ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"13" вересня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/1732/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф.

при секретарі судового засідання Кожухарь Є.І.

розглянувши справу №916/1732/21

За позовом: Приватного підприємства Святогора (79005, м. Львів, вул. Коцюбинського, 1/12Б, код 38037550)

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Новосанжарський молокозавод (65496, Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, Радужний масив ж/масиву Ульянівка, буд. 2, )

про стягнення 77 297,43грн.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство Святогора звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Новосанжарський молокозавод про стягнення 77 297,43грн.

Ухвалою від 22.06.2021р. судом, у порядку ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, позовну заяву Приватного підприємства Святогора було залишено без руху.

09.07.2021р. до господарського суду надійшла заява (вх. №18482/21/21) від Приватного підприємства Святогора про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 22.06.2021 року було відкрито позовне провадження у справі № 916/1732/21 за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач про місце, дату та час судових засідань повідомлявся судом за юридичною адресою. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

Відповідно до ч.7 ст.120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за можливості сповістити їх з допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

04.04.2018 між Приватним підприємством Святогора (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Новосанжарський молокозавод (Покупець) був укладений договір поставки товарів № 29, за умовами якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупцю миючі засоби (товар), а покупець зобов`язується приймати товар та здійснювати його оплату на умовах цього договору (п.1.1 договору).

Згідно п.1.2 договору, кількість, асортимент, найменування, ціна та загальна вартість відвіданої партії товару обмовляється у видаткових накладних, що мають силу специфікації і є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п.2.2 договору, в залежності від погоджених сторонами базісних умов поставки, постачальник здійснює поставку товару на наступних умовах: DAP (ІНКОТЕРМІС 2010): навантаження, доставка (транспортні затрати) здійснюються силами та за рахунок Постачальника за адресою/адресами Покупця (місце поставки) Полтавська область, смт. Нові Санжари, вул. Святотроїська, 11.

Датою поставки Товару є дата, що визначається Покупцем у видатковій накладній при отриманні Товару. Право власності на товар, а також всі ризики випадкової загибелі, пошкодження товару , переходить до покупця, з моменту фактичного отримання покупцем товару в місці поставки та підписання уповноваженим представником покупця видаткових накладних (п.2.3 договору).

Пунктом 3.3 Договору встановлено, що оплату за товар покупець здійснює па підставі видаткової накладної, у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання покупцем товару.

Позивач вказує, що на виконання умов договору ним було передано, а відповідачем було прийнято у власність соду кальциновану, соду каустичну, калію нітрат Е252 та хлорид кальцію 77% загальна вартість яких становить 60 530, 40грн.

Факт поставки зазначеного товару позивачем та його прийняття відповідачем підтверджується наявними видатковими накладними №РН-0000319 від 26.06.2018 та №РН-0000449 від 29.08.2018, які підписані представниками сторін.

Проте відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару не здійснив, внаслідок чого нього утворилась заборгованість в сумі 60 530,40грн.

Крім того в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки, відповідно до положень ст. 625 ЦК України позивачем було нараховано 3% річних в сумі 5 066грн. та інфляційні витрати в розмірі 11 701,03грн.

Невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки товару №29 від 04.04.2018р. стало підставою для звернення Приватного підприємства Святогора до суду з відповідним позовом для захисту свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно ст.. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено що, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

З матеріалів справи вбачається, що 04.04.2018 між Приватним підприємством Святогора (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Новосанжарський молокозавод (Покупець) був укладений договір поставки товарів № 29, за умовами якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупцю миючі засоби (товар), а покупець зобов`язується приймати товар та здійснювати його оплату на умовах цього договору (п.1.1 договору).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що на виконання договору поставки №29 від 04.04.2018р. позивачем було передано, а відповідачем було прийнято у власність соду кальциновану, соду каустичну, калію нітрат Е252 та хлорид кальцію 77% загальна вартість яких становить 60 530, 40грн. Факт поставки зазначеного товару позивачем та його прийняття відповідачем підтверджується наявними видатковими накладними №РН-0000319 від 26.06.2018 та №РН-0000449 від 29.08.2018, які підписані представниками сторін.

Пунктом 1 ст.691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. (ч. 1, ст. 692 Цивільного Кодексу України)

Абзацом 1 ч. 1. ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.3 Договору встановлено, що оплату за товар покупець здійснює па підставі видаткової накладної, у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання покупцем товару.

В той же час, судом встановлено що відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару не здійснив, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованості в сумі 60530,40грн. При цьому, відповідачем встановлені судом обставини належним чином не спростовано.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми отриманого та неоплаченого товару в сумі 60 530,40грн. є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

У відповідності до ч.2 ст.615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. З огляду на те, що умовами спірного договору не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за відповідний час прострочення грошового зобов`язання у гривневому вираженні.

Індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Позивачем було нараховано три відсотки річних в розмірі 5 066 грн. та інфляційних витрат в розмірі 11 701,03 грн.. Розглянувши надані позивачем розрахунки трьох відсотків річних та інфляційних витрат за прострочення виконання відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань, суд доходить висновку, що вказані розрахунки було здійснено позивачем обґрунтовано, з урахуванням приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Новосанжарський молокозавод трьох відсотків річних в розмірі 5 066грн. та інфляційних витрат в розмірі 11 701,03грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні Приватного підприємства Святогора є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи в зв`язку з чим підлягаю задоволення в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного підприємства Святогора (79005, м. Львів, вул. Коцюбинського, 1/12Б, код 38037550) до Товариства з обмеженою відповідальністю Новосанжарський молокозавод (65496, Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, Радужний масив ж/масиву Ульянівка, буд. 2, ) задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Новосанжарський молокозавод (65496, Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, Радужний масив ж/масиву Ульянівка, буд. 2, ) на користь Приватного підприємства Святогора (79005, м. Львів, вул. Коцюбинського, 1/12Б, код 38037550) основний борг в сумі 60 530 (шісдесят тисяч пятсот тридцять)грн. 40коп., 3% річних в сумі 5 066 (п`ять тисяч шістдесят шість)грн., інфляційні витрати в розмірі 11 701 (одинадцять тисяч сімсот одна)грн. 03 коп. та судовий збір 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 20 вересня 2021 р.

Суддя К.Ф. Погребна