ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2021 р. Справа№ 910/9863/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Барсук М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Денисевич К.Ю.,

за участю представників:

від позивача - Джеджея Л.А., ордер АІ №1121105 від 07.06.2021;

від відповідача - Драгіцина Т.М., ордер АМ №1010474 від 26.04.2021,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 у справі №910/9863/20 (суддя Стасюк С.В., повний текст складено - 05.04.2021) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Спецсервіс ЛТД" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 1 525 876,12 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецсервіс ЛТД" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 1 525 876,12 грн., з яких: 1 323 635, 00 грн. основного боргу, 156 694,61 грн. пені, 21 325,02 грн. інфляційних втрат та 24 221,49 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки №15/07-2019 від 15.07.2019 в частині здійснення повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 у справі №910/9863/20 позов задоволено частково; стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Спецсервіс ЛТД" 1 323 635,00 грн. основного боргу, 6 939,67 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 19 854,52 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

При задоволенні вимоги про стягнення основного боргу суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати отриманого товару.

Відмова у задоволенні вимог про стягнення пені, індексу інфляції та 3 % річних мотивована тим, що оскільки позивач не надав до суду копії рахунків з яких можна було б зробити висновок щодо дати їх виставлення відповідачу, а отже, чітко визначити дату початку нарахування пені, індексу інфляції та 3 % річних, суд не має можливості перевірити законність, обґрунтованість та правильність застосування штрафних санкцій та застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання згідно статті 625 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд вказав, що з наданого позивачем розрахунку ціни позову не можливо встановити по яким саме накладним відбулась часткова оплата та, відповідно, початкову дату прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 у справі №910/9863/20 в частині задоволення позову та прийняти нове рішення про відмову в позові у цій частині.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що оскільки договір поставки №15/07-2019 від 15.07.2019 укладено без проведення процедури конкурсних торгів, тому він не є належним чином вчинений та не має юридичної сили для сторін.

Також, скаржник зазначив, що надані позивачем документи на підтвердження своїх вимог стосуються іншого договору (№16/07-2019 від 16.07.2019), а не того, на підставі якого пред`явлені позовні вимоги у даній справі (№15/07-2019 від 15.07.2019).

В ході здійснення апеляційного провадження апелянтом заявлено клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення справи №910/6957/21 за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" до товариства з обмеженою відповідальністю "Спецсервіс ЛТД" про визнання недійсним договору поставки №15/07-2019 від 15.07.2019.

В судовому засіданні 20.09.2021 представник заявника просив не розглядати вказане клопотання.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню в частині задоволення позовної вимоги про стягнення 1 323 635,00 грн. основного боргу, з прийняттям нового - про відмову в її задоволенні, з наступних підстав.

Між Акціонерним товариством "Українська залізниця", як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецсервіс ЛТД", як постачальником, 15.07.2019 підписано Договір поставки № 15/07-2019 (надалі за текстом - Договір), згідно пункту 1.1. якого, постачальник зобов`язується у 2019 році поставити і передати у власність покупця товар, а також надати послуги по поставці цього товару, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити цей товар на умовах цього Договору.

Пунктами 2.2. та 2.3. Договору визначено, що покупець здійснює оплату товару, на підставі виставлених рахунків, протягом 20 робочих днів. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної.

Відповідно до пункту 2.5. Договору, замовник зобов`язується здійснювати розрахунки з виконавцями відповідно до рахунків, виставлених останнім, протягом 20 робочих днів, з моменту їх виставлення, але у будь-якому випадку до моменту початку чи завершення виконання робіт/надання послуг. Виставлення рахунку виконавцем здійснюється по факсу або електронній пошті.

Згідно з пунктом 4.1. Договору, ціни на товар зазначаються продавцем в накладних на кожну окрему партію товару.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вказував, що на виконання укладеного Договору № 15/07-2019, він, у період з липня 2019 року по листопад 2019 року здійснив поставку товару, який був отриманий відповідачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи накладними, а саме: № 1 від 17.07.2019 на суму 20 013,00 грн.; № 4 від 04.10.2019 на суму 137 088,00 грн.; № 18 від 18.10.2019 на суму 95 450,00 грн.; № 22 від 22.10.2019 на суму 191 900,00 грн.; № 23 від 23.10.2019 на суму 191 900,00 грн.; № 24 від 24.10.2019 на суму 482 395,00 грн.; № 25 від 25.10.2019 на суму 482 395,00 грн.; № 27 від 05.11.2019 на суму 9 144,00 грн.

