представника відповідача залишив без розгляду клопотання відповідача про забезпечення судових витрат.

У підготовчому засіданні 31.08.2021 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті на 09.09.2021 на 12:30.

Ухвалою суду від 31.08.2021 повідомлено сторін про час та місце розгляду справи по суті.

06.09.2021 до суду від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні 09.09.2021 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою сервісу "EasyCon", яке задоволено ухвалою суду від 06.09.2021.

У судовому засіданні 09.09.2021 в режимі відеоконференції брала участь представник позивача Пасацька В. В.

У зв`язку з виникненням під час проведення засідання технічних проблем з відеоконферензв`язком, суд у судовому засіданні оголосив перерву до 14:00, після закінчення якої представник позивача не вийшла на зв`язок.

Відповідно до ч. 5 ст. 197 Господарського процесуального кодексу України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Відтак суд продовжив розгляд справи по суті за відсутності представника позивача.

У судовому засіданні 09.09.2021 на підставі ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору №3/0819 безвідсоткової строкової позики від 15.08.2019 (далі - Договір) в частині своєчасного повернення коштів у розмірі 2 000 000,00 грн, внаслідок чого позивач на підставі п. 5.2 Договору нарахував відповідачу штраф у розмірі 2 000 000,00 грн та 100 065,58 грн пені за завдані збитки, а також 59 196,50 грн - 3% річних та 198 858,63 грн інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у задоволенні позовних вимог з таких підстав:

- відповідно до п. 4.1 Договору він набирає чинності з моменту внесення коштів на банківський рахунок позичальника, що підтверджується банківською випискою, проте позивач не надав відповідачу такої виписки, а отже останній не був обізнаний про набрання чинності Договором. Тим самим, відповідач не міг виконати умови через прострочення кредитора;

- у п. 5.2 Договору сторони передбачили відповідальність відповідача за завдані збитки, а не за порушення виконання зобов`язань. Позивач жодним чином не довів склад та розмір понесених ним збитків, у тому числі втраченої вигоди і податкових наслідків. Крім того, посилаючись на норми ст. 1, 4, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідач зазначає, що надання відсоткової строкової позики є фінансовим кредитом, що являє собою фінансову послугу та може здійснюватися виключно фінансовими установами або фізичними особами-підприємцями. Оскільки позивач не є фінансовою установою, він не міг понести збитки у вигляді упущеної вигоди.

Відповідач вважає, що умовами Договору не передбачено застосування до відповідача штрафних санкцій саме за порушення виконання відповідачем грошового зобов`язання, а тому відсутні правові підстави для застосування неустойки у вигляді пені та штрафу;

- щодо розміру штрафних санкцій відповідач посилається на норми ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України, якими передбачено право суду зменшити штрафні санкції.

Також у відзиві на позов відповідач навів попередній розрахунок суми судових витрат, у якому зазначено, що він очікує понести витрати на правову допомогу у розмірі 100 000,00 грн.

У відповіді на відзив позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, та зазначає:

- Договір не містить зобов`язання позивача повідомити про факт перерахування коштів відповідачу;

- Цивільний кодекс України розмежовує поняття позики та кредиту і присвячує їм окремі параграфи. Незважаючи на те, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, яким врегульовано відносини надання позики, суть кредитного договору має кардинальні відмінності. Так, суть кредитного договору полягає у наданні послуги фінансовою установою її клієнтам, натомість укладення договору позики не потребує наявності спеціального суб`єкта надання, а також обов`язковості оплати відповідної послуги у вигляді процентів, що залишається на розсуд сторін;

- щодо заявлених відповідачем судових витрат позивач зазначає про ненадання жодних доказів на їх підтвердження.

Заперечень у встановлений строк до суду не надходило.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

15.08.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Легалліс» (далі - Позикодавець) та Приватним підприємством «Промінь К» (далі - Позичальник) укладено договір №3/0819 безвідсоткової строкової позики (далі - Договір) (а.с. 10).

Відповідно до п. 1.1 Договору Позикодавець зобов`язується надати Позичальнику у власність грошову позику, а останній зобов`язується повернути таку ж суму грошей у визначений цим Договором строк.

Сума позики за даним Договором становить 2 000 000,00 грн (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору, у редакції додаткової угоди №2 від 28.05.2020, Позичальник дає гарантію і зобов`язується повернути суму позики, вказану у пункті 2.1 розділу 2 Договору наступним чином:

- до 12.06.2020 - 400 000,00 грн.

