ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2021 р. м.Київ Справа№ 925/1574/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Дикунської С.Я.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Cалій І.О.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 16.09.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Фізичної особи-підприємця Бондаренка Сергія Миколайовича

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 12.05.2021

у справі № 925/1574/20 (суддя Скиба Г.М .)

за позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "АРКС"

до Фізичної особи-підприємця Бондаренка Сергія Миколайовича

про стягнення 117716,55 грн.страхового відшкодування

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС" (далі - позивач, ПАТ "Страхова компанія "АРКС") звернулась в господарський суд Черкаської області з позовом до фізичної особи-підприємця Бондаренка Сергія Миколайовича (далі - відповідач, ФОП Бондаренко С.М.) про стягнення 117716,55 грн сплаченого страхового відшкодування власнику втраченого при перевезенні вантажу, та відшкодування судових витрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у відповідача наявний обов`язок з відшкодування 117716,55 грн в силу вимог Закону України «Про страхування», ст. ст. 22, 623 924,993 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст заперечень на позов

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що акт складений 18.03.2020 та записи, які були зроблені у товарно-транспортній накладній PSAL20-02907 від 17.03.2020 - не відповідають вимогам Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, оскільки в акті відсутні відмітки про наявність або відсутність пломби А-19812486 та неможливо встановити дійсну вартість втраченого товару.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 12.05.2021 у справі № 925/1574/20 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "АРКС" до фізичної особи-підприємця Бондаренка Сергія Миколайовича про стягнення 117716,55 грн. страхового відшкодування - задоволено повністю, зокрема, присуджено до стягнення з Фізичної особи-підприємця Бондаренка Сергія Миколайовича, на користь позивача Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "АРКС" 117716,55 грн страхового відшкодування, 2102,00 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог мотивовано тим, що з моменту виплати страхового відшкодування страхувальнику, у позивача виникло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду-відповідача ФОП Бондаренко С.М., як перевізника, який не виконав зобов`язання за договором про надання транспортних послуг (перевезення вантажу по Україні) №1011Д9 від 26.06.2019 щодо забезпечення збереження вантажу при перевезенні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Фізична особа-підприємець Бондаренко Сергій Миколайович звернувся (23.06.2021 згідно з поштовим трекером на конверті, у якому надійшла апеляційна скарга до суду першої інстанції) до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 12.05.2021 у справі № 925/1574/20 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Скаржник наголошує, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано як відсутність, так і недоведеність вини відповідача в силу ч. 1, 3 ст. 314 Господарського кодексу України, недоведеність збитків в силу приписів ст. 22 Цивільного кодексу України.

При цьому, скаржник зауважував, що судом першої інстанції:

- не було враховано тих обставин, що під час завантаження вантажу 17.03.2020 жодних зауважень з боку вантажовідправника не було, а тому акт установленої форми про вказані обставини не складався;

- не враховано п. 2.2.3, п. 2.2.4, п. 2.2.7 , п. 2.4.3 договору № 18 від 22.11.2018, укладеного між замовником перевезення та страхувальником позивача, а також не враховано п. 8.8, 8.20, 8.26, 9.1, 9.2, 9.5, 9.9, 13.1, 13.3, 13.4, 15.1, 17.15, 17.16, 17.20, 10.13, 17.12, 11.3 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, за якими саме вантажовідправник несе усі наслідки і відповідальність за відомості, які зазначені у товаро-транспортній накладній, а також за фактично навантажену масу та кількість вантажу; у разі наявності розбіжностей між перевізником і вантажовідправником щодо обставин, які можуть слугувати підставою для матеріальної відповідальності учасника перевезення, такі обставини мають бути оформлені актом, у передбаченій правилами формі, який засвідчується підписами вантажовідправника та водія;

- не враховано, що водій зобов`язаний перевіряти виключно відповідність кріплення і складання вантажу, а не кількість та масу вантажу; відповідальність за кількість та масу вантажу несе безпосередньо вантажовідправник;

- не досліджено межі відповідальності відповідача, як перевізника, у спірних правовідносинах, а також обов`язки останнього при перевезенні спірного вантажу;

- не враховано п. 4.7 та 4.8 договору № 18 від 22.11.2018, укладеного між замовником перевезення та страхувальником позивача, яким повністю виключається вина відповідача, як перевізника, у спірних правовідносинах, оскільки замовник зобов`язався гарантувати, що вантажі, передані до перевезення, повністю відповідають товаросупроводжувальним документам, а виконавець звільняється від відповідальності за недостачу, коли вантаж прибув у справному транспортному засобі (контейнері) зі справними пломбами вантажовідправника;

