ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2021м. ДніпроСправа № 904/4222/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі:

судді Колісника І.І.

за участю секретаря судового засідання Тертишної К.В.

та представників:

від позивача: Гемай В.В.;

від відповідача: Лисих Р.В. - адвокат

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро

до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна", м. Київ

про стягнення 64287,80 грн та виселення.

СУТЬ СПОРУ:

Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" заборгованості з орендної плати у сумі 3725,34 грн, неустойки у сумі 60562,46 грн та виселення відповідача з орендованого приміщення за адресою: м. Дніпро, проспект Слобожанський, 3.

Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору оренди № 12/02-6236-ОД від 18.04.2017 щодо орендної плати та своєчасного повернення об`єкта оренди за відповідним актом після закінчення 18.03.2020 строку дії договору, у зв`язку з чим позивач нарахував до стягнення з відповідача заборгованість у загальній сумі 64287,80 грн, з яких: 3725,34 грн - заборгованість з орендної плати за період з 18 березня 2020 року по грудень 2020 року; 60562,46 грн - неустойка відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України за період з 18 березня 2020 року по грудень 2020 року.

У відзиві на позов, який надійшов до суду 26.05.2021, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог та забезпечити розгляд справи в усіх судових засіданнях в режимі відеоконференції.

Заперечення проти позовних вимог обґрунтовані тим, що позивач не надав суду достатніх та допустимих доказів наявності у відповідача перед позивачем будь-якої заборгованості зі сплати орендної плати, у тому числі у сумі 3725,34 грн. Також відповідач вважає неправомірними позовні вимоги про стягнення неустойки за період, протягом якого позивач отримував орендну плату (в обсязі, на умовах та порядку, що передбачені договором), оскільки це є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне і теж саме порушення та приводить до фактичного стягнення потрійного розміру орендної плати. Наданий позивачем розрахунок неустойки відповідач вважає необґрунтованим з огляду на застосування ним 100% щомісячного розміру орендної плати за договором, у той час як відповідно до договору він має право лише на 70% від щомісячного розміру загальної орендної плати. Крім того, зазначаючи про відсутність своєї вини у виникненні спору, відповідач наголошує на недоцільності вимоги про виселення у зв`язку з тим, що відключення та демонтаж базової станції стільникового зв`язку, яка знаходиться в місті Дніпрі по проспекту Слобожанський, 3, призведе до відсутності та/або значного погіршення мобільного зв`язку мережі Vodafone у межах Амур-Нижньодніпровського району міста Дніпра.

20.07.2021 до канцелярії суду позивач подав відповідь на відзив, в якій повідомив, що на цей час відповідачем сплачено спірну суму орендної плати за користування приміщенням у повному обсязі, але твердження відповідача про належне виконання умов договору не відповідає дійсності. Позивач зазначає, що ПрАТ "ВФ Україна" повинно було звільнити орендоване приміщення за адресою: м. Дніпро, проспект Слобожанський, 3 по закінченню терміну договору оренди. Тому, посилаючись на положення частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позовна заява прийнята до розгляду з відкриттям провадження у справі за правилами загального позовного провадження відповідно до ухвали суду від 30.04.2021.

Ухвалою суду від 30.04.2021 провадження у справі було зупинено до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №910/11131/19.

Ухвалою суду від 24.05.2021 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 22.06.2021, за наслідками якого строк підготовчого провадження було продовжено до 23.08.2021 включно та відкладено підготовче засідання до 27.07.2021.

Ухвалою суду від 27.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.08.2021, після чого за клопотанням представника позивача оголошувалася перерва до 14.09.2021.

У судовому засіданні 14.09.2021 представники сторін надали пояснення по суті спору.

За наслідком судового засідання 14.09.2021 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Між Регіональним відділенням фонду державного майна України у Дніпропетровській області, правонаступником якого відповідно до наказу Фонду державного майна України № 39 від 17.01.2019 є Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (далі позивач, орендодавець), та Приватним акціонерним товариством "МТС Україна", яке в подальшому змінило найменування на Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна" (далі відповідач, орендар), укладено договір № 12/02-6236-ОД від 18.04.2017 оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності (далі договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене нерухоме майно частину даху, реєстровий номер 02497789.4.ДБЕЦРЕ591 (далі - майно), площею 39,65 кв.м, розміщене за адресою: м.Дніпро, пр. Слобожанський, 3, що перебуває на балансі ДП "ДДПІ житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроект" (далі балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 15.11.2016 і становить за незалежною оцінкою 156453,00 грн.

