ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21 вересня 2021 року Справа № 903/568/21

за позовом: Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради, м. Луцьк

до відповідача: підприємця Геруна Юрія Євгеновича, с. Зміїнець, Луцький р-н., Волинська обл.

про стягнення 107 244 грн. 53 коп.

Суддя: Кравчук А.М.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

19.07.2021 на адресу Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради до підприємця Геруна Юрія Євгеновича про стягнення 107 244 грн. 53 коп.

Позовна заява обґрунтована використанням відповідачем земельної ділянки із кадастровим номером :22:065:0060 площею 0,0472 га без правовстановлюючих документів та без сплати орендної плати.

Ухвалою суду від 22.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Запропоновано відповідачу подати суду в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву надіслати позивачу, прокуратурі, докази чого подати суду. У разі наявності заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження запропоновано відповідачу подати суду заяву із обґрунтуванням заперечень протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, позивачу, прокуратурі - протягом 5 днів з дня отримання відзиву. Попереджено сторін, що у разі не подання у встановлений строк обґрунтованих заперечень щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, вони мають право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведуть, що пропустили строк з поважних причин. Запропоновано позивачу, прокуратурі подати суду відповідь на відзив не пізніше 3-х днів з дня отримання відзиву з доказами надіслання відповідачу; відповідачу - заперечення на відповідь позивача, прокуратури протягом 3-х днів з дня отримання відповіді з доказами надіслання позивачу, прокуратурі.

Згідно витягу щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" №780 відповідач ухвалу суду від 22.07.2021 отримав 30.07.2021.

Строк для подання відзиву - по 16.08.2021.

Ухвалою суду від 02.08.2021 у задоволенні заяви підприємця Геруна Юрія Євгеновича від 30.07.2021 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. Розгляд справи у спрощеному позовному провадженні не порушує право на доступ до правосуддя. Ч. 4 ст. 247 ГПК України містить перелік справ, які не можуть бути розглянуті у спрощеному позовному провадженні, до яких дана справа не відноситься. Судом надана можливість учасникам справи подати заяви по суті спору, докази на підтвердження. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду №911/3411/14 від 22.09.2020, Верховного суду № 910/13550/20 від 21.05.2021.

Відповідач у відзиві від 17.08.2021 (поданий через канцелярію суду) позовні вимоги заперечує. Зазначає, що Луцька міська рада рішенням №68/4 від 24.12.2014 надала йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування приміщень на вул. Конякіна, 39 і лише 23.06.2021 змінила цільове призначення земельної ділянки площею 0,0472 га з земель транспорту на землі громадської та житлової забудови і надала в оренду. Рішенням Господарського суду Волинської області №903/244/21 встановлено, що ним з серпня 2018 року не велася господарська діяльність на спірній земельній ділянці, у зв`язку з чим він фактично не міг користуватись земельною ділянкою. В позовній заяві вказані не правильні і безпідставні розрахунки ціни позову. Відсутність рішення Луцької міської ради про зміну цільового призначення земельної ділянки та про надання її в оренду свідчить про недобросовісну поведінку міської ради. Прокурором незаконно ототожнено три різні поняття, які є взаємовиключними: орендна плата за землю, земельний податок і суми грошових коштів, які нібито відповідач безпідставно утримав. Правові підстави для нарахування орендної плати відсутні у зв`язку з відсутністю укладеного договору оренди. Орендна плата за спірний період сплачена ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій". Будь які претензії чи листи з вимогою про сплату відповідних платежів ні прокурором, ні міською радою не направлялись. Позивачем не правильно визначено розмір земельного податку, оскільки цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі виникло на підставі рішення міської ради №13/65 від 23.06.2021. Зазначає, що позовну заяву з додатками не отримував.

Враховуючи визначення ухвалою суду від 22.07.2021 мінімального строку для подання відзиву на позовну заяву, з метою повного та всебічного розгляду справи, суд на підставі ст. 119 ГПК України продовжив строк для подання відзиву по 17.08.2021 та долучив його до матеріалів справи.

Відзив відповідача прокуратура та позивач отримали 18.08.2021, що підтверджується витягами щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" № 141, №150.

Строк для подання відповіді на відзив - по 23.08.2021.

Волинська обласна прокуратура у відповіді на відзив від 20.08.2021 (надіслана об`єктом поштового зв`язку 20.08.2021) позовні вимоги підтримує. Зазначає, що на спірній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 10.01.2012 належить на праві приватної власності відповідачу, що підтверджує факт користування ним земельною ділянкою. Посилання відповідача на рішення суду, як на доказ призупинення його господарської діяльності, ніяким чином не заперечує факт користування земельною ділянкою. Відповідач не надає доказів спростування правильності розрахунку суми позову.

Відповідач відповідь на відзив отримав 23.08.2021, що підтверджується витягом щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" №675.

Строк для подання заперечень - по 26.08.2021.

Заперечення відповідача на відповідь на відзив на адресу суду не надходили.

Відповідач у клопотанні від 02.09.2021 розгляд справи просить зупинити до вирішення ДПС України питання оскарження податкових повідомлень рішень з приводу нарахованої відповідачу орендної плати, а не земельного податку за період з 2018 року по 2021 рік включно.

