ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року м.Харків Справа № 913/463/21
Провадження №34/913/463/21
Суддя господарського суду Луганської області Іванов А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Транссервіс», с. Котляри Харківського району Харківської області,
до Фізичної особи-підприємця Антоненка Ігоря Володимировича, м. Сватове Луганської області,
про стягнення 53 374 грн. 19 коп.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Транссервіс» звернулося до Господарського суду Луганської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Антоненка Ігоря Володимировича, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за Договором на технічне обслуговування, ремонт та поставку товарів до транспортних засобів №ДГ-100 від 27.09.2019 у розмірі 43 400 грн. 00 коп., пеню в розмірі 3 501 грн. 35 коп., 3% річних у сумі 2 176 грн. 83 коп. та інфляційні збитки у розмірі 4 296 грн. 01 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.09.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Транссервіс» та Фізичною особою-підприємцем Антоненком Ігорем Володимировичем було укладено Договір на технічне обслуговування, ремонт та поставку товарів до транспортних засобів №ДГ-100, відповідно до умов якого позивач зобов`язується за завданням відповідача виконувати ремонт та технічне обслуговування транспортних засобів (надалі Роботи), а також поставляти товари (в тому числі, але не виключно: запасні частини, для автомобілів, автошини, авто хімію, мастила, супутні товари для автотранспорту та інше) (надалі Товар), а відповідач у свою чергу зобов`язується своєчасно сплачувати виконані Роботи та поставлений Товар на умовах, визначених Договором.
Як зазначає позивач, свої зобов`язання за Договором він виконав належним чином та поставив відповідачу 15.10.2019 та 18.10.2019 замовлений Товар на загальну суму 48 400 грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними №РН-0003149 від 15.10.2019 та №РН-0003189 від 18.10.2019.
Позивач зауважує, що за поставлений 15.10.2019 Товар відповідач мав розрахуватися до 22.10.2019, а за Товар, поставлений 18.10.2019 до 25.10.2019.
Проте, відповідач свої зобов`язання за Договором виконав неналежним чином та за поставлений Товар розрахувався лише 25.02.2020, частково сплативши 5 000 грн. 00 коп. згідно платіжного доручення №119 від 25.05.2020, у зв`язку з чим його заборгованість перед позивачем складає 43 400 грн. 00 коп., що стало підставою для звернення позивача до суду.
Разом з позовною заявою позивач надав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, в якому зазначив, що в зв`язку з розглядом справи вже поніс витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 270 грн., а також очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн.
Крім того, у позовній заяві позивач просив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2021 справу №913/463/21 передано на розгляд судді Іванову А.В.
Ухвалою господарського суду Луганської області від 22.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, без виклику сторін.
Проте, відзиву на позовну заяву, письмових пояснень чи будь-яких інших заяв по суті від відповідача в даній справі не надходило.
Оскільки відповідачем не надано суду відзиву із викладенням власної правової позиції, розгляд справи здійснюється на підставі ст. 165 ГПК України за наявними в справі матеріалами.
Частиною 8 ст. 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, господарський суд
27.09.2019 між Фізичною особою-підприємцем Антоненком Ігорем Володимировичем (Замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транссервіс» (Виконавець, позивач) було укладено Договір на технічне обслуговування, ремонт та поставку товарів до транспортних засобів №ДГ-100 (далі Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого позивач за завданням відповідача зобов`язується виконувати ремонт та технічне обслуговування наданих відповідачем транспортних засобів (надалі Роботи), а також поставляти товари (в тому числі, але не виключно, запасні частини для автомобілів, автошини, автохімію, мастила, супутні товари для автотранспорту та інше) (надалі Товар), а відповідач зобов`язується своєчасно сплачувати виконані Роботи та поставлений Товар на умовах, визначених Договором (а.с. 9-12).
За приписами п.п. 2.1.-2.2. Договору Виконавець зобов`язаний забезпечити наявність запасних частин та матеріалів, необхідних для виконання Робіт за Договором. На вимогу Замовника при виконанні Робіт можуть бути використані запасні частини та матеріали, надані Замовником. Позивач в такому разі не відповідає за наслідки використання таких запасних частин та матеріалів. На надані Замовником запасні частини та матеріали гарантія позивача не поширюється.
