ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" вересня 2021 р. Справа № 924/769/21

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Яроцького А.М., при секретарі судового засідання Адамчук І.П., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод промислових виробів "Дніпровський"

до Фізичної особи - підприємця Мєховиха Олександра Геннадійовича

про стягнення 14 538,40 грн.

Представники сторін: не з`явились.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 16.09.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Процесуальні дії по справі, заяви, клопотання.

23.07.2021 на адресу господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява Товариства з додатковою відповідальністю "Завод промислових виробів "Дніпровський" до Фізичної особи - підприємця Мєховиха Олександра Геннадійовича про стягнення 25 679,04 грн., з яких: 11 140,64 грн. основного боргу, 2123,35 грн. пені, 8561,26 штрафу, 512,75 грн. 3% річних, 1061,67 грн. відсотків за користування чужими коштами, 2279,37 грн. інфляційних втрат, заявлених з підстав неналежного виконання договору поставки №70 від 29.09.2020 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2021 року вказану позовну заяву передано для розгляду судді Яроцькому А.М.

Ухвалою суду від 28.07.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 30.08.2021 року та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов до 18 серпня 2021 року.

25.08.2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява (вх.№05-05/1918/21) про зменшення позовних вимог, відповідно до якої останній повідомив, що 23.07.2021 відповідач згідно з платіжним дорученням №157, сплатив суму основної заборгованості в розмірі 11 140,64 грн., у зв`язку з чим позивач зменшує розмір позовних вимог та просить стягнути з відповідача 2 123,35 грн. пені, 8 561,26 штрафу, 512,75 грн. 3% річних, 1 061,67 грн. відсотків за користування чужими коштами та 2 279,37 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 30.08.2021 року прийнято зменшення розміру позовних вимог викладених у заяві вх.№05-08/1918/21 від 25.08.2021, визначено предметом позову у справі №924/769/21 вимоги: про стягнення з відповідача 14 538,40 грн., з яких: 2 123,35 грн. пені, 8 561,26 штрафу, 512,75 грн. 3% річних, 1 061,67 грн. відсотків за користування чужими коштами та 2 279,37 грн. інфляційних втрат, закрито підготовче провадження та призначено справу №924/769/21 до судового розгляду по суті у загальному позовному провадженні на 16.09.2021.

Виклад позицій учасників судового процесу.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ФОП Мєховиха Олександра Геннадійовича про стягнення з останнього (з урахуванням заяви про зменшення розміру позивних вимог) 14 538,40 грн., з яких: 2 123,35 грн. пені, 8 561,26 штрафу, 512,75 грн. 3% річних, 1 061,67 грн. за користування чужими коштами та 2 279,37 грн. інфляційних втрат у зв`язку з неналежним виконання договору поставки №70 від 29.09.2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до укладеного між сторонами договору поставки, позивачем поставлено відповідачу товару на загальну суму 107 612,64 грн., що підтверджується підписаними відповідачем специфікаціями №1 від 29.09.2020 та №2 від 05.02.2021, видатковими накладними №766 від 02.10.2020, №849 від 03.11.2020, №942 від 07.12.2020. Проте вказує позивач, відповідач умови договору виконав з простроченням термінів встановлених у договорі №70 від 29.09.2020. В зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання, позивач на підставі п.п. 5.3.-5.5 договору, ч.2 ст. 625 ЦК України нарахував до стягнення з останнього 2123,35 грн. пені, 8561,26 грн. штрафу, 512,75 грн. 3% річних, 2279,37 грн. втрат від інфляції та 1061,67 грн. відсотків за користування чужими коштами.

Відповідач своїми процесуальними правами не скористався, відзив на позовну заяву не подав.

Представники сторін в судове засідання 16.09.2021 не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується надісланням ухвали суду від 30.08.2021 року на адреси останніх визначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Будь-які не розглянуті судом клопотання, подані учасниками процесу в межах розгляду справи, в матеріалах справи №924/769/21 відсутні.

Беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду спору впродовж розумного строку, норми ч. ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника, враховуючи той факт, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи та те, що у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті, спір належить вирішити у відсутності представників сторін за матеріалами справи.

Обставини, які є предметом доказування у справі, та докази, якими сторони підтверджують або спростовують їх наявність.

29.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод промислових виробів "Дніпровський" (далі - Продавець) та фізичною особою - підприємцем Мєховихом Олександром Геннадійовичем (далі - Покупець) було укладено договір №70, відповідно до якого продавець зобов`язався в порядку та на умовах визначених цим договором поставити жерстяні вироби в асортименті, а покупець зобов`язався в порядку та на умовах визначених цим договором прийняти та оплатити такий товар (пункт 1.1. договору).