Клопотання обґрунтоване тим, що з приводу тотожного предмету позову є винесені податкові повідомлення-рішення від 24.06.2021 про суми щорічної орендної плати за 2018-2021 роки в сумі 27 859 грн. 61 коп. за кожен рік, що складає 111 438 грн. 44 коп. і саме за земельну ділянку площею 0,00472 га у м. Луцьку по вул. Конякіна, 39. Скарга на вказані рішення подана відповідачем 08.07.2021 і зареєстрована ДПС України 12.07.2021. Результату розгляду скарги на даний час немає. Не зупинення провадження у справі може призвести до подвійного стягнення з відповідача сум коштів за одне і те ж нібито фактичне користування земельною ділянкою.

Прокуратура у поясненнях від 15.09.2021 у задоволенні клопотання про зупинення розгляду справи просить відмовити. Зазначає, що обов`язок зі сплати земельного податку виникає з моменту набуття права власності або користування відповідною земельною ділянкою. Платниками земельного податку з фізичних осіб можуть бути лише власники земельних ділянок або землекористувачі. Враховуючи, що підприємець Герун Ю.Є. не є власником чи землекористувачем земельної ділянки з кадастровим номером :22:065:0060, то останній не являється платником земельного податку, у зв`язку з чим до нього не можливо застосовувати положення Податкового кодексу України, які регулюють порядок сплати земельного податку. До правовідносин, які склались у даній справі необхідно застосовувати положення ст. 1212 ЦК України.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове або повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Зі змісту наведеної норми випливає, що причиною зупинення провадження у справі є неможливість її розгляду до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, яка розглядається іншим судом.

Вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, господарський суд має з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Враховуючи вищевикладене, відсутність передбаченої ГПК України можливості зупинення провадження у справі до вирішення скарги органом ДПС України на податкові повідомлення-рішення, відсутність обставин, які могли б бути перешкодою для встановлення суттєвих обставин у даній справі під час її розгляду, можливість самостійно зібрати докази та встановити й оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду у цій справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

Згідно витягу з Державного реєстру від 18.05.2021 державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :22:065:0060 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування приміщень (код В.03.0), форма власності - комунальна у Державному земельному кадастрі проведено 26.05.2013 Управлінням Держземагенства у Луцькому районі Волинської області, що підтверджує її формування як об`єкт цивільного права (а.с. 19-24).

Згідно витягу з технічної документації від 19.05.2021 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :22:065:0060 загальною площею 0,0472 га становить 928 653 грн. 66 коп. (а.с. 25).

На вказаній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно, зокрема магазин №4 з літнім кафе загальною площею 72 кв.м. та приміщення магазину №7 площею 24,8 кв.м., які є закладами торгівлі та належать на праві приватної власності підприємцю Геруну Ю.Є., що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 67-70).

Факт належності вказаних приміщень відповідачу встановлений також в межах судової справи №903/523/17.

Згідно листа ГУ ДПС у Волинській області №5244/5/03-20-24-06-05 від 24.05.2021 інформація про укладення договорів оренди спірної земельної ділянки, зокрема з Геруном Ю.Є., від Луцької міської ради не надходила. За період з 2018-2021 роки підприємець Герун Ю.Є. податкові декларації з плати за землю не подавав, земельний податок або орендну плату за спірну земельну ділянку не сплачував (а.с. 28).

Згідно листа Луцької міської ради від 08.06.2021 №1.1-9/3064/2021 рішення про надання у власність чи користування спірної земельної ділянки не приймалось, безпідставно збережені кошти за користування нею не стягувались (а.с. 38-39).

На підставі заяв відповідача рішенням Луцької міської ради від 23.06.2021 №13/65 надано підприємцю Геруну Ю.Є. земельну ділянку на вул. Конякіна, 39 к м. Луцьку на умовах оренди строком на 10 років з дати укладення договору оренди землі (а.с. 92-93).

Докази наявності між власником земельної ділянки Луцькою міською радою та відповідачем договірних відносин щодо оренди спірної земельної ділянки починаючи з моменту формування земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав, в матеріалах справи відсутні. Відповідачем відсутність таких відносин не оспорена.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в справі є стягнення з власників об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 цього Кодексу).

За змістом глави 15 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема через право оренди.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

Отже за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування спірною земельною ділянкою відповідачем, зокрема укладення відповідного договору оренди з Луцькою міською радою та державної реєстрації такого права, у зв`язку з чим відповідач користується земельною ділянкою з кадастровим номером :22:065:0060 загальною площею 0,0472 га без достатньої правової підстави.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власниками об`єктів нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований об`єкти, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Підприємець Герун Ю.Є., як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позовні вимоги підставні та підлягають задоволенню.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15 (провадження № 3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справах № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і № 922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16).

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України."