- до 30.06.2020 - 400 000,00 грн.

- до 15.07.2020 - 1 200 000,00 грн.

Даний Договір набуває чинності з моменту внесення коштів на банківський рахунок Позичальника, що підтверджується банківською випискою (п. 4.1 Договору).

Згідно з п. 5.1 Договору за порушення умов цього Договору винна Сторона відшкодовує завдані збитки, у тому числі втрачену вигоду, у порядку, обумовленому у п. 5.2 даного договору та/або передбаченому чинним законодавством.

У п. 5.2 Договору, у редакції додаткової угоди №2 від 28.05.2020, сторони визначили, що штрафна санкція за завдані збитки, в тому числі за втрачену вигоду і податкові наслідки, складається в розмірі разового штрафу у розмірі 100% від суми фінансової позики плюс пеня за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Крім штрафних санкцій, Позичальник за прострочку виконання грошового зобов`язання компенсує Позикодавцю інфляційні втрати відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

На виконання умов Договору позивач перерахував відповідачу фінансову позику у розмірі 2 000 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №116 від 16.08.2019 (а. с. 10).

Відповідач отриману фінансову допомогу у розмірі 2 000 000,00 грн позивачу не повернув, оскільки вважає, що він не був обізнаний про набрання чинності Договором через ненадання йому позивачем банківської виписки, що передбачено п. 4.1 Договору, а відтак має місце прострочення кредитора (позивача) і відстрочення строку виконання зобов`язання відповідачем.

Оцінка суду.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Щодо заявленої до стягнення суми основної заборгованості.

Як встановив суд, відповідно до умов Договору позивач зобов`язався надати відповідачу безвідсоткову грошову позику у розмірі 2 000 000,00 грн, яку останній зобов`язався повернути у визначений у Договорі строк.

Позивач зазначає про невиконання відповідачем свого обов`язку в частині повернення коштів, а відповідач, у свою чергу, посилаючись на п. 4.1 Договору, про невиконання позивачем свого обов`язку щодо надання йому банківської виписки про перерахування коштів, внаслідок чого відповідно до ст. 613 Цивільного кодексу України має місце прострочення кредитора (позивача), а відтак обов`язок відповідача щодо повернення коштів не настав.

При цьому заперечень щодо отримання позики у розмірі 2 000 000,00 грн відповідач у відзиві на позов не навів.

Частиною 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З аналізу частини наведеної правової норми вбачається, що договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, що виступають предметом цього договору. Названа норма є імперативною.

Зазначена особливість реальних договорів закріплена у частині 2 статті 640 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення.

Отже, факт підписання сторонами договору, без передання грошей або речей, не породжує у позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Згідно зі ст. 1087, 1088 Цивільного кодексу України розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі; розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом; при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків (чеків), розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту; безготівкові розрахунки провадяться через банки, інші фінансові установи (далі - банки), в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків.

Документальне оформлення поворотної фінансової допомоги залежить від форми, в якій вона надається: безготівковим шляхом; готівковими коштами.

Зі змісту п. 4.1 Договору вбачається, що позика надається шляхом внесення коштів на банківський рахунок, тобто у безготівковій формі.

При розрахунках за договором позики в безготівковій формі позикодавець оформляє звичайне платіжне доручення. Операції з перерахування/надходження грошових коштів в бухгалтерському обліку позикодавця/позичальника відображаються на підставі відповідних банківських виписок.

Позивач перерахував на банківський рахунок відповідача строкову безвідсоткову фінансову допомогу відповідно до Договору у розмірі 2 000 000,00 грн, про що надав платіжне доручення №116 від 16.08.2019 (одержано банком 16.08.2019 о 16:13).

Таким чином, з моменту перерахування коштів відповідачу Договір вважається укладеним та набув чинності, що так узгоджується з положеннями п. 4.1 Договору.

Відтак у відповідача виник обов`язок щодо повернення позивачу отриманих коштів у визначені у Договорі терміни.

Щодо доводів відповідача про прострочення кредитора (позивача) з посиланням на ст. 613 Цивільного кодексу України суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Враховуючи те, що у п. 4.1 Договору не передбачено надання позивачем відповідачу банківської виписки, то в даному випадку позивач не є кредитором, що прострочив, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин сторін ч. 1, 2 ст. 613 ЦК України.

Крім того, як вже зазначав суд, момент укладення договору позики та виникнення у відповідача обов`язку щодо повернення отриманих коштів пов`язаний саме з перерахуванням на його банківський рахунок коштів.