Згідно з пунктом 1.2. договору розрахунковим та обліковим документом на поставлений товар є видаткові накладні.

Умови поставки, найменування, ціна за одиницю товару, умови та строки оплати товару визначаються відповідно в специфікаціях до цього договору, що є невід`ємними частинами цього договору (пункт 1.4. договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору продавець відвантажує покупцю товар зі складу згідно умов FCA - склад продавця (Україна, Запорізька область, м. Кам`янка-Дніпровська, вул. Промислова 1 або м. Дніпро, вул. Симиренка 4А) у відповідності до Міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів "ІНКОТЕРМС-2010". Однак умови можуть бути змінені у Специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього договору.

На кожну партію товару, продавець надає наступні документи: оригінал товарно-транспортної накладної; видаткову накладну; рахунок - фактуру; сертифікат якості; податкова накладна складається та надається покупцю в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку визначеному чинним законодавством України (пункт 2.2. договору).

Згідно пункту 2.5. договору підписанням цього договору покупець свідчить, що особи, які будуть підписувати накладні, товарно-транспортні накладні про приймання товару від імені покупця, мають відповідні повноваження на таке підписання та приймання товару в інтересах та на користь покупця. Покупець не має права не сплачувати за поставлений продавцем товар та відмовитися від його приймання на підставі відсутності відповідних повноважень у особи, яка підписала від його імені відповідні документи і прийняла товар в інтересах і на користь покупця.

Відповідно до пункту 2.6. договору моментом поставки товару вважається дата, зазначена у видатковій накладній.

Перехід ризиків на товар відбувається з моменту передачі товару Продавцем у місці поставки Товару, визначеному у цьому Договорі або у Специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього Договору (пункт 2.7. договору).

Загальна сума договору складає суму всіх видаткових накладних на підставі яких було здійснено поставку товару за даним договором (пункт 4.1. договору).

Ціна на Товар узгоджується у Специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього Договору (пункт 4.2. договору).

Покупець зобов`язався здійснювати оплату за товар шляхом перерахування грошей на поточний рахунок продавця за кожну окрему партію товару на умовах, визначених у специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього договору. Розрахунок за даним договором проводиться у безготівковій формі. Валюта платежів - гривня ( пункт 4.3. договору).

Датою оплати товару вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок продавця (пункт 4.4. договору).

Згідно з пунктом 5.2. договору у випадку порушення (прострочення) строків оплати вартості товару, покупець зобов`язаний за вимогою продавця сплатити на користь останнього пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день такого прострочення від вартості невиконаного зобов`язання.

Відповідно до пунктів 5.3., 5.4. договору у випадку прострочення оплати товару на строк більш ніж на 3(три) банківські дні, від строку зазначеного в специфікації до даного договору, покупець виплачує продавцю за вимогою останнього штраф у розмірі 5% від суми простроченого платежу. У випадку прострочення оплати Товару на строк більш ніж 10 (десяти) банківських днів від строку зазначеного в специфікації до даного договору, покупець виплачує продавцю за вимогою останнього штраф у розмірі 10% від суми простроченого платежу.

Цей договору вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін (пункт 8.1. договору).

Строк цього договору починає свій перебіг у момент визначений у п. 8.1. цього договору та закінчується "31" грудня 2021 року. Договір вважається пролонгованим на кожен наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення його дії, жодна із сторін не виявить намір розірвати даний договір (пункт 8.2. договору).

Згідно пункту 2 Специфікацій №1 від 29.09.2020 та №2 від 29.09.2020 покупець сплачує 100% вартості товару на поточний рахунок продавця протягом 7 (семи) календарних днів з моменту отримання товару.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач передав відповідачу товар згідно специфікацій №1 від 29.09.2020 та №2 від 05.02.2021 на загальну суму 107612,64 грн., що підтверджується видатковими накладними: №766 від 02.10.2020 на суму 54147,60 грн., №849 від 03.11.2020 на суму 3234,40 грн., №942 від 07.12.2020 на суму 51140,54 грн. та товарно-транспортними накладними.

Згідно платіжних доручень №98 від 16.10.2020 на суму 32000,00 грн., №100 від 20.10.2020 на суму 12000,00 грн., №104 від 29.10.2020 на суму 10147,60 грн., №131 від 19.02.2021 на суму 2324,40 грн., № 132 від 19.02.2021 на суму 20000,00 грн., №36 від 12.03.2021 на суму 10 000,00 грн., №139 від 26.03.2021 на суму 5000,00 грн., №44 від 13.04.2021 на суму 5000,00 грн. відповідачем сплачено за поставлений позивачем товар 96472,00 грн.