- не враховано, що позивач належними засобами доказування не спростував презумпцію невинуватості відповідача, а вина відповідача - відсутня;

- не враховано, що матеріали справи містять докази завантаження і опломбування автомобіля із причіпом перевізника безпосередньо вантажовідправником, 17.03.2020 (без участі перевізника), що підтверджується товаро-транспортними накладними, а перевізник не брав на себе виконання навантажувально - розвантажувальних робіт, а вантаж було опломбовано саме вантажовідправником;

- акт від 18.03.2020 містить виключно обставини недостачі вантажу згідно товаро-траснпортних накладних, проте, не містить обставин щодо порушення або відсутність пломб на кузові автомобіля або контейнері, простій автомобіля у пунктах навантаження і розвантаження понад встановлені норми часу, інші обставини (пошкодження упаковки, вантажу), які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності сторін, як не містить і відомостей про обставини несправності або пошкодження транспортного засобу (контейнеру).

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2021, для розгляду апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Бондаренка Сергія Миколайовича колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Станіка С.Р., судді: Дикунська С.Я., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бондаренка Сергія Миколайовича на рішення Господарського суду Черкаської області від 12.05.2021 у справі № 925/1574/20 - залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків, а саме: подати до Північного апеляційного господарського суду докази надсилання апеляційної скарги учаснику справи - Приватному акціонерному товариству Страхова компанія "АРКС" за адресою юридичного місцезнаходження останнього: 04070, місто Київ, ВУЛИЦЯ ІЛЛІНСЬКА, будинок 8.

20.07.2021 надіслано на адресу Північного апеляційного господарського суду засобами поштового зв`язку від скаржника надійшов супровідний лист на виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху до якої долучено докази надсилання апеляційної скарги учаснику справи - Приватному акціонерному товариству Страхова компанія "АРКС" за адресою юридичного місцезнаходження останнього: 04070, місто Київ, ВУЛИЦЯ ІЛЛІНСЬКА, будинок 8, листом з описом вкладення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2021 поновлено Фізичній особі-підприємцю Бондаренку Сергію Миколайовичу пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Черкаської області від 12.05.2021 у справі № 925/1574/20, відкрито апеляційне провадження у справі №925/1574/20 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Бондаренка Сергія Миколайовича на рішення Господарського суду Черкаської області від 12.05.2021, встановлено учасникам справи процесуальний строк на подання заяв, клопотань та відзивів, зупинено дію оскаржуваного рішення, а розгляд справи призначено в судовому засіданні з викликом сторін на 16.09.2021.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 16.09.2021 з`явився представник відповідача (скаржника) та представник позивача.

Під час розгляду апеляційної скарги у призначеному судовому засіданні 16.09.2021, представник скаржника (відповідача) підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 12.05.2021 у справі № 925/1574/20 та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 16.09.2021 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення залишити без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив, проте, згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 22.11.2018 між ТОВ "Піонер Насіння Україна" та дочірнім підприємством "ФМ Ложістік Дніпро" укладено договір №18 про надання послуг з перевезення вантажів. Предметом договору є організація перевезення різними видами транспорту по Україні, в тому числі з залученням третіх осіб.

В свою чергу, 19.04.2019 між ПрАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" (яке в подальшому змінило найменування на ПрАТ "Страхова компанія "АРКС") (страховик) та дочірнім підприємством "ФМ Ложістік Дніпро" (страхувальник) укладений договір добровільного страхування цивільної відповідальності перед третіми особами №2019086/FR, за умовами якого предметом страхування є майнові інтереси страхувальника, які пов`язані з відшкодуванням збитків, завданих вантажу, товару та зберігання або такому, що з інших підстав знаходиться у віданні страхувальника (контрактна відповідальність за вантаж) (п. 8.1), в межах дійсного договору застрахована діяльність страхувальника по перевезенню вантажів, експедирування, в якості митного брокера, вантажно - розвантажувальних робіт, перевірці, складуванню, пакуванню, обліку та зберіганню товарів, які належать третім особам і знаходяться у складських комплексах страхувальника по договорам зберігання: оренди, надання складських послуг, надання логістичних послуг (п. 8.2), строк дії договору з 19.04.2019 по 31.03.2020 (п. 6), страховим випадком є виникнення обов`язку страхувальника на основі набуття законної сили рішенням суду або визнаної сторонами дійного договору цивільно - правової претензії відшкодувати майновий збиток, заподіяний третій особі внаслідок здійсненої страхувальником ненавмисної помилки, недбалості чи упущення під час здійснення застрахованої діяльності (п. 9.1), страхуванням покривається прямий майновий збиток , який є предметом позовних вимог або цивільно - правової претензії, які вважаються пред`явленими з дня отримання письмового оповіщення про них страховику (п. 9.2), страховик приймає на себе витрати по відшкодуванню збитку, якщо збиток був спричинений під час періоду страхування, на території страхування та у зв`язку з здійсненням страхової діяльності та у відповідності з законодавством , був заявлений страховиком протягом періоду страхування (п. 9.3).