Після завершення виконання Робіт сторони укладають Акт виконаних робіт, який підписується уповноваженою особою, що приймає роботи та є підставою для здійснення розрахунків (п. 2.6. Договору).
Згідно умов п.п. 4.1.-4.2. Договору розрахунок здійснюється шляхом перерахування коштів в безготівковому порядку в гривнях на банківський рахунок Виконавця. Замовник сплачує Виконавцю вартість виконаних робіт, запчастин та витратних матеріалів протягом чотирнадцяти календарних днів з дати підписання сторонами Акту виконаних робіт на підставі виставленого рахунку-фактури.
Сумарна заборгованість Виконавця, незалежно від узгодженої дати оплати не повинна перевищувати 50 000 гривень в т.ч. ПДВ (п. 4.3. Договору).
Пунктом 4.5. Договору передбачено, що загальна сума Договору визначається загальною вартістю Робіт, виконаних протягом дії Договору.
Сторони визначили в п. 5.1.-5.2., що Договір набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін. У разі відсутності до дати закінчення чергового строку дії Договору офіційного письмового повідомлення рекомендованим листом від будь-якої із сторін до іншої сторони про небажання продовжувати договірні відносини, строк дії Договору вважається кожного разу автоматично продовженим до 31 грудня наступного року включно.
Договір діє до 27.09.2020 включно. Строк дії Договору щорічно продовжується відповідно до умов п. 5.2. Договору (п. 5.3. Договору).
За змістом п. 5.4. Договору у разі, якщо на момент закінчення чергового строку дії Договору та наявності заяви від однієї із сторін про небажання продовжувати подальші договірні відносини, сторонами не виконані будь-які взаємні зобов`язання, Договір продовжує діяти до виконання сторонами всіх взаємних зобов`язань і проведення остаточних розрахунків між сторонами.
Стосовно питань, що безпосередньо не врегульовані цим Договором, сторони керуються чинним законодавством України (п. 8.1. Договору).
Даний Договір підписаний сторонами та скріплений їх печатками без жодних застережень та зауважень.
Як зазначає позивач, на виконання умов Договору він поставив у жовтні 2019 року відповідачу Товар, що підтверджується видатковими накладними: №РН-0003149 від 15.10.2019 на суму 32 000 грн. 00 коп. з ПДВ та №РН-0003189 від 18.10.2019 на суму 16 400 грн. 00 коп. з ПДВ, всього на загальну суму 48 400 грн. 00 коп. (а.с. 14, 16).
Проте, відповідач свої зобов`язання за Договором виконав неналежним чином та за поставлений Товар розрахувався лише 25.02.2020, частково сплативши 5 000 грн. 00 коп. згідно платіжного доручення №119 від 25.05.2020, у зв`язку з чим його заборгованість перед позивачем складає 43 400 грн. 00 коп. (а.с. 17).
Оскільки відповідачем обов`язок щодо сплати за поставлений Товар за видатковими накладними не виконано, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 43 400 грн. 00 коп.
Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступних підстав.
Приписами ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами ст. 193 ГК України.
Положеннями ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України, не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За своєю правовою природою договір, який укладено сторонами, є змішаним договором та містить у собі положення щодо надання послуг та поставки. Однак, спірні правовідносини сторін стосуються лише виконання зобов`язань щодо поставки товарів.
Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За змістом ч.ч. 1-3 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Оскільки Договором №ДГ-100 від 27.09.2019 не встановлений строк виконання зобов`язання щодо оплати за поставлений Товар, відповідач мав оплатити його у семиденний строк.
Відтак, за поставлений 15.10.2019 Товар згідно видаткової накладної №РН-0003149 від 15.10.2019 відповідач мав розрахуватися до 22.10.2019, а за Товар, поставлений 18.10.2019 за видатковою накладною №РН-0003189 від 18.10.2019 до 25.10.2019.
У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання щодо оплати за поставлений Товар за видатковими накладними №РН-0003149 від 15.10.2019 та №РН-0003189 від 18.10.2019 у повному обсязі у останнього виникла заборгованість в розмірі 43 400 грн. 00 коп., доказів оплати якої відповідачем матеріали справи не містять.
Приймаючи до уваги те, що відповідачем у встановлений Договором строк не сплачено заборгованість за поставлений Товар, суд приходить до висновку, що відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за Договором на технічне обслуговування, ремонт та поставку товарів до транспортних засобів №ДГ-100 від 27.09.2019.