Оскільки, відповідач свої зобов`язання за договором №70 від 29.09.2020 року щодо оплати поставленого товару виконав частково, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з останнього 25 679,04 грн., з яких: 11 140,64 грн. основного боргу, 2123,35 грн. пені, 8561,26 штрафу, 512,75 грн. 3% річних, 1061,67 грн. за користування чужими коштами, 2279,37 грн. інфляційних втрат.

Після відкриття провадження у справі відповідач згідно з платіжним дорученням №157 від 23.07.2021 сплатив суму основної заборгованості в розмірі 11 140,64 грн., у зв`язку з чим позивач 25.08.2021 подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка була прийнята судом.

З огляду на викладене, в подальшому, предмет позову у справі склала вимога позивача до відповідача про стягнення 2 123,35 грн. пені, 8 561,26 штрафу, 512,75 грн. 3% річних, 1 061,67 грн. відсотків за користування чужими коштами за період з 10.10.2020 по 15.07.2021 та 2 279,37 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2020 року по липень 2021 року.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, невизнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого або кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 2 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, 29.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод промислових виробів "Дніпровський" (далі - Продавець) та фізичною особою - підприємцем Мєхових Олександром Геннадійовичем (далі - Покупець) було укладено договір №70, відповідно до якого продавець зобов`язався в порядку та на умовах визначених цим договором поставити жерстяні вироби в асортименті, а покупець зобов`язався в порядку та на умовах визначених цим договором прийняти та оплатити такий товар (пункт 1.1. договору).

З умов договору вбачається, що він за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На виконання умов договору та специфікацій №1 від 29.09.2020 та №2 від 05.02.2021 позивач поставив, а уповноважена особа відповідача прийняла товар на загальну суму 107612,64 грн., що підтверджується видатковими накладними: №766 від 02.10.2020 на суму 54147,60 грн., №849 від 03.11.2020 на суму 3234,40 грн., №942 від 07.12.2020 на суму 51140,54 грн. та відповідними товарно-транспортними накладними.

У ст. 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно з пунктом 4.3. договору покупець зобов`язався здійснювати оплату за товар шляхом перерахування грошей на поточний рахунок продавця за кожну окрему партію товару на умовах, визначених у специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього договору. Розрахунок за даним договором проводиться у безготівковій формі. Валюта платежів - гривня.

Пунктом 2 Специфікацій №1 від 29.09.2020 та №2 від 29.09.2020 сторони погодили, що покупець сплачує 100% вартості товару на поточний рахунок продавця протягом 7 (семи) календарних днів з моменту отримання товару.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що відповідач здійснив оплату за поставлений товар за спірним договором №70 від 29.09.2020 року, а саме:

- до подання позову в розмірі 96 472,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №98 від 16.10.2020 на суму 32000,00 грн., №100 від 20.10.2020 на суму 12000,00 грн., №104 від 29.10.2020 на суму 10147,60 грн., №131 від 19.02.2021 на суму 2324,40 грн., № 132 від 19.02.2021 на суму 20000,00 грн., №36 від 12.03.2021 на суму 10 000,00 грн., №139 від 26.03.2021 на суму 5000,00 грн., №44 від 13.04.2021 на суму 5000,00 грн.;

- після подання позову, до закінчення підготовчого засідання у справі на суму 11 140,64 грн., відповідно до платіжного доручення №157 від 23.07.2021р.

Таким чином матеріали справи містять докази сплати відповідачем суми поставленого товару в повному обсязі.

З огляду на прострочення відповідачем грошових зобов`язань за договором №70 від 29.09.2020 року, позивач просить суд стягнути нараховані на підставі пункту 5.3. договору 2 123,35 грн. пені, пунктів 5.4., 5.5. договору 8 561,26 штрафу, ч. 6 ст. 231 ГК України 1 061,67 грн. відсотків за користування чужими коштами за період з 10.10.2020 по 15.07.2021, ч. 2 ст. 625 ЦК України 512,75 грн. 3% річних за період з 10.10.2020 по 15.07.2021 та 2 279,37 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2020 року по липень 2021 року нарахованих на суму кожної видаткової накладної окремо, про стягнення яких звернувся з вказаним позов до суду.

Виходячи зі змісту ст. ст. 546, 548, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому, судом враховуються положення ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до яких нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У разі порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом враховується, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 02.04.2019р. у справі №917/194/18).

Відповідно до пункту 5.2. договору у випадку порушення (прострочення) строків оплати вартості товару, покупець зобов`язаний за вимогою продавця сплатити на користь останнього пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день такого прострочення від вартості невиконаного зобов`язання.