26.06.2019 між дочірнім підприємством "ФМ Ложістік Дніпро" (Замовник) та ФОП Бондаренко С.М. (Виконавець, Перевізник) був укладений договір про надання транспортних послуг (перевезення вантажу по Україні) №1011Д9, яким передбачено, що:

- виконавець зобов`язався доставити ввірений йому згідно замовлення вантаж до пункту призначення (або організувати доставку вантажу) у встановлений договором та додатками до нього строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а замовник зобов`язався сплатити за це перевезення встановлену плату (п. 1.2);

- при прийнятті вантажу відповідно до товаро-транспортної накладної виконавець в особі водія завіряє всі її екземпляри своїм підписом у відповідній графі (п. 2.3);

- в разі виявлення невідповідності у кількості та якості вантажу або упаковки під час завантаження або недотримання вимог виконавця в особі водія стосовно розміщення вантажу у кузові транспортного засобу, а також у разі виявлення перевищення максимально допустимих норм навантаження транспортного засобу та норм навантаження на одиночну вісь виконавець негайно повідомляє замовника про це та робить відмітку про такі обставини у відповідній граф всіх екземплярів товаро - транспортної накладної (п. 2.4);

- обов`язком замовника визначено, зокрема, забезпечення можливості перевірки водієм транспортного засобу зовнішнього стану вантажу, пакування, кількості вантажних місць під час завантаження та розвантаження (п. 3.5);

- обов`язком виконавця є приймання вантажу по кількості вантажних місць або по кількості вантажу (залежно від умов заявки) згідно товаросупроводжувальних документів і здача його у тій же кількості уповноваженій особі вантажоодержувача (п. 4.2);

- забезпечення збереження вантажу з моменту його прийняття до перевезення і до моменту його видачі у пункті призначення уповноваженій особі вантажоодержувача (п. 4.3);

- виконавець несе перед замовником повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу по кількості та цілісності після приймання його в пункті завантаження уповноваженій особі вантажоодержувача згідно з чинним законодавством України (п. 5.3).

Як підтверджується наявними матеріалами справи, замовник - ДП "ФМ Ложістік Дніпро" - направив відповідачеві - ФОП Бондаренко С.М. заявку № 1184768 за договором №1011Д9 від 26.06.2019 про надання транспортних послуг на перевезення вантажу обсягом 20 т. за маршрутом: м. Обухів - с. Іванківці Знам`янського району. Водій ОСОБА_1 , щодо якого наявний наказ № 1401-20 від 14.01.2020 про призначення його відповідачем на посаду водія.

17.03.2020 в пункті навантаження в транспортний засіб відповідача автомобіль Сканія" реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом НОМЕР_2 відповідно до ТТН PSAL20-02907 від 17.03.2020 було завантажено: насіння кукурудзи 38А-75-1800 - 475 мішків брутто 10,54 тонни, і відповідне завантаження посвідчено пломбою А19812486; водій ОСОБА_1, вантажовідправник - ТОВ "Піонер Насіння України", вантажоодержувач - ТОВ «Агрофірма «Іванківці», перевізник - П "ФМ Ложістік Дніпро".

