ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2021 р. м. Київ Справа № 911/1387/21

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В. за участю секретаря судового засідання Абраменко М.К, дослідивши матеріали справи

За позовомДержавного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»
доПриватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України»
За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях
простягнення 140 955,70 грн.
Учасники судового процесу:

від позивача: Рабченюк Л.П.;

від відповідача: Ярмак М.М.;

від третьої особи: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» про стягнення 140 955,72 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем, як орендарем, умов договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1730 від 30.09.2015, в частині здійснення оплати. У зв`язку із цим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про стягнення 117 099,49 грн. основного боргу, 5 476,93 грн. пені, 11 709,95 грн. штрафу, 1 395,41 грн. 3% річних та 5 273,94 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Київської області у справі № 911/1387/21 від 18.05.2021 розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження; вирішено залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях. Ухвалою суду від 18.05.2021 судом вирішено призначити підготовче засідання на 16.06.2021.

31.05.2021 до канцелярії суду від Регіонального відділення Фонду державного майна України надійшло пояснення щодо договору оренди між відповідачем та Регіональним відділенням Фонду державного майна України та нарахувань орендної плати за користування нерухомим державним майном під час карантину.

10.06.2021 до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

15.06.2021 до канцелярії суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, у якій позивач просить суд збільшити ціну позову до 167 396,88 грн.

15.06.2021 до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

16.06.2021 у судове засідання прибули представники позивача, відповідача та третьої сторони та надали усні пояснення щодо спору; розглянуто та задоволено клопотання позивача про зміну предмету спору. У судовому засіданні винесено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання у справі № 911/1387/21 на 15.07.2021, яка занесена до протоколу судового засідання.

13.07.2021 до канцелярії суду від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив.

15.07.2021 до канцелярії суду від позивача надійшло пояснення по справі.

15.07.2021 у судове засідання прибули представники позивача та відповідача; представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, у той час, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. У судовому засіданні винесено ухвалу про відкладення судового засідання у справі № 911/1387/21 на 25.08.2021, яка занесена до протоколу судового засідання.

25.08.2021 у судове засідання прибули представники позивача та відповідача, представник третьої особи у судове засідання повторно не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Ухвалою суду вирішено закрити підготовче судове провадження та призначити справу № 911/1387/21 до судового розгляду по суті на 16.09.2021, яка занесена до протоколу судового засідання.

16.09.2021 у судове засідання прибули представники позивача та відповідача, представник третьої особи у судове засідання знову не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. У судовому засіданні 16.09.2021 представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на наступне.

Як стверджує позивач, відповідачем, як орендарем, не виконано умов договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1730 від 30.09.2015, в частині здійснення оплати. У зв`язку із цим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про стягнення 117 099,49 грн. основного боргу, 5 476,93 грн. пені, 11 709,95 грн. штрафу, 11 709,95 грн. 3% річних та 1 395,41 грн. інфляційних втрат.

На думку відповідача, нарахування позивача в частині пені, індексу інфляції та 3% річних є безпідставними та необґрунтованими, а тому позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Щодо неявки в судове засідання представника третьої особи, суд зазначає наступне.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст. 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р.», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі «ЮніонЕліментаріяСандерс проти Іспанії» (AlimentariaSanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Приймаючи до уваги, що учасники судового процесу скористалися наданими їм процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

У судовому засіданні 16.09.2021 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області,

ВСТАНОВИВ:

30.09.2015 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі орендодавець, третя особа) та Приватним акціонерним товариством «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» (далі орендар, відповідач) укладено договір оренди № 1730 нерухомого майна, що належить до державної власності (далі договір) та додатки до нього, що є невід`ємними його частинами.

Відповідно до п. п. 1.1 та 1.2 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно нежитлове приміщення № 30, 31, 32, 33, 34 (інв. № 5073) загальною площею 97,6 кв.м. (далі майно), реєстровий номер за ЄРОДВ 20572069.51.НЛТНПД051, що розташовані в будівлі перонної механізації за адресою Київська область, м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль», 08307, та перебуває на балансі ДП МА «Бориспіль» (далі балансоутримувач, позивач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 31 березня 2015 року і становить за незалежною оцінкою 1 556 140,00 грн., без урахування ПДВ. Майно передається в оренду з метою забезпечення дійсності пасажирських перевезень.