Враховуючи наведене, суд відхиляє зазначені вище доводи відповідача.

Оскільки відповідач у порушення ст. 525, 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України взятих на себе зобов`язань не виконав та не повернув позивачу у повному обсязі надану поворотну фінансову допомогу у визначений Договором термін, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів у розмірі 2 000 000,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи порушення відповідачем строків повернення позики, позивач нарахував та заявив до стягнення 2 000 000,00 грн штрафу, 100 065,58 грн пені за період 13.06.2020 по 05.12.2020, 59 196,50 грн - 3% річних за період з 13.06.2020 по 01.07.2021 та 198 858,63 грн інфляційних втрат за червень 2020 року-травень 2021 року.

Щодо заявлених до стягнення штрафу та пені.

Частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 2 статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 Цивільного кодексу України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та до дня виконання зобов`язання. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Згідно зі ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Сторони у п. 5.1 Договору встановили, що за порушення умов цього Договору винна Сторона відшкодовує завдані збитки, у тому числі втрачену вигоду, у порядку, обумовленому у п. 5.2 даного договору та/або передбаченому чинним законодавством.

У свою чергу, п. 5.2 Договору обумовлює сплату штрафних санкцій за завдані збитки, в тому числі за втрачену вигоду і податкові наслідки, які складаються з разового штрафу у розмірі 100% від суми фінансової позики та пені за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Із системного аналізу цих умов вбачається, що сторони у Договорі фактично ототожнили та нерозривно пов`язали між собою штрафні санкції та збитки.

Проте, за приписами наведених правових норм штраф (пеня) і відшкодування збитків за своєю правовою природою є різними видами господарських санкцій, законом передбачається застосування штрафних санкцій саме за порушення грошового зобов`язання, що належить безпосередньо до предмету договору, а прострочення виконання грошового зобов`язання хоча і може спричинити певні збитки, проте не є тотожним упущеній вигоді або іншим видам збитків.

Таким чином, кредитор може вимагати або відшкодування збитків, або сплату штрафу (пені) за прострочення виконання основного грошового зобов`язання, або застосування таких господарських санкцій одночасно, проте виключно за різних правових підстав і умов договору, не змішуючи та не ототожнюючи їх.

Отже законом не передбачено стягнення штрафних санкцій саме за завдані збитки.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим, свобода договору не може мати абсолютний характер, законом можуть передбачені певні обмеження свободи договору, в тому числі і свободи сторін щодо визначення умов договору.

З аналізу вказаних положень вбачається, що державою фактично визначено підстави та порядок застосування штрафних санкцій, що є обов`язковими для учасників господарських взаємовідносин, виходячи з їх змісту.

Укладення сторонами договору щодо виконання вже унормованих законом зобов`язань не суперечить засадам цивільного законодавства, проте, господарські правовідносини, що виникають між сторонами за умовами такого договору, мають відповідати загальним та/або спеціальним нормам права.

Щодо збитків, суму яких позивач у своїх обґрунтуваннях також пов`язує з розміром штрафу, суд зазначає наступне.

Статтею 22 ЦК України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки і упущена вигода.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.

Враховуючи припис частини четвертої статті 623 ЦК України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.

Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Отже, підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком неотримання позивачем доходу, на який він розраховував.

Обґрунтовуючи наявність збитків, позивач у позовній заяві позивач зазначає, що за умови належного виконання відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань він міг би надати повернуті кошти у вигляді відсоткової позики з отриманням відповідного прибутку (1 000 000,00 грн/2 роки).

Позивач надав копію листа ПП «Приват-плюс» №13/220620 від 22.06.2020, адресованого директору ТОВ «Легалліс», з пропозицією укласти договір відсоткової позики терміном на 2 роки з основними умовами: розмір позики - 5 000 000,00 грн; відсоткова ставка - 10% річних та копію листа ТОВ «Легалліс» №27/0620/LL від 25.06.2020, адресованого керівнику ПП «Приват-плюс», про відтермінування строків укладання договору у зв`язку з очікуванням на повернення грошових коштів за раніше укладеним договором позики.

Отже, доводи позивача про наявність у нього упущеної вигоди базуються на розрахунку суми доходів (прибутку), які позивач міг би одержати у разі укладення договору відсоткової допомоги на запропонованих потенційним контрагентом умовах.

За розрахунком позивача розмір прибутку становив би 1 000 000,00 грн за 2 роки.