Згідно з пунктами 5.3., 5.4. договору у випадку прострочення оплати товару на строк більш ніж на 3(три) банківських дні, від строку зазначеного в специфікації до даного договору, покупець виплачує продавцю за вимогою останнього штраф у розмірі 5% від суми простроченого платежу. У випадку прострочення оплати Товару на строк більш ніж 10 (десяти) банківських днів від строку зазначеного в специфікації до даного договору, покупець виплачує продавцю за вимогою останнього штраф у розмірі 10% від суми простроченого платежу..

Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми пені, судом встановлено, що остання нарахована неправильно, без врахування ч. 6 ст. 232 ГК України, а тому вимога про стягнення 2123,35 грн. пені підлягає частковому задоволенню на суму 2033,76 грн. У стягненні 89,59 грн. пені належить відмовити.

При обрахунку заявленої до стягнення суми штрафу, судом враховується, що пунктами 5.3., 5.4 договору передбачено сплату штрафу за прострочення оплати товару на строк більш ніж на 3(три)/10(десять) банківських дні у розмірі 5%/10% від суми простроченого платежу, а тому, суд вважає заявлену до стягнення з відповідача суму штрафу в розмірі 8561,26 грн. правомірною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При перерахунку заявлених до стягнення 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання судом встановлено, що останні обраховано в межах можливої до стягнення суми, а тому вимоги позивача про стягнення 512,75 грн. 3% річних підлягають задоволенню в повному обсязі.

В частині нарахувань втрат від інфляції судом враховується правовий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19. Зокрема, при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 №265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу (пункти 25 - 29 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19). Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення (пункт 23 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19).

Також об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у справі № 905/21/19 наведено формулу, за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

У випадку, якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%.

Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26.06.2020р. у справі №905/21/19 зазначив, що такий спосіб розрахунку інфляції за статтею 625 ЦК України з точки зору математичного підходу не є єдиним, але вбачається найбільш простим для застосування юристами.

Аналогічного висновку щодо механізму нарахування інфляційних втрат дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020р. у справі №918/631/19.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду в постанові від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення позивачем втрат від інфляції за період жовтень 2020 року - липень 2021 року, суд дійшов висновку, що останні обраховані не вірно, проте заявлені в межах максимально можливого розміру за вказаний період, а тому до стягнення з відповідача підлягає 2279,37 грн. інфляційних втрат.

Позивач також просить стягнути з відповідача і проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1061,67 грн. за період з 10.10.2020 по 15.07.2021.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами.

Право на нарахування та отримання процентів за користування коштами у разі їх безпідставного одержання передбачено законом. Проте, вказана стаття не встановлює розміру процентів за користування грошовими коштами відсилаючи кредитора та боржника з метою вирішення цього питання до договору або закону. Крім того, проценти у розумінні зазначених правових норм застосовуються тільки у випадках користування чужими, тобто залученими на певний строк, коштами за відсутності прострочення виконання грошового зобов`язання або при умові про відстрочення чи розстрочення оплати за отриманий товар, виконані роботи чи надані послуги.

Судом встановлено, що Договором №70 від 29.09.2020 не визначено розмір процентів за користування чужими грошовими коштами за згодою сторін.

В свою чергу, посилання позивача на ч. 6 ст. 231 ГК України при нарахуванні до стягнення з відповідача відсотків за користування чужими грошовими коштами є безпідставним.

З огляду на викладене, оскільки договором не передбачено стягнення процентів за користування чужими коштами у випадку порушення зобов`язань, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 1061,67 грн. за користування чужими грошовими коштами за недоведеністю правової підстави для їх стягнення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13, ст. 74 ГПК України).

Беручи до уваги наведені вище положення закону, враховуючи встановлені судом факти та зміст позовних вимог, суд вважає за належне позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 2 033,76 грн. пені, 8 561,26 штрафу, 512,75 грн. 3% річних, 2 279,37 грн. інфляційних втрат. У стягненні 89,59 грн. пені та 1061,67 грн. процентів за користування чужими коштами відмовити.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового бору у справі покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи - підприємця Мєховиха Олександра Геннадійовича ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод промислових виробів "Дніпровський" (49021, м. Дніпро, вул. Симеренківська, 4А, кім. 409, ) 2 033,76 грн. пені, 8 561,26 штрафу, 512,75 грн. 3% річних, 2 279,37 грн. інфляційних втрат та 1183,48 грн. витрат зі сплати судового збору.

Після набрання рішенням законної сили, видати наказ.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України та пп. 17.5 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складений та підписаний 21.09.2021.

Суддя А.М. Яроцький

Віддрук. 3 прим. (всім рекоменд. листом з повідомл.):

1 - до справи;

2 - позивачу - 49021, м. Дніпро, вул. Симиренківська, 4А, кім. 409;

3 - відповідачу - АДРЕСА_1