Згідно з п. 2.1 та п. 2.4 договору, орендар вступає у платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акту приймання-передачі майна. Обов`язок щодо складання акта приймання-передачі при укладенні договору покладається на орендодавця, а при поверненні майна з користування на орендаря.

Пункт 2.2. договору передбачає, що передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на майно. Власником майна залишається держава. А орендар користується нам протягом строку оренди.

Судом встановлено, що на виконання умов договору, на підставі акту № 1 приймання-передавання державного майна, 30.09.2015 орендодавець передав, а орендар (відповідач) прийняв у користування державне майно нежитлові приміщення № 30, 31, 32, 33, 34 (інв. № 5073) загальною площею 97,6 кв.м. (далі майно), розміщені в будівлі перонної механізації за адресою Київська область, м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль», 08307, що підтверджується тристороннім актом приймання-передачі державного майна від 30.09.2015 (копія акта наявна у матеріалах справи).

Відповідно до п. 2.3. договору, передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у звіті про незалежну оцінку, складеному за методикою оцінки.

Умовами п. 3.1 та п. 3.6 договору визначено, що орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку березень 2015 року 19 451,75 (дев`ятнадцять тисяч чотириста п`ятдесят одна) грн. 75 коп..

Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Згідно з п. 10.1 договору, цей договір укладено строком на 1 (один) рік, що діє з 30 вересня 2015 року до 29 вересня 2016 року включно.

Одночасно, сторонами було укладено додаткові договори № 1 від 28.09.2016, № 2 від 29.09.2017, № 3 від 26.10.2018, № 4 від 19.11.2019 до договору оренди № 1730 нерухомого майна, що належить до державної власності, якими був пролонгований до 29.09.2020 включно.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір оренди № 1730 нерухомого майна, що належить до державної власності від 30.09.2015 та додаткові договори № 1, 2, 3, 4, як належні підстави, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача, відповідача та третьої особи взаємних цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 Цивільного кодексу України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Судом встановлено, що позивачем, на виконання умов договору, за період з серпня 2020 року по січень 2021 року включно було виставлено відповідачу рахунки-фактури та акти приймання-здачі виконаних послуг, на загальну суму 281 038,80 грн., з яких сплатити на користь позивача підлягало 117 099,49 грн. (копії містяться у матеріалах справи).

Як свідчать матеріали справи, відповідачем не було здійснено оплати за надані послуги.

Одночасно, судом встановлено, що відповідач, листами вих. № 01.3.1/10-52 від 20.03.2020, вих. № 02.2-09-76 від 06.10.2020, вих. № 01.3.1-10/120 від 13.10.2020 та вих. № 01-17-185 від 25.05.2021 просив позивача здійснювати нарахування 50% від орендної плати починаючи з дати встановлення карантину, посилаючись на положення Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» від 15.07.2020 № 611.

Крім того, відповідач, листами вих. № 01.3.1/10-52 від 20.03.2020, вих. № 02.2-09-76 від 06.10.2020, вих. № 01.3.1-10/120 від 13.10.2020 та вих. № 01-17-185 від 25.05.2021, повідомив позивача про відмову від підписання Актів приймання-здачі наданих послуг за серпень 2020-січень 2021 року включно. Відмову від підписання Актів ПрАТ мотивувало тим, що починаючи з 17.03.2020 та по травень 2020 року існували обставини, що у відповідності до положень Постанови № 611 на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786, здійснюється у розмірі 50% від суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 2. Орендодавці державного майна забезпечують нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови починаючи з дати встановлення карантину. Додаток 2 до Постанови № 611 встановлює, що нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50% орендарям, які використовують нерухоме державне майно для розміщення транспортних підприємств з перевезення пасажирів. З огляду на це, ПрАТ зазначило, що оскільки авіакомпанія МАУ є транспортним підприємством, яке використовує орендовані приміщення для надання послуг з перевезення пасажирів, то на неї розповсюджуються положення Постанови № 611 у зв`язку з чим нарахування мало здійснюватися у розмірі 50% від орендної плати, нарахованої за звичайних умов.

У зв`язку з наведеним вище, відповідач повідомив позивача про відмову від підписання Актів та просив провести перерахунок відображених у Актах наданих послуг за серпень 2020 січень 2021 року.