За доводами позивача, заборгованість відповідача за поставку вказаного товару склала 1 323 635,00 грн., несплата якої і стала підставою для звернення ТОВ "Спецсервіс ЛТД" до суду з вимогою про її стягнення.

Також, враховуючи допущене відповідачем прострочення оплати вказаної заборгованості позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення 156 694,61 грн. пені, 21 325,02 грн. інфляційних втрат та 24 221,49 грн. 3% річних.

Місцевий господарський суд, задовольняючи вимогу про стягнення 1 323 635,00 грн. основного боргу, виходив з доведеності позивачем обставин поставки товару відповідачу за Договором № 15/07-2019 від 15.07.2019, що за висновком суду підтверджується наявними в матеріалах справи накладними: №1 від 17.07.2019 на суму 20 013,00 грн.; № 4 від 04.10.2019 на суму 137 088,00 грн.; № 18 від 18.10.2019 на суму 95 450,00 грн.; № 22 від 22.10.2019 на суму 191 900,00 грн.; № 23 від 23.10.2019 на суму 191 900,00 грн.; № 24 від 24.10.2019 на суму 482 395,00 грн.; №25 від 25.10.2019 на суму 482 395,00 грн.; № 27 від 05.11.2019 на суму 9 144,00 грн.

При цьому, суд першої інстанції визнав помилковими посилання в акті звірки взаєморозрахунків та накладних на інший Договір постачання №16/07-2019 від 16.07.2019, оскільки сторони не заявили суду про укладення такого договору.

Стосовно доводів відповідача про порушення порядку укладення Договору №15/07-2019 від 15.07.2019 (невідповідність процедури вимогам Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки у статутному капіталі АТ "Українська залізниця" державна частка перевищує 50 %, а тому закупівля товарів повинна проводитися шляхом електронних торгів), то місцевий господарський суд зазначив наступне.

Як вбачається із змісту пункту 4.1. укладеного сторонами Договору поставки № 15/07-2019 від 15.07.2019, загальна вартість закупівлі товарів та послуг з поставки товару є невизначеною і зазначається продавцем в накладних, виписаних на кожну окрему партію товару.

Таким чином, перевищення загальної вартості закупівлі в 1 мільйон гривень для товарів та послуг за Договором поставки № 15/07-2019 від 15.07.2019, є підставою для притягнення членів тендерного комітету або уповноваженої особи відповідача до відповідальності за порушення вимог Закону, проте не є підставою для висновку про нікчемність укладеного Договору.

Здійснивши вказані висновки, судом було задоволено позовну вимогу про стягнення основного боргу.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 156 694,61 грн. пені, 21 325,02 грн. інфляційних втрат та 24 221,49 грн. 3% річних суд встановив, що сторони у Договорі визначили моментом початку обрахування 20-денного строку для оплати за поставлений товар саме дату виставлення рахунку.

З огляду на те, що позивач не надав до суду копії рахунків з яких можна було б зробити висновок щодо дати їх виставлення відповідачу, а отже, чітко визначити дату початку нарахування пені, індексу інфляції та 3 % річних, суд не має можливості перевірити законність, обґрунтованість та правильність застосування штрафних санкцій та застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання згідно статті 625 Цивільного кодексу України.

Крім того, з наданого позивачем розрахунку ціни позову не можливо встановити по яким саме накладним відбулась часткова оплата та, відповідно, початкову дату прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 156 694,61 грн. пені, 21 325,02 грн. інфляційних втрат та 24 221,49 грн. 3% річних.

Рішення в наведеній частині (відмови у задоволенні вимог про стягнення пені, річних та інфляційних втрат) жодною із сторін не оскаржується.

В апеляційній скарзі відповідач вказує про відсутність підстав для стягнення з нього суми основного боргу в розмірі 1 323 635,00 грн., посилаючись, зокрема, на те, що укладенню договору № 15/07-2019 від 15.07.2019 мала передувати процедура закупівлі згідно Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки загальна ціна договору становить більше 2,6 млн. грн., а замовником за ним виступає юридична особо (АТ "Українська залізниця"), 100 % акцій якої закріплені в державній власності.

Колегія суддів, розглянувши матеріали даної справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, дійшла до висновку про необґрунтованість задоволення позову в частині стягнення 1 323 635,00 грн. основного боргу, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Підставою даного позову позивачем визначено обставини з неналежного виконання відповідачем умов договору поставки №15/07-2019 від 15.07.2019 в частині своєчасної та повної оплати отриманого за ним товару.

Відповідач, в свою чергу, в суді першої інстанції наголошував, зокрема, на обставинах невідповідності наведеного договору №15/07-2019 від 15.07.2019 положенням Закону України "Про публічні закупівлі".