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17, від 15.01.2019 у справі №920/1161/17, від 15.01.2019 у справі №916/2860/17, від 21.01.2019 у справі №902/794/17, від 29.01.2019 у справі №3922/3780/17, від 01.02.2019 у справі №916/678/18, від 04.02.2019 у справі №922/3409/17, від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 06.02.2019 у справі №922/587/18, від 13.02.2019 у справі №922/392/18, від 14.02.2019 у справі №922/1019/18, від 21.12.2020 у справі №908/848/18, від 09.02.2021 у справі №922/3617/19, від 02.06.2021 у справі №201/2956/19.

Заперечення відповідача щодо не користування земельної ділянкою у зв`язку з руйнацією будівельним краном в серпні 2018 році магазину №4 по вул. Корнякіна, 39 у м. Луцьку, справа про відшкодування збитків розглянута Господарським судом Волинської області №903/244/21, в межах якої встановлено, що серпня 2018 року протягом більш як два роки підприємець Герун Ю.Є. не вів свою господарську діяльність, не приймається судом, оскільки наявність на спірній земельній ділянці нерухомого майна, що належить на праві власності відповідачу, підтверджує факт користування земельною ділянкою з моменту набуття у власність нерухомого майна не в залежності від фактичного ведення господарської діяльності.

Заперечення відповідача щодо розрахунку ціни позову також не приймаються судом, з огляду на таке.

Згідно ст. 13 ЗУ "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема комунальної власності.

Для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок (абз. 1 п. 289.1 ст. 289 ПК України).

Ч. 2 ст. 20 ЗУ "Про оцінку земель" визначено, що дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляється як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Згідно витягу з технічної документації від 19.05.2021 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :22:065:0060 загальною площею 0,0472 га становить 928 653 грн. 66 коп. (а.с. 25).

Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

При стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (постанови Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 922/902/18, від 08.08.2019 у справі № 922/1276/18, від 01.10.2019 у справі № 922/2082/18, від 06.11.2019 у справі № 922/3607/18).

Витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі "реального часу", тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №922/2843/19 від 29.05.2020.

Крім того коефіцієнт нормативної грошової оцінки земель за 2018, 2019, 2020 роки становив 1,0.

Згідно пп. 288.5.1 а. 288.5 ст. 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідно категорії земельних ділянок на відповідній території.

Рішеннями Луцької міської ради від 24.06.2015 № 75/9, від 27.06.2018 №43/4, від 26.06.2019 №58/43, від 10.07.2020 №86/2 у період з 24.06.2015 по 01.01.2019 ставка земельного податку за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні з цільовим призначенням "для будівництва та обслуговування закладів торгівлі" становила 3%; з 01.01.2019 по 31.12.2019 ставка земельного податку для фізичних та юридичних осіб за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, що перебувають у постійному користування, з цільовим призначенням "для будівництва та обслуговування закладів торгівлі" становила 4%; з 01.01.2020 до 31.12.2020 ставка земельного податку для фізичних та юридичних осіб за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, що перебувають у постійному користування, з цільовим призначенням "для будівництва та обслуговування закладів торгівлі" становила 4%; з 01.01.2021 по 31.12.2021 ставка земельного податку для фізичних та юридичних осіб за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, що перебувають у постійному користування, з цільовим призначенням "для будівництва та обслуговування закладів торгівлі" становила 4% (а.с. 94-126).

Суд, здійснивши перевірку правильності нарахування розрахунку позивача (а.с. 127) щодо розміру безпідставно збережених коштів як плати за користування земельною ділянкою, дійшов висновку про його підставність як такого, що обчислений згідно вимог чинного законодавства України.

Судом враховано відсутність контррозрахунку відповідача розміру безпідставно збережених коштів.

Сплата орендної плати ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" не є предметом спору.

Твердження відповідача що спірна земельна ділянка до 23.06.2021 відносилась до земель транспорту з видом використання - j.12.04 "для розміщення та експлуатації будівель і спору автомобільного транспорту та дорожнього господарства" спростовується витягом з Державного земельного кадастру від 18.05.2021 та висновками Північно-західного апеляційного господарського суду, викладеними у постанові №903/554/17 від 28.07.2020.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду №912/2385/18 від 26.05.2020).

Повноваження прокурора на звернення до суду підтверджені матеріалами справи, зокрема листами Волинської обласної прокуратури щодо представницьких повноважень від 28.05.2021 №15-1173вих21, від 08.07.2021 №15-1439вих21 (а.с. 36-37, 131), листами Луцької міської ради від 08.06.2021 №1.1-9/3064/2021, від 03.07.2021 №1.1-9/3529/2021 (а.с. 38, 56-57).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (постанова Конституційного суду України №3-рп/2003 від 30.01.2003 року).

ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 2 270 грн. 00 коп. коп. слід віднести на нього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 74, 76-80, 86, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з підприємця Геруна Юрія Євгенійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Луцької міської ради (вул. Богдана Хмельницького, 19, м. Луцьк, )

- 107 244 грн. 53 коп. (сто сім тисяч двісті сорок чотири грн. 53 коп.) безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою.

3. Стягнути з підприємця Геруна Юрія Євгенійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Волинської обласної прокуратури (вул. Винниченка, 15, м. Луцьк, )

- 2 270 грн. 00 коп. (дві тисячі двісті сімдесят грн. 00 коп.) витрат по сплаті судового збору.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. ст. 255, 256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя А. М. Кравчук