18.03.2020 в місці розвантаження вантажу, а саме: в с. Іванківці, Знам`янського району, вул.. Шевченка, 18 А, вантажоотримувачем при прийняття перевезення за товарно - транспортною накладною виявлена нестача вантажу в розмірі 56 мішків насіння кукурудзи 38А-75-1800, про що було складено акт приймання ТМЦ - за участю представника перевізника, а саме: водія ОСОБА_1 , а також внесено відповідні застереження у товаро-транспортну накладну PSAL20-02907 від 17.03.2020 стосовно отримання вантажодержувачем 419 мішків товару. Втрати зафіксовано у вигляді 11 посівних одиниць PR38A75 F1554C726937 (вартістю 2.657,88 грн. зі знижкою/мішок згідно видаткової накладної), та PR38A75 F1554C726960 (вартістю 2.657,88грн. зі знижкою/мішок),

Позивач у позові, як підставу для здійснення страхової виплати страхувальнику на підставі укладеного з ним договору добровільного страхування цивільної відповідальності перед третіми особами №2019086/FR від 19.04.2019 вказував на наступні обставини:

- 09.04.2020 власник вантажу - ТОВ "Піонер Насіння України" звернувся до ДП ФМ "Ложістік Дніпро" з вимогами про відшкодування вартості втраченої частини вантажу в сумі 178609,55 грн., які останнім були задоволені;

- ДП "Ложістік Дніпро", як організатор перевезення, розглянув вимоги, і вважаючи їх обґрунтованими, підставними і такими, що відповідають чинному законодавству, 12.06.2020 перерахував власнику вантажу, а саме: ТОВ "Піонер Насіння Україна", вартість втраченого вантажу 178609,55 грн.;

- за заявою про страхову подію від 18.03.2020, поданою ДП "ФМ Ложістік Дніпро" до ПрАТ "СК "АРКС", випадок втрати частини вантажу визнано страховою подією та сплачено ПрАТ "СК "АРКС" на користь ДП "ФМ Ложістік Дніпро" суму страхового відшкодування в розмірі 117 716,55 грн., що підтверджується страховим актом №ARX2578532 від 23.06.2020, розрахунком суми страхового відшкодування та платіжним дорученням №680724 від 24.06.2020 на суму 117 716,55 грн., які розраховано з тих розрахунків, що фактично втрати зафіксовано у вигляді 11 посівних одиниць PR38A75 F1554C726937 (вартістю 2.657,88 грн. зі знижкою/мішок згідно видаткової накладної № ), та PR38A75 F1554C726960 (вартістю 2.657,88грн. зі знижкою/мішок згідно видаткової накладної № , пдв 20%).

Позивач вказував, що з моменту виплати страхового відшкодування у позивача виникло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду-відповідача ФОП Бондаренко С.М., як перевізника, який не виконав зобов`язання за договором про надання транспортних послуг (перевезення вантажу по Україні) №1011Д9 від 26.06.2019.

Відповідач проти позовних вимог заперечував, вказуючи про те, що акт від 18.03.2020 та записи, які були зроблені у товарно-транспортній накладній PSAL20-02907 від 17.03.2020, - не відповідають вимогам Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, оскільки в акті відсутні відмітки про наявність або відсутність пломби А-19812486 та неможливо встановити дійсну вартість втраченого товару.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

По-перше, Велика Палата Верховного Суду в пунктах 85, 86 постанови від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зробила висновок, що «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Так, ч. 1, ч. 4 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц містяться наступні висновки.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Проте суди попередніх інстанцій зазначених вимог закону не врахували та дійшли передчасного й формального висновку про відмову в задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню, на що мали повноваження згідно з вимогами ЦПК України. Суди в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доводам і доказам сторін, по суті спір не вирішили, тому дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Відмова в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак - порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Посилання позивачів у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог.

Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99).

По-друге, статтею 5 Закону України "Про страхування" передбачено, що залежно від вольового характеру страхування може бути добровільним або обов`язковим. Суд зауважує, що саме залежно від виду укладеного договору страхування, потерпілою стороною є страховик і набуде можливості застосувати право вимоги в порядку суброгації чи регресу.

Поняття добровільного майнового страхування розкривають положення статті 6 Закону України "Про страхування" та статей 979, 982 Цивільного кодексу України. Добровільне страхування здійснюється на основі договору між страховиком і страхувальником.

Основним призначенням добровільного страхування є майновий захист інтересів страхувальника, що покликаний зменшити шкідливі для власника (володільця) наслідки пошкодження чи знищення його майна.

Варто зазначити, що в процесі реалізації прав та обов`язків, які виникають з таких договорів, також має місце делікт (деліктна відповідальність), внаслідок настання якого і виникає страховий випадок, коли страхувальник зазнає майнової шкоди, а в подальшому можуть виникнути і відносини суброгації.