При цьому, до Господарського суду міста Києва відповідачем подано зустрічну позовну заяву про визнання недійсним Договору поставки № 15/07-2019 від 15.07.2019 з клопотанням, в якому заявник просив суд поновити строк для подання зустрічної позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2020 у справі №910/9863/20 у задоволенні клопотання Акціонерного товариства "Українська залізниця" від 29.10.2020 про поновлення пропущеного строку на подання зустрічного позову відмовлено; зустрічну позовну заяву Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецсервіс Лтд" про визнання недійсним Договору поставки № 15/07-2019 від 15.07.2019 повернуто заявнику.

Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що відповідач подав зустрічну позовну заяву з порушенням строків, встановлених ч. 1 ст. 180 Господарського процесуального кодексу України, а у клопотанні про поновлення строку на пред`явлення зустрічного позову відповідачем не доведено поважності причин, які об`єктивно б перешкоджали йому звернутися до суду із зустрічним позовом у встановлений строк.

Вказана ухвала була залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 у справі №910/9863/20.

У зв`язку з наведеними обставинами Акціонерне товариство "Українська залізниця" у квітні 2020 року звернулось до Господарського суду міста Києва в загальному порядку з окремим позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецсервіс Лтд" про визнання недійсним Договору поставки №15/07-2019 від 15.07.2019, посилаючись на його укладення без проведення процедури конкурсних торгів (закупівлі), що є порушенням вимог ч.ч. 1,2 ст. 7 ст. 2, ч.ч. 3,4 ст. 36, п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про публічні закупівлі".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.07.2021 у справі №910/6957/21 у задоволенні вказаних позовних відмовлено, проте судом були встановлені наступні обставини.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2, 3 ст. 181 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається зі змісту спірного договору, сторони при його підписанні зазначили, що предметом договору є господарський товар, ветош, рукавички, металопрокат, запасні частини для залізничного транспорту і т.д. При цьому сторони не визначили найменування товару, який планується постачати із зазначенням виду, типу, розміру, кількості, якості такого товару, його пакування виробника та інших критеріїв, які б дозволяли визначити предмет поставки. Більше того, у судовому засіданні представники сторін вказували, що за вказаним договором постачався товар і не вказаний у договорі, зокрема паливно-мастильні матеріали. Вказане унеможливлює визначення предмету договору, а тому наявні підстави вважати, що сторони не досягли згоди щодо такої істотної умови договору, як предмет.

Крім того, вказаний договір не містить також такої істотної умови, як ціна договору, оскільки договір містить лише посилання на те, що ціни на товар зазначаються продавцем в накладних, виписаних на кожну окрему партію товару.

Ціна спірного договору є істотною умовою також з огляду на те, що від ціни залежить порядок його укладання. Так, відповідно до п. 1 та п. 2 Статут АТ "Українська залізниця" затвердженого постановою КМУ від 02.09.2015 №735 (в редакції постанови КМУ від 31.10.2018 №938) Акціонерне товариство "Українська залізниця" є юридичною особою, утворена як акціонерне товариство, 100 % акцій якого закріплюються в державній власності.

З метою забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції, правове регулювання укладення договорів щодо закупівлі товарів, робіт чи послуг у визначених законодавцем випадках має здійснюватись з урахування положень Закону України "Про публічні закупівлі" (далі - Закон).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

Частиною 1 ст. 2 Закону визначено, що закон застосовується до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень; до замовників, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень.

Під час здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники повинні дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель, установлених цим Законом, та можуть використовувати електронну систему закупівель з метою відбору постачальника товару (товарів), надавача послуги (послуг) та виконавця робіт для укладення договору.

У разі здійснення закупівель товарів, робіт і послуг без використання електронної системи закупівель, за умови, що вартість предмета закупівлі дорівнює або перевищує 50 тисяч гривень та є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники обов`язково оприлюднюють звіт про укладені договори в системі електронних закупівель відповідно до статті 10 цього Закону.

Таким чином, укладення позивачем договорів щодо закупівлі товарів, робіт чи послуг, має обов`язково відбуватись із визначенням ціни, оскільки саме від ціни договору, якщо предмет закупівлі дорівнює або перевищує 200 тисяч грн., залежить порядок укладення відповідного договору.

Отже, враховуючи те, що сторонами при підписанні спірного договору не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, вказаний договір не є укладеним відповідно до положень ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 181 Господарського кодексу.