Майно передається в оренду з метою розміщення технічних засобів і антен операторів телекомунікацій, які надають послуги рухомого (мобільного) зв`язку, операторів, провайдерів телекомунікацій, які надають послуги доступу до Інтернету. Використання орендованого державного майна не за призначенням забороняється (пункт 1.2 договору).

За умовами пунктів 2.1, 2.2 договору орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у звіті про незалежну оцінку, складеному за Методикою оцінки. Обов`язок складання акта приймання-передавання майна в оренду покладається на орендодавця (пункти 2.3, 2.4 договору).

Відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) (далі Методика розрахунку) і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку лютий 2017 р. 2461,43 грн.

За змістом пункту 3.3 договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України.

Відповідно до пункту 3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні:

70% - до державного бюджету за місцем реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділенням казначейства, у розмірі 1723,00 грн;

30% - балансоутримувачу у розмірі 738,43 грн щомісяця, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря протягом дії договору.

Згідно з пунктом 3.12 договору у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Сторони передбачили, що у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язаний повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря (пункт 5.10 договору).

Згідно з пунктом 5.16 договору орендар зобов`язаний у разі свого наміру продовжити строк дії договору оренди, не пізніше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору оренди подати орендодавцю про це заяву з документами щодо виконання умов договору оренди (копія договору страхування державного майна, копія договору страхування цивільної відповідальності, платіжні доручення про сплату страхового платежу та ін.).

Цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 18 квітня 2017 року по 17 березня 2020 року включно (пункт 10.1 договору).

За змістом пункту 10.4 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

Чинність цього договору припиняється, серед іншого, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено (пункт 10.6 договору).

Відповідно до пункту 10.9 договору у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу.

Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання акта приймання-передавання між орендарем та балансоутримувачем, один примірник якого надається орендарем орендодавцю у двотижневий термін з моменту його підписання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря (пункт 10.10 договору).

За умовами пункту 10.11 договору якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

Відповідно до умов договору об`єкт оренди передано орендарю в платне користування за актом приймання-передачі від 18.04.2017 (а.с. 15).

Листом № 11-02-01869 від 03.04.2020 позивач звернувся до відповідача та балансоутримувача Дніпропетровського державного проектного інституту житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроект", в якому повідомив про припинення договору оренди з 18.03.2020 та просив терміново повернути орендоване майно за актом приймання-передачі балансоутримувачу (а.с. 18).

На підтвердження доказів надсилання зазначеного листа відповідачу позивач надав фіскальний чек від 17.04.2020, за змістом якого надсилання здійснено рекомендованим листом у складі згрупованих поштових відправлень за списком № 15022 (а.с. 19 - 21).

Позивач стверджує, що відповідач відповіді на лист № 11-02-01869 від 03.04.2020 не надав, заборгованість з орендної плати не сплатив і після закінчення строку дії договору оренди орендоване майно балансоутримувачу не повернув.

Наведені обставини й стали причиною спору.

Предметом доказування у справі є обставини, пов`язані з наявністю підстав щодо: сплати відповідачем заборгованості з орендної плати за період з березня по грудень 2020 року; стягнення з нього неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України за той самий період; виселення відповідача з орендованого приміщення.

При цьому щодо стягнення неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, предметом доказування є, зокрема, обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк (умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна тощо).

Відповідно до частини першої статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною першою статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).

Статтею 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Отже, виходячи із змісту частини першої статті 759 та частини першої статті 785 Цивільного кодексу України, договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17.

Подібні за змістом правові приписи містяться і в Законі України № 2269-XII від 10.04.1992 "Про оренду державного та комунального майна" (далі Закон № 2269-XII), чинного до 01.02.2020, де зазначено, що:

договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору (частина перша статті 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна");

передача об`єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди (частина перша статті 13 Закону № 2269-XII).