Статтями 512, 514 Цивільного кодексу України передбачено, що в установлених законом випадках кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою. Ці норми кореспондуються з положеннями статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування".

Статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України "Про страхування" передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. В таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

Таким чином, за суброгацією відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).

Як підтверджується наявними матеріалами справи, позивачем було виплачено суму страхового відшкодування за договором добровільного страхування цивільної відповідальності перед третіми особами №2019086/FR від 19.04.2019 на користь страхувальника в розмірі 177 716,55 грн., відтак, позивач має право на компенсацію виплаченої суми страхового відшкодування на підставі статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» з осіб, відповідальних за завдані збитки.

При цьому, відповідачем (особою, відповідальною за завдані збитки) за відповідним позовом, позивачем визначено Фізичну особу- підприємця Бондаренко С.М., як особу, яка здійснювала відповідне перевезення на виконання умов укладеного договору з страхувальником позивача, і за результатами здійснення якого настав страховий випадок, внаслідок якого позивачем було виплачено страхувальнику 117 716,55 грн., які у даній справі заявлені до стягненян з відповідача, як особи, яка за твердженнями позивача, є відповідальною за завданий збиток.

Як встановлено судом апеляційної інстанції в контексті даного спору, правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем у зв`язку із виплатою на користь потерпілого страхового відшкодування, засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої сторони у деліктному зобов`язанні.

Для правильного вирішення питання щодо стягнення у порядку суброгації (відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування", статті 993 Цивільного кодексу України) суми шкоди, важливим є встановлення особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

За приписами пункту 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Водночас, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування завданої шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, вини особи, яка заподіяла шкоду. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Законодавець у ст.ст. 22 та 1192 Цивільного кодексу України встановив, що шкода може бути відшкодована винною особою в натурі або у виді компенсації збитків.

Відповідно до вимог ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками законодавець визначає:

втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, що зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язань другою стороною: матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Так, відповідачем у цій справі, а відтак й особою, відповідальною за заподіяння шкоди, позивачем визначено ФОП Бондаренко С.М. на тій підставі, що останнім здійснювалось перевезення вантажу за договором перевезення № 1011Д9 про надання транспортних послуг по Україні від 26.06.2019, укладеним між страхувальником позивача (тобто замовником перевезення) та відповідачем, як перевізником.

Відповідно до ч.2. ст. 8 Закону України "Про страхування", страховий випадок - подія передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акту.

Ст. 909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Ст. 307 Господарського кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Згідно з ст. 924 Цивільного кодексу України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 Господарського кодексу України, відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

Згідно з ст. 314 Господарського кодексу України, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства, з урахуванням наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції встановив, що оскільки 17.03.2020 в пункті навантаження в транспортний засіб відповідача автомобіль Сканія" реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом НОМЕР_2 відповідно до ТТН PSAL20-02907 від 17.03.2020 було завантажено: насіння кукурудзи 38А-75-1800 - 475 мішків брутто 10,54 тонни, і відповідне завантаження посвідчено пломбою А19812486; водій ОСОБА_1, вантажовідправник - ТОВ "Піонер Насіння України", вантажоодержувач - ТОВ «Агрофірма «Іванківці», перевізник - ДП "ФМ Ложістік Дніпро", а 18.03.2020 в місці розвантаження вантажу, а саме: в с. Іванківці, Знам`янського району, вул.. Шевченка, 18 А, вантажоотримувачем при прийняття перевезення за товарно - транспортною накладною виявлена нестача вантажу в розмірі 56 мішків насіння кукурудзи 38А-75-1800, про що було складено акт приймання ТМЦ - за участю представника перевізника, а саме: водія ОСОБА_1 , а також внесено відповідні застереження у товаро-транспортну накладну PSAL20-02907 від 17.03.2020 стосовно отримання вантажодержувачем 419 мішків товару, а тому факт нестачі переданого відповідачу до перевезення вантажу у кількості 56 мішків - є документально підтвердженим в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, за умовами договору №1011Д9 від 26.06.2019 чітко визначено, що обов`язком замовника є, зокрема, забезпечення можливості перевірки водієм транспортного засобу зовнішнього стану вантажу, пакування, кількості вантажних місць під час завантаження та розвантаження (п. 3.5), обов`язком виконавця є приймання вантажу по кількості вантажних місць або по кількості вантажу (залежно від умов заявки) згідно товаросупроводжувальних документів і здача його у тій же кількості уповноваженій особі вантажоодержувача (п. 4.2), забезпечення збереження вантажу з моменту його прийняття до перевезення і до моменту його видачі у пункті призначення уповноваженій особі вантажоодержувача (п. 4.3), а виконавець несе перед замовником повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу по кількості та цілісності після приймання його в пункті завантаження уповноваженій особі вантажоодержувача згідно з чинним законодавством України (п. 5.3).