Тобто позивач порахував розмір відсотків, виходячи із запропонованої суми позики 5 000 000,00 грн та відсоткової ставки - 10% річних.

Разом з тим, у листі ТОВ «Легалліс» №27/0620/LL від 25.06.2020 не вказано за яким саме договором він очікує повернення наданих коштів, а сума позики за спірним договором становить 2 000 000,00 грн, що є значно меншим, ніж запланована суми позики.

Позивач жодним чином не обґрунтував неможливості укладення договору позики з ПП «Приват-плюс» на меншу суму - 3 000 000 грн (5 000 000,00 грн - 2 000 000, грн неповернутої позики).

Крім того, позивач не довів, що договір з ПП «Приват-плюс» взагалі не був укладений, оскільки у листі від 25.06.2020 йшла мова лише про відтермінування укладення такого договору строком на три місяці, а у разі його дійсного неукладення не довів причинно-наслідкового зв`язку з відповідними діями відповідача.

За наведених обставин, суд доходить висновку про те, що вказаний розрахунок завданої шкоди у вигляді упущеної вигоди є суто теоретичним, побудованим на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтвердженим відповідними первісними бухгалтерськими документами, які б свідчили про завдання шкоди позивачу у вигляді упущеної вигоди у розмірі 1 000 000,00 грн.

Відповідно до приписів ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, згідно з ч. 4 ст. 13 названого Кодексу, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 14 ГПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України). Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування закріплює ст. 75 ГПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Врахувавши наведені законодавчі приписи та встановивши, що: позивачем не доведено наявності складу цивільного правопорушення, як необхідної умови застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих на думку позивача, неукладенням договору відсоткової позики, оскільки позивачем не доведено об`єктивну та суб`єктивну сторони завданих відповідачем збитків, завдання збитків, причинно-наслідковий зв`язок між діями та завданими позивачем збитками в розмірі 1 000 000,00 грн; позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження можливості реального отримання доходів у розмірі 1 000 000,00 грн за звичайних обставин, а також вжиття кредитором заходів для їх одержання, що є необхідним при заявлені до стягнення упущеної вигоди, вказане не свідчить про наявність збитків у розумінні норм Цивільного кодексу України і, відповідно, не є ані упущеною вигодою, ані реальними збитками, а тому суд дійшов висновку, що підстави для застосування до відповідача господарсько-правової відповідальності у виді штрафу за завдані збитки відсутні.

Разом з тим, суд відхиляє доводи відповідача з посиланням на норми статей Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» про те, що позивач не є фінансовою установою, а тому не міг понести збитки у вигляді упущеної вигоди.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року, який набрав чинності 23 серпня 2001 року, встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії та регулює відносини, пов`язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам.

У частинах 1, 2 ст. 2 Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з наданням фінансових послуг.

Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності.

У п. 7 ст. 1 Закону наведено вичерпний перелік суб`єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це - учасники ринку фінансових послуг - особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України; особи, які провадять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг; об`єднання фінансових установ, включені до реєстру саморегулівних організацій, що ведеться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг; клієнти. Законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг можуть визначатися інші учасники ринків фінансових послуг.

Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб`єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб`єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. 1046 - 1048 ЦК України.

Оскільки позивач не є учасником ринку фінансових послуг, положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у спірних правовідносинах застосуванню не підлягають.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу та пені є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням визначеного позивачем періоду, дійшов висновку про правильне їх нарахування, а отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 59 196,50 грн - 3% річних та 198 858,63 грн інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясовано усі питання, винесені на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 65 371,81 грн.

З урахуванням часткового задоволення позову, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, становить 33 870,82 грн.

Питання щодо розподілу витрат відповідача на професійну правничу допомогу судом не вирішується, оскільки відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України відповідач зробив заяву про подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 129, 165, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Промінь К" (, вул. Космонавтів, 36, с. Савин, Козелецький район, Чернігівська область, 17072; поштова адреса: вул. Московська, 46/2, оф. 30, м. Київ, 01015) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Легалліс" (, вул. Васильківська, 6, кв. 41, м. Київ, 03040) 2 000 000,00 грн основного боргу, 59 196,50 грн - 3% річних, 198 858,63 грн інфляційних втрат та 33 870,82 грн витрат зі сплати судового збору.

3. У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду, з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, у строки, визначені ст. 256 цього Кодексу.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 17.09.2021.

Суддя В. В. Шморгун