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 17 Закону № 2269-XII термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 157-IX від 03.10.2019 «Про оренду державного та комунального майна» (далі Закон № 157-IX), введеного в дію з 01.02.2020, договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.

Відтак, положення як Цивільного кодексу України, так і Законів України "Про оренду державного та комунального майна" передбачають можливість та умови продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах за відсутності заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

При цьому заява (повідомлення) орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу третього частини третьої статті 202 Цивільного кодексу України, згідно з якою односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, що наведене у статті 764 Цивільного кодексу України та у частині другій статті 17 Закону № 2269-XII, спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

Подібна правова позиція сформована Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду, що викладена у постанові від 05.08.2020 у справі № 921/163/19 (п.п. 6.10, 6.17).

Слід відзначити, що відповідно до умов договору та змісту наведених законодавчих приписів сторони не обмежені у праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом строку дії такого договору.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у його постановах від 02.07.2019 у справі № 906/742/18, № 906/743/18, № 906/746/18, від 16.07.2019 у справі №906/744/18, від 13.08.2019 у справі № 906/740/18, від 26.12.2019 у справі № 904/342/19.

Стверджуючи про припинення спірного договору оренди, позивач у справі посилається на звернення до відповідача та балансоутримувача листом № 11-02-01869 від 03.04.2020.

Відповідач щодо необхідності повернення орендованого майна не заперечив, доказів прийняття ним заходів до повернення об`єкта оренди за закінченням строку договору чи вчинення позивачем перешкод у його поверненні суду не надав. У судовому засіданні представник відповідача пояснив, що договір оренди № 12/02-6236-ОД від 18.04.2017 був укладений сторонами за результатом досягнення сторонами домовленостей щодо усіх істотних умов договору й спір щодо цього відсутній.

На підтвердження свого наміру продовжити договірні відносини відповідач надав суду копію заяви № ТД-21-04585 від 27.04.2020 на адресу позивача з проханням розглянути питання включення до Переліку першого типу нерухомого державного майна частини даху загальною площею 39,65 кв.м, за адресою: м. Дніпро, проспект Слобожанський, 3, що обліковується на балансі Державного підприємства "ДДПІ житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроект"/Лівобережна філія ДП "ДДПІ "Дніпроцивільпроект"; бажаний строк оренди до 5 років (а.с. 73).

Оцінюючи цей доказ, суд зауважує, що зазначена заява не є заявою відповідача у межах процедури продовження орендних відносин відповідно до пункту 5.15 договору: заява складена після припинення дії договору; не містить доказів надсилання на адресу позивача разом із документами щодо виконання умов договору оренди; не містить наміру відповідача продовжити строк дії саме договору № 12/02-6236-ОД від 18.04.2017, а спрямована на переукладення (поновлення) відносин із оренди нерухомого державного майна частини даху загальною площею 39,65 кв.м, розташованого за адресою: м. Дніпро, проспект Слобожанський, 3.

У будь-якому разі намагання відповідача домогтися згоди позивача на продовження користування орендованим майном після припинення 18.03.2020 договору № 12/02-6236-ОД від 18.04.2017 не впливає на правові наслідки закінчення правовідносин за цим договором і не звільняє його від відповідальності за несвоєчасне повернення об`єкта оренди. Перешкод у поверненні об`єкта оренди позивач відповідачу не чинив.

Доказів повернення спірного об`єкта оренди балансоутримувачу в порядку, визначеному пунктом 10.10 договору, відповідач суду не надав.

Отже, неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії договору відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), а тому існують усі правові підстави для застосування до відповідача відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України неустойки, розрахованої за безпідставне користування спірним об`єктом оренди за період з 18 березня 2020 року по грудень 2020 року.

Так, згідно частини другої статті 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Перевіркою розрахунку неустойки на загальну суму 60562,46 грн судом виявлено арифметичну помилку при визначенні позивачем неустойки за користування об`єктом оренди у листопаді 2020 року. Фактично за цей місяць неустойка становить не 6526,64 грн, а на 0,02 грн менше - 6526,62 грн із розрахунку орендної плати за цей місяць 3262,31 грн (3262,31х2 = 6526,62).