При цьому, у відповідній товаро-траснпортній накладній зафіксовано, що відповідне завантаження саме 475 мішків вантажу посвідчено пломбою А19812486, і жодних застережень (зокрема і водія перевізника, якому надано відповідне право здійснити перевірку кількості вантажу прийнятого до перевезення) в розумінні п. 3.5, 4.2, 4.3 договору №1011Д9 від 26.06.2019 - вказана накладна не містить, а як зазначено вище, відповідне завантаження саме 475 мішків вантажу посвідчено відповідною пломбою.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано п. 2.2.3, п. 2.2.4, п. 2.2.7 , п. 2.4.3 договору № 18 від 22.11.2018, укладеного між замовником перевезення та страхувальником позивача - суд апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтовані з огляду на те, що умови вказаного договору, за встановлених спірних правовідносин суброгації, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вказаний договір регулює визначені правовідносини юридичних осіб (ДП «ФМ Ложістік Дніпро» та ТОВ «Піонер Насіння Україна») і умови укладеного між вказаними юридичними особами договору - не підлягають застосуванню в контексті спірних правовідносин між позивачем та відповідачем, які регулюються виключно приписами статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування», а також з урахуванням умов договору №1011Д9 від 26.06.2019.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не враховано п.п. 8.8, 8.20, 8.26, 9.1, 9.2, 9.5, 9.9, 13.1, 13.3, 13.4, 15.1, 17.15, 17.16, 17.20, 10.13, 17.12, 11.3 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (Далі - Правила), за якими саме вантажовідправник несе усі наслідки і відповідальність за відомості, які зазначені у товаро-транспортній накладній, а також за фактично навантажену масу та кількість вантажу; у разі наявності розбіжностей між перевізником і вантажовідправником щодо обставин, які можуть слугувати підставою для матеріальної відповідальності учасника перевезення, такі обставини мають бути оформлені актом, у передбаченій правилами формі, який засвідчується підписами вантажовідправника та водія - судом апеляційної інстанції відхиляються як підстава для скасування рішення суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення 117 716,55 грн., з огляду на наступне.

Зокрема, пункт 8.8, 8.20, 8.26 вказаних Правил, регулює вантажно-розвантажувальні роботи, і передбачає відповідальність за пошкодження вантажу під час вантаження та розвантаження, проте, в контексті спірних правовідносин, вказаний пункт застосуванню не підлягає, оскільки спір між сторонами виник саме внаслідок нестачі вантажу.

Також, пунктом 9.1 Правил визначено, що пломбування вантажів проводиться Замовником з його ініціативи або на вимогу Перевізника. Пунктом 9.2 Правил встановлено, що пломбуватися можуть завантажені спеціалізовані автомобілі та причепи (фургони, цистерни, рефрижератори), а також контейнери та окремі вантажні місця. Про опломбування вантажу в товарно-транспортній накладній робиться відмітка із зазначенням змісту відтиску пломби. П. 9.5 Правил визначено, що пломби слід навішувати таким чином, щоб виключалася можливість доступу до вантажу без їх знімання або порушення цілості, а п. 9.9 визначає, що Водій, який виконує обов`язки експедитора, приймаючи вантаж в опломбованому автомобілі, напівпричепі, їх частинах або в контейнері, зобов`язаний переконатися в правильності навішування пломби, відсутності пошкоджень на ній та вільного пересування її вздовж пломбувального дроту, а також чіткості контрольних і літерних знаків на пломбі. Якщо виникають сумніви, пов`язані з неправильністю пломбування, невиразністю відтисків знаків на пломбі або навіть незначним пересуванням пломби на пломбувальному дроті, вантаж для перевезення не приймається.

Також, Правилами визначено наступне:

-п. 11.3. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом.