Посилання на Акт звірки взаєморозрахунків, згідно якого загальна сума договору за 2019 рік становить більше двох мільйонів та на копії видаткових накладних на відвантаження відповідачем позивачу товарів на загальну суму 2264382 грн., як доказ виконання спірного договору, судом були відхилені, оскільки предметом спору є визнання недійсним договору №15/07-2019 від 15.07.2019, а наявні в матеріалах справи Акт звірки та видаткові накладні містять посилання на інший договір поставки - №16/07-2019 від 16.07.2019 і не можуть підтверджувати проведення господарських операцій саме за спірним договором.

Враховуючи вищезазначені обставини, зокрема те, що оспорюваний договір є неукладеним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним.

Зазначене рішення станом на момент прийняття даної постанови набрало законної сили та не було оскаржено жодною із сторін, що кожний із учасників даної справи підтвердив в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як роз`яснено п 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, рішення у справі №910/6957/21 не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі №910/9863/20, не можуть йому суперечити.

Стосовно доводів позивача про те, що обставини неукладеності договору №15/07-2019 від 15.07.2019, які встановлені в іншій справі №910/6957/21, не є для даної справи преюдиціальними, оскільки на момент прийняття оскаржуваного наразі рішення вони не існували, слід зазначити наступне.

Так, наслідком визнання договору неукладеним є те, що у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків за ним, тобто визнаючи договір неукладеним, тим самим встановлюється факт відсутності вчинення такого правочину взагалі.

Отже, не встановлення станом на момент ухвалення оскаржуваного наразі рішення, в судовому порядку в межах іншої справи обставин неукладеності договору, на підставі якого пред`явлено позовні вимоги в даній справі, не може бути підставою для стягнення заборгованості за таким правочином.

Окрім наведеного, слід зазначити, що відповідачем в межах даної справи наводилися доводи стосовно порушення порядку укладення договору №15/07-2019 від 15.07.2019 та відповідно обставини, які б перешкоджали суду першої інстанції самостійно здійснити оцінку вказаного правочину на предмет укладеності чи неукладеності, були відсутні.

До того ж, як було вказано вище, місцевий господарський суд визнав необґрунтованими наведені доводи відповідача та вказав, що перевищення загальної вартості закупівлі в 1 мільйон гривень для товарів та послуг за Договором поставки № 15/07-2019 від 15.07.2019, є підставою лише для притягнення членів тендерного комітету або уповноваженої особи відповідача до відповідальності за порушення вимог Закону.

За наведених обставин, колегією суддів не приймаються доводи позивача про відсутність впливу обставин неукладеності договору поставки № 15/07-2019 від 15.07.2019 на результат розгляду даної справи (правовідносини за яким є підставою позову).

Таким чином, оскільки за фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 323 635,00 грн. заборгованості за таким правочином (який є неукладеним), не підлягають задоволенню.

При цьому, колегією суддів враховується відсутність дій сторін, які б свідчили про те, що договір поставки № 15/07-2019 від 15.07.2019 фактично було ними виконано.

Суд зазначає, що наявні в матеріалах справи Акт звірки та видаткові накладні містять посилання на інший договір поставки - №16/07-2019 від 16.07.2019 і не можуть підтверджувати обставин проведення господарських операцій саме за спірним договором (№ 15/07-2019 від 15.07.2019).

Стосовно доводів позивача про те, що підтвердженням виконання договору поставки №15/07-2019 від 15.07.2019 є здійснення відповідачем оплат за поставлений на його підставі товар, слід зазначити, що матеріали даної справи не містять жодних доказів їх проведення за вказаним договором, а тому наведені обставини не знайшли свого підтвердження.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об`єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до невірних висновків в частині задоволення позову про стягнення 1 323 635,00 грн. основного боргу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню в частині задоволення позовної вимоги про стягнення 1 323 635,00 грн. основного боргу, з прийняттям нового - про відмову в її задоволенні. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 у справі №910/9863/20 (в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 156 694,61 грн. пені, 21 325,02 грн. інфляційних втрат та 24 221,49 грн. 3% річних) - залишається без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви, а також витрати на оплату професійної правничої допомоги покладаються на позивача.

Крім цього, на позивача підлягають покладенню також витрати з оплати судового збору за апеляційною скаргою відповідача.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 у справі №910/9863/20 задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 у справі №910/9863/20 скасувати в частині задоволення позовної вимоги про стягнення 1 323 635,00 грн. основного боргу та прийняти нове - про відмову в її задоволенні.

3. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 у справі №910/9863/20 - залишити без змін.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Спецсервіс ЛТД" (04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 21, офіс 501Б, ідентифікаційний код 43061873) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, місто Київ, вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) 29 781 грн. 78 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 23.09.2021 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Барсук

М.А. Руденко