Відтак, заявлена позивачем до стягнення загальна сума неустойки підлягає зменшенню до 60562,44 грн (60562,46 0,02 = 60562,44).

Заперечення відповідача щодо визначеної позивачем неустойки із розрахунку 100% орендної плати судом не приймаються, оскільки встановлений пунктом 3.6 договору порядок розподілу надходжень зі сплати орендарем (наймачем) орендної плати (70% - до державного бюджету за місцем реєстрації орендаря, 30% - балансоутримувачу) не впливає на передбачене частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України право позивача як власника майна та орендодавця (наймодавця) вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення її повернення.

Позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з орендної плати у сумі 3725,34 грн за період користування відповідачем об`єктом оренди з 18 березня 2020 року по грудень 2020 року задоволенню не підлягають з наступних підстав.

На момент вирішення спору по суті обидві сторони стверджують про відсутність зазначеної заборгованості з орендної плати внаслідок її повної сплати відповідачем. Утім, жодних доказів на підтвердження здійснених розрахунків за орендною платою сторонами не надано, що унеможливлює перевірку судом правильності розрахунку в частині цих позовних вимог.

Крім того, стосовно можливості одночасного стягнення за період користування майном після припинення договору орендної плати та неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України , слід враховувати таке.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (частина перша статті 762 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Зі змісту наведених норм вбачається, що договір оренди є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку його дії зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення такого договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором оренди є правомірним, якщо воно відповідає його умовам та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, статей 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Відтак, користування майном після припинення договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 Цивільного кодексу України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 Цивільного кодексу України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

Отже, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії договору оренди не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Наведений підхід у регулюванні орендних правовідносин, вочевидь, не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України).

З викладеного вбачається, що обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору оренди (до спливу строку його дії), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Водночас, неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору оренди - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення вказаного договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Тому, яким би способом у договорі оренди не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення такого договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 Цивільний кодекс України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений вказаною нормою).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.

Враховуючи встановлені судом факти припинення договору внаслідок закінчення строку, на який його було укладено та неповернення відповідачем майна з оренди в порядку, передбаченому пунктом 10.10 договору, позовна вимога про виселення відповідача з орендованого приміщення є обґрунтованою.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача неустойки в сумі 60562,44 грн та виселення відповідача з орендованого приміщення частини даху площею 39,65 кв.м за адресою: м. Дніпро, проспект Слобожанський, 3.

Щодо покладення на відповідача заявлених позивачем судових витрат, у тому числі 40,00 грн за пересилання поштової кореспонденції відповідачу, суд зазначає таке.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (частина перша статті 124 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом частини другої статті 128 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

На підтвердження цих витрат позивач суду надав фіскальні чеки про надсилання на адресу відповідача копії позову з додатками на суму 25,70 грн та про надсилання відповіді на відзив на суму 25,70 грн (а.с. 5, 103).

З урахуванням викладеного та відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України на відповідача покладаються судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: судовий збір у сумі 4408,46 грн (60562,44х2270,00/64287,80 = 2138,46; 2138,46 = 2270,00 = 4408,46) та судові витрати, пов`язані з пересиланням поштової кореспонденції у сумі 37,68 грн (60562,44х40,00/64287,80 = 37,68).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 20, 73-79, 86, 91, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" про стягнення заборгованості з орендної плати у сумі 3725,34 грн, неустойки у сумі 60562,46 грн та виселення відповідача з орендованого приміщення за адресою: м.Дніпро, проспект Слобожанський, 3, задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15, ідентифікаційний код 14333937) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (49000, м. Дніпро, вул. Центральна, буд. 6, ідентифікаційний код 42767945) неустойку у сумі 60562,44 грн, судовий збір у сумі 4408,46 грн, судові витрати з пересилання поштової кореспонденції відповідачу в сумі 37,68 грн.

Виселити Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна" (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15, ідентифікаційний код 14333937) з орендованого приміщення частини даху площею 39,65 кв.м за адресою: м. Дніпро, проспект Слобожанський, 3.

У решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України, з урахуванням підпункту 17.5 підпункту 17 пункту 1 розділу XI "Перехідні положення" цього Кодексу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 23.09.2021.

Суддя І.І. Колісник