- п. 13.1. Перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною;

- п. 13.2.: Здача вантажів вантажоодержувачу у пункті призначення по масі і кількості місць провадиться у порядку і способом, за якими вантажі були прийняті від вантажовідправника (зважуванням на вагах, обмірюванням, підрахунком місць та ін.);

- п. 13.3. Вантажі, які прибули у непошкоджених кузовах автомобілів (причепах, окремих секціях автомобіля, контейнерах і цистернах) та з непошкодженими пломбами вантажовідправника, видаються вантажоодержувачу без перевірки маси, стану вантажів і кількості вантажних місць;

- п. 13.4. У пунктах призначення вантажоодержувач має право при прийманні вантажів перевірити їх масу, кількість місць і стан у випадках: а) прибуття вантажів у пошкоджених кузовах автомобілів (причепах, окремих секціях автомобіля, контейнерах і цистернах) або з пошкодженими пломбами вантажовідправника; б) прибуття швидкопсувних вантажів з порушенням терміну доставки або з порушенням встановленого цими Правилами температурного режиму при перевезенні.

- п. 15.1: У разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між Перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем) обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом, що може бути складений у паперовій або електронній формі, за формою, що наведена в додатку 4.

Окрім того, слд врахувати, що п. 15.2. Правил визначає, що перевізник, вантажовідправник і вантажоодержувач засвідчують в акті такі обставини: а) невідповідність між найменуванням, масою і кількістю місць вантажу в натурі і тими даними, які зазначені у товарно-транспортній накладній; б) порушення або відсутність пломб на кузові автомобіля або контейнері; в) простій автомобіля у пунктах вантаження і розвантаження понад встановлені норми часу; г) інші обставини(пошкодження упаковки, вантажу), які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності сторін. П. 15. 3 Правил зазначає, що записи в акті засвідчуються підписами вантажовідправника (вантажоодержувача) і водія. Односторонні записи в акті як вантажовідправника (вантажоодержувача), так і водія вважаються недійсними, а п. 15.4 визначено, що жодна із сторін не має права відмовитись від підписання акта. У разі незгоди зі змістом акта кожна із сторін має право викласти в ньому свою думку в рядку "Особливі відмітки" і засвідчити її підписом.

Також, пункти 10.13, 17.12, 17.15, 17.16, 17.20 Правил містять вимоги стосовно виключно правил перевезення (зокрема, розміщення) вантажу при перевезенні для забезпечення його цілісності при перевезенні.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що у відповідній товаро-транспортній накладній зафіксовано, що відповідне завантаження саме 475 мішків вантажу посвідчено пломбою А19812486, і жодних застережень (зокрема і водія перевізника, якому надано відповідне право здійснити перевірку кількості вантажу прийнятого до перевезення) в розумінні п. 3.5, 4.2, 4.3 договору №1011Д9 від 26.06.2019 - вказана накладна не містить, як не містять і жодних застережень перевізника стосовно невідповідності та/або пошкодження пломби на вантажі. Також, товаро-транспортна накладна містить відповідні відомості стосовно здійснюваного перевезення (замовників, вантажу, автомобіля, кількості та виду вантажу), а при прийнятті вантажу вантажоодержувачем було реалізовано відповідне право на перевірку вантажу стосовно кількості, про що складено акт від 18.03.2020, підписаний зокрема, і за участю водія відповідача (перевізника), вантажоодержувача, відомості про складання якого внесено до товаро-транспортної накладної, у зв`язку з чим доводи скаржника стосовно неврахування судом першої інстанції наведених пунктів Правил при вирішенні спору, як і щодо неналежності наведеного акту як доказу - судом апеляційної інстанції відхиляються як необґрунтовані та такі, що спростовуються встановленими обставинами справи та належними у справі доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, яким зокрема в розумінні наведених вимог процесуального закону, є і спірний акт від 18.03.2020.

В свою чергу, судом першої інстанції обгрунтовано враховано п. 10.1 Правил, згідно якими перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених договорів із замовниками згідно з заявками або за разовими договорами, а також п. 16.2 Правил, за якими при перевезеннях вантажів автомобільним транспортом право на пред`явлення Перевізнику претензій мають, зокрема, вантажовідправник або вантажоодержувач - у випадку втрати вантажу і за умови подання товарно-транспортної накладної з підписом водія (експедитора Перевізника) про прийняття ним вантажу для перевезення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає висновки суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано доказів належного виконання умов договору перевезення вантажу від 26.06.2019р. №1011Д9, а також про те, що відповідач порушив умови договору перевезення вантажу від 26.06.2019 №1011Д9, зокрема у частині збереження вантажу та передачі його у належній кількості вантажоодержувачу - обґрунтованими та такими, що підтверджуються наявними матеріалами справи та не були спростовані відповідачем належними засобами доказування.