Постановою Кабінетів Міністрів України від 15.07.2020 № 611 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» (далі Постанова № 611) врегульовані питання щодо звільнення орендарів від орендної плати та зменшення її розміру.

Так підпунктом 2 пункту 1 Постанови № 611 визначено, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786 (ЗП України, 1996 р., № 2, ст. 57; Офіційний вісник України, 2011 р., № 71, ст. 2677), здійснюється у розмірі: 50 % суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 2; 25 % суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 3.

Відповідно до п. п. 1.1. та 1.2. договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно нежитлове приміщення № 30, 31, 32, 33, 34 (інв. № 5073) загальною площею 97,6 кв.м., реєстровий номер за ЄРОДВ 20572069.51.НЛТНПД051, що розташовані в будівлі перонної механізації за адресою Київська область, м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль», 08307, та перебуває на балансі ДП МА «Бориспіль», вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 31 березня 2015 року і становить за незалежною оцінкою 1 556 140,00 грн., без урахування ПДВ.

Майно передається в оренду з метою забезпечення дійсності пасажирських перевезень.

Відповідно до переліку орендарів додатку 2 Постанови № 611, для яких нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50 відсотків, відповідач є орендарем, який використовує нерухоме державне майно для розміщення транспортних підприємств з перевезення пасажирів, тобто має право на зменшення орендної плати.

Пунктом 3.5 договору визначено, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики її розрахунку, істотної зміни стану об`єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Листом № 10-16.16181 від 13.08.2020 Фонд державного майна України повідомив Регіональні відділення Фонду державного майна в Україні, що рішення про застосування передбачених Постановою (Постанова КМУ № 611 від 15.07.2020) звільнень і знижок рекомендується приймати шляхом видання керівником регіонального відділення наказу або розпорядження. Разом із тим внесення змін до договору оренди постановою Кабінету Міністрів України № 611 від 15.07.2020 не вимагається.

Листом № 50-02.02-1510 від 05.04.2021 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області повідомлено позивача та відповідача, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 № 611 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час карантину», на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, враховуючи заяву відповідача № 02.2-09.51 від 21.04.2020, у т.ч. по договору № 1730 від 30.09.2015, нарахування орендної плати за користуванням нерухомим державним майном, здійснюється у розмірі 50% відсотків суми нарахованої орендної плати.

Враховуючи встановлені судом обставини правовідносин сторін, за наявності письмового погодження орендодавця на відповідне зменшення орендної плати, господарський суд дійшов висновку, що належною до нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача, як балансоутримувача, є орендна плата у розмір 30%, розрахована відповідно до визначеної Методики, із зменшенням на 50% відповідно до положень підпункту 2 пункту 1 Постанови № 611 та додатку 2, зокрема у спірний період з 01.08.2020 по 31.01.2021.

Здійснивши власний перерахунок з урахуванням зменшення орендної плати на 50% в силу норм чинного законодавства, господарський суд прийшов до висновку, що належним до сплати на користь позивача є розмір орендної плати: 9 540,78 грн. (з урахуванням ПДВ) за серпень 2020 року; 9 588,49 грн. за вересень 2020 року; 9 684,38 грн. за жовтень 2020 року; 9 810,27 грн. за листопад 2020 року; 9 898,56 грн. за грудень 2020 року; 10 027,25 грн. за січень 2021 року; всього 58 549,76 грн.

В той же час, вже після звернення позивачем до суду із даним позовом, 15.07.2021 до канцелярії суду від позивача надійшло пояснення у справі, у якій позивач зазначає, що 17.06.2021 відповідачем було погашено заборгованість за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1730 від 30.09.2015 на загальну суму 58 549,76 грн., що підтверджується копіями виписок з картки рахунку, наявних у матеріалах справи.

Враховуючи вищенаведене, господарський суд, у судовому засіданні 16.09.2021 встановив відсутність предмету спору по даній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України в частині позовних вимог Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» про стягнення основного боргу в сумі 58 549,76 грн.

Разом з тим, господарський суд зазначає, що зволікання відповідача зі сплатою орендних платежів до надання відповідних роз`яснень орендодавцем і балансоутримувачем та задоволення його вимог про зменшення орендної плати розцінюється судом як порушення виконання господарського зобов`язання, оскільки відповідач не був позбавлений можливості здійснювати оплату орендної плати у визнаному ним розмірі та розраховувати на подальше узгодження сторонами взаєморозрахунків та конкретного розміру орендної плати у спірний період.