За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 43 400 грн. 00 коп. є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю.
Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у сумі 3 501 грн. 35 коп. суд зазначає наступне.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У відповідності до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.
Згідно п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
За умовами п. 6.2 Договору на технічне обслуговування, ремонт та поставку товарів до транспортних засобів №ДГ-100 від 27.09.2019 у випадку затримки оплати Замовник за вимогою Виконавця сплачує йому суму заборгованості з урахуванням кожного з нижченаведених підпунктів: а) встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу; б) 3% річних від суми простроченого платежу; в) пені, що обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення платежу.
Таким чином, приписами законодавства та умовами укладеного сторонами Договору на технічне обслуговування, ремонт та поставку товарів до транспортних засобів №ДГ-100 від 27.09.2019 встановлена відповідальність відповідача у випадку затримки оплати за поставлений Товар.
Позивачем, в зв`язку з простроченням оплати Товару відповідачем, було нараховано останньому пеню за періоди з 23.10.2019 по 25.10.2019 на суму 32 000 грн. 00 коп. в розмірі 85 грн. 04 коп., з 26.10.2019 по 24.02.2020 на суму 48 400 грн. 00 коп. в розмірі 4 451 грн. 85 коп. та з 25.02.2020 по 23.05.2020 на суму 43 400 грн. 00 коп. в розмірі 2 008 грн. 74 коп.
Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, суд зазначає, що він містить помилки. Так, у вказаному розрахунку позивач зазначає загальну суму пені в розмірі 3 501 грн. 35 коп., хоча, додавши всі суми за наведені позивачем періоди, загальна сума пені буде становити 6 545 грн. 63 коп. Однак, позивач заявляє до стягнення з позивача пеню саме в розмірі 3 501 грн. 35 коп.
Крім того, суд зауважує, що позивач при розрахунку пені невірно визначив періоди та здійснив нарахування на суми заборгованості, оскільки об`єднав борг за обидва періоди, в той час як потрібно було здійснювати нарахування за кожним зобов`язанням окремо.
Суд самостійно здійснив розрахунок пені наступним чином:
за період з 23.10.2019 по 24.02.2020 (з початку прострочення за видатковою накладною №РН-0003149 від 15.10.2019 до моменту оплати частини боргу в сумі 5 000 грн. 00 коп.) на суму 32 000 грн. 00 коп. розмір пені становить 3 028 грн. 41 коп.;
за період з 25.02.2019 по 21.04.2020 (з моменту часткового погашення боргу на суму 5 000 грн. 00 коп. до спливу піврічного строку нарахування пені) на суму 27 000 грн. 00 коп. 866 грн. 07 коп.;
за період з 26.10.2019 по 24.04.2020 (з початку прострочення за видатковою накладною РН-0003189 від 18.10.2019 до спливу піврічного строку нарахування пені) на суму 16 400 грн. 00 коп. 2 059 грн. 63 коп.
Таким чином, загальна сума пені за розрахунком суду становить 5 954 грн. 11 коп.
Однак, враховуючи принцип диспозитивності, суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, тому розмір пені, який підлягає стягненню, становить 3 501 грн. 35 коп., а вимога позивача про її стягнення є законною та такою, що підлягає задоволенню повністю.
Також позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 2 176 грн. 83 коп.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому, в силу вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 05.07.2019 у справі №905/600/18 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
У відповідності до розрахунку позивача нарахування 3% річних від простроченої суми невиконаного зобов`язання здійснено за періоди з 23.10.2019 по 25.10.2019 на суму 32 000 грн. 00 коп. в розмірі 7 грн. 89 коп., з 26.10.2019 по 24.02.2020 на суму 48 400 грн. 00 коп. в розмірі 484 грн. 73 коп. та з 25.02.2020 по 11.06.2020 на суму 43 400 грн. 00 коп. в розмірі 1 684 грн. 21 коп., усього на загальну суму 2 176 грн. 83 коп.
Перевіривши розрахунок 3% річних, суд зазначає, що позивач, як і в розрахунку пені, помилився із визначенням періодів та здійснював нарахування на суми заборгованості, об`єднавши борг за два періоди, хоча потрібно було здійснювати нарахування за кожним зобов`язанням окремо. До того ж, в розрахунку 3% річних позивач замість 11.06.2021 помилково вказав 11.06.2020, що вбачається із кількості днів (473 дні), на які здійснювалося нарахування.