В свою чергу, як підтверджується наявними матеріалами справи, за заявою про страхову подію від 18.03.2020, поданою ДП "ФМ Ложістік Дніпро" до ПрАТ "СК "АРКС", випадок втрати частини вантажу визнано страховою подією за договором страхування, та сплачено ПрАТ "СК "АРКС" на користь ДП "ФМ Ложістік Дніпро" суму страхового відшкодування в розмірі 117 716,55 грн., що підтверджується страховим актом №ARX2578532 від 23.06.2020, розрахунком суми страхового відшкодування та платіжним дорученням №680724 від 24.06.2020 на суму 117 716,55 грн.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що втрата частини вантажу є страховим випадком, в розумінні умов укладеного договору страхування (п. 8.1,8.2, 9.1, 9.3), і що визнано позивачем страховим випадком за страховим актом №ARX2578532 від 23.06.2020, а розмір заявленого позивачем до відшкодування матеріального збитку в сумі 117 716,55 грн. розраховано виходячи з вартості втраченого вантажу, визначеної за накладною № від 17.03.2020 (Втрати зафіксовано у вигляді 11 посівних одиниць PR38A75 F1554C726937 (вартістю 2.657,88 грн. зі знижкою/мішок згідно видаткової накладної), та PR38A75 F1554C726960 (вартістю 2.657,88грн. зі знижкою/мішок), 20% ПДВ = 178 609,55 грн.), за вирахуванням франшизи (60 893,00 грн.), і сплата якого підтверджується відповідним платіжним дорученням №680724 від 24.06.2020.

Згідно з ч.1 ст. 173 Господарського кодексу України, зобов`язання, що виникає між суб`єктами господарювання, в силу якого один суб`єкт зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта, або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, - є господарським зобов`язанням.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно ст. 993 Цивільного кодексу України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки до позивача перейшло право вимоги до відповідача, як до особи, відповідальної за заподіяння збитку, стосовно стягнення 117 716,55 грн. страхового відшкодування, виплаченого на користь застрахованої особи, розмір якого є документально підтвердженим та обгрунтованим, а вина відповідача, як перевізника, у заподіянні відповідного збитку у спірних правовідносинах - є доведеною наявними у справі доказами, зокрема, товаро-транспортною накладною PSAL20-02907 від 17.03.2020, актом від 18.03.2020, страховим актом №ARX2578532 від 23.06.2020, розрахунком суми страхового відшкодування та платіжним дорученням №680724 від 24.06.2020 на суму 117 716,55 грн., а також не спростованою відповідачем у розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, що в сукупності з встановленими обставинами справи підтверджує наявність у відповідача перед позивачем обов`язку з сплати 117 716,55 грн. страхового відшкодування в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування», ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 117 716,55 грн. страхового відшкодування, з врахуванням дійсних обставин справи.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Враховуючи викладене у цій постанові, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, з підстав, наведених у даній постанові, а тому суд першої інстанції обгрунтовано присудив до стягнення з відповідача на користь позивача 117 716,55 грн. страхового відшкодування, право на відшкодування якого виникло у позивача в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування», ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Черкаської області від 12.05.2021 у справі № 925/1574/20, за наведених скаржником доводів та обгрунтувань.

Крім того, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2021 дію оскаржуваного рішення було зупинено, а за наслідками апеляційного провадження у справі його залишено без змін, а тому дія оскаржуваного рішення підлягає поновленню.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бондаренка Сергія Миколайовича на рішення Господарського суду Черкаської області від 12.05.2021 у справі № 925/1574/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 12.05.2021 у справі № 925/1574/20 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Фізичною особою-підприємцем Бондаренком Сергієм Миколайовичем.

4. Поновити дію рішення Господарського суду Черкаської області від 12.05.2021 у справі № 925/1574/20.

5. Матеріали справи № 925/1574/20 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання повного тексту постанови: 17.09.2021.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.Я. Дикунська

Є.Ю. Шаптала