Одночасно, судом врахована заява позивача про зміну предмету спору, у якій останній посилається на порушення відповідачем умов договору в частині оплати вартості отриманих послуг у березні 2021 року, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 20 599,38 грн., що підтверджується наданими копіями рахунку-фактури № 76/836 від 31.03.2021 та акту приймання-здачі виконаних послуг від 31.03.2021 згідно договору № 1730 від 30.09.2015.

Здійснивши власний перерахунок з урахуванням зменшення орендної плати на 50% в силу норм чинного законодавства, господарський суд прийшов до висновку, що належним до сплати на користь позивача є розмір орендної плати за березень 2021 року в сумі 10 299,68 грн. Однак, заборгованість в сумі 10 299,64 відповідачем станом на день розгляду спору не оплачена, протилежного не доведено, доказів сплати суду не надано.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За умовами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як було зазначено судом вище, відповідно до п. 3.6 договору, орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Враховуючи дату здійснення оплати заборгованості з оренди за період серпень 2020-січень 2021 17.06.2021, господарський суд зазначає, що відповідачем виконано своє грошове зобов`язання із простроченням строку, погодженого сторонами.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 3.7 договору, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, уключаючи день оплати.

Пунктом 3.8. договору визначено, що у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Позивач за прострочення виконання зобов`язання з оплати орендної плати, з урахуванням заяви про зміну предмету спору, у серпні 2020-січні 2021 та березні 2021 року нарахував та просить стягнути з відповідача 7 971,40 грн. пені та 13 769,89 грн. штрафу.

Наразі суд зазначає, що позивачем не вірно визначено періоди прострочення зобов`язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Крім того, відповідно до п. 2.5 ч. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вищенаведене, за оплату орендної плати згідно рахунку-фактури № 76/1496 від 31.08.2020 період нарахування починається 16.09.2020 та закінчується 16.03.2021, згідно рахунку-фактури № 76/1740 від 30.09.2020 з 16.10.2020 по 16.04.2021, згідно рахунку-фактури № 76/1928 від 31.10.2020 з 17.11.2020 по 17.05.2021.

Оскільки судом визнано обґрунтованим зменшення орендної плати, то нарахування штрафних санкцій здійснюється на суми боргу з урахуванням цього зменшення.

Здійснивши перерахунок пені, з урахуванням умов договору та враховуючи зменшення орендної плати на 50% у спірний період, прострочення по сплаті грошового зобов`язання, порядку розрахунків погодженого сторонами, в межах розрахунку позивача, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення пені підлягають задоволенню частково у сумі 3 460,61 грн.

Право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати у договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного суду від 08.08.2018 у справі № 908/1843/17, постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі № 3-88гс11, постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі № 3-24гс12, постанові Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17.

Здійснивши перерахунок штрафу, з урахуванням умов договору та враховуючи зменшення орендної плати на 50% у спірний період, прострочення по сплаті грошового зобов`язання, порядку розрахунків погодженого сторонами, в межах розрахунку позивача, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення нарахованого штрафу підлягають задоволенню частково в сумі 6 884,95 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача за прострочення оплати, з урахуванням заяви про зміну предмету спору, 3% річних в сумі 1 826,19 грн. та інфляційні втрати у розмірі 6 130,53 грн.

Здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат, в межах періоду розрахунку позивача, з урахуванням дат прострочення платежів та зменшенням орендної плати на 50% у спірний період, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 913,93 грн., а інфляційні втрати підлягають частковому задоволенню в сумі 4 000,17 грн..

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 354,52 грн.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Закрити провадження у справі № 911/1387/21 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України в частині позовних вимог Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» про стягнення основного боргу в сумі 58 549,76 грн.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» (місцезнаходження: 01030, м. Київ, вул. Лисенка, буд. 4; ) на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (місцезнаходження: 08300, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гора, вул. Бориспіль-7; ) 10 299,64 грн. основного боргу, 4 000,17 грн. інфляційних витрат, 913,93 грн. 3% річних, 6 884,94 грн. штрафу, 3 460,61 грн. нарахованої пені та 1 354,52 грн. судового збору.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 256 та п.п. 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 23.09.2021.

Суддя Л.В. Сокуренко