Проте, самостійно здійснивши розрахунок 3% річних за період з 23.10.2019 по 24.02.2020 на суму 32 000 грн. 00 коп., що становить 328 грн. 37 коп.;
за період з 25.02.2019 по 11.06.2021 на суму 27 000 грн. 00 коп. 1 047 грн. 79 коп.;
за період з 26.10.2019 по 11.06.2021 на суму 800 грн. 68 коп. 800 грн. 68 коп., що загалом становить 2 176 грн. 84 коп.
Отже, сума 3% річних, за розрахунком суду, загалом співпадає із сумою 3% річних, що заявлені позивачем, і різниться лише на 1 коп. Тому вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 2 176 грн. 83 коп. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Крім того, позивачем, у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, були нараховані інфляційні втрати в сумі 4 296 грн. 01 коп.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
За розрахунком позивача загальна сума інфляційних втрат складає 4 296 грн. 01 коп. В свою чергу, за розрахунком суду загальна сума інфляційних втрат становить 4 576 грн. 25 коп. Проте, з урахуванням принципу диспозитивності, суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, тому розмір інфляційних втрат, який підлягає стягненню, становить 4 296 грн. 01 коп. Відтак, вимога позивача про стягнення інфляційних втрат з відповідача підлягає задоволенню в повному обсязі.
За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
В зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 43 400 грн. 00 коп., пеня в сумі 3 501 грн. 35 коп., 3% річних в розмірі 2 176 грн. 83 коп. та інфляційні втрати в сумі 4 296 грн. 01 коп.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
З позовної заяви вбачається, що судовими витратами в даній справі є сума сплаченого судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу, які позивач очікував понести в сумі 7 000 грн. 00 коп.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, судовий збір у розмірі 2 270 грн. 00 коп. слід покласти на відповідача.
Стосовно витрат на професійну правничу допомогу, які позивач очікував понести в сумі 7 000 грн. 00 коп., суд зазначає наступне.
За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частиною 1 ст. 124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 161 ГПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Згідно з ч. 3 ст. 124 ГПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Суд наголошує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.
На підтвердження понесення витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, позивачем до позовної заяви було додано копії Договору про надання правової допомоги від 04.01.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Транссервіс» (Клієнт) та Адвокатським бюро «Беженського» (Виконавець), Угоди про розмір гонорару від 09.06.2021, як Додатку №1 до вказаного Договору про надання правової допомоги, та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1091 від 22.10.2013.
Разом з тим, за умовами п. 4.1.-4.3. Договору про надання правової допомоги від 04.01.2021 виконання юридичних послуг фіксується актом здачі-прийняття виконаних послуг, який підписується сторонами. Вартість юридичних послуг, визначається в акті здачі-прийняття виконаних послуг залежно від фактичного об`єму виконаних послуг. Клієнт здійснює оплату послуг Виконавця не пізніше ніж за 5 днів після підписання акту виконаних послуг.
Таким чином, підставою для оплати позивачем наданої йому правничої допомоги є акт здачі-прийняття виконаних послуг, в якому фіксується виконання юридичних послуг та їх вартість, залежно від фактичного об`єму виконаних послуг.
Проте, позивачем на підтвердження надання йому правничої допомоги в розмірі 7 000 грн. 00 коп. не було надано акту здачі-прийняття виконаних послуг, оформленого у відповідності до Договору про надання правової допомоги від 04.01.2021.
Інших доказів понесення витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, позивачем до матеріалів справи також надано не було.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, які позивач очікував понести в сумі 7 000 грн. 00 коп., окрім судового збору, може бути вирішене судом лише за наслідками надання позивачем належних доказів їх понесення.
Керуючись ст.ст. 46, 73-74, 76-80, 129, 233, 236-238, 240-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Транссервіс» до Фізичної особи-підприємця Антоненка Ігоря Володимировича задовольнити повністю.
3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст. 256 ГПК України та у порядку, визначеному пп. 17.5 п. 17 Перехідних положень ГПК України.

Рішення складено та підписано без його проголошення 20.09.2021.

Суддя А.В. Іванов