ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року Справа № 923/518/21

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. за участю секретаря судового засідання Горголь О. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: керівника Херсонської окружної прокуратури Херсонської області, м. Херсон, вул.Тираспільська, 5-а в інтересах держави в особі

позивача-1: Херсонської обласної ради, м. Херсон, пл. Свободи, 1, код ЄДР 24121079,

позивача-2: Південного офісу Держаудитслужби України, м. Одеса, вул. Канатна, 83, код ЄДР 40477150,

до відповідача-1: приватного підприємця Баришевської Ганни Федорівни, АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ,

до відповідача-2: комунального некомерційного підприємства "Херсонський обласний дитячий пульмонологічний санаторій "Дніпро" Херсонської обласної ради, м. Херсон, вул. Кримська, 145, код ЄДР 01984056,

про визнання недійсним договору

За участю:

прокурора: Коваленко Т.О.,

від позивача-1: не прибув,

від позивача-2: не прибув,

від відповідача-1: не прибув,

від відповідача-2: Остапенко О.М., головний бухгалтер,

встановив:

Провадження у справі відкрито 20.04.2021 за позовною заявою керівника Херсонської окружної прокуратури з вимогою про визнання недійсним договору № 2, укладеного комунальним некомерційним підприємством "Херсонський обласний дитячий пульмонологічний санаторій "Дніпро" Херсонської обласної ради та ПП Баришевською Г.Ф. 20.01.2021 року.

До суду 28.04.2021 відповідачем 2 подано заяву про долучення документів до матеріалів судової справи (а.с. 79).

Від позивача 1 до суду 06.05.2021 надійшли письмові пояснення з приводу заявлених прокурором вимог (а.с. 89-92).

Позивачем 2 до суду 11.05.2021 подані пояснення (а.с. 95-98).

До суду 24.05.2021 повернуто поштове відправлення, яке містить копію ухвали суду від 11.05.2021 року, адресоване відповідачу 1, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 114-117).

Прокурором 15.06.2021 до суду подані пояснення (а.с. 119-127).

До суду 12.07.2021 повернуто поштове відправлення, яке містить копію ухвали суду від 17.06.2021 року, адресоване відповідачу 2, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 135-137).

Ухвалою від 13.07.2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 04.08.2021 року.

У зв`язку із закінченням 5-річного строку повноважень судді Павленко Н.А., розпорядженням керівника апарату від 02.08.2021 призначено повторний авторозподіл, за результатами якого справу передано судді Литвиновій В.В.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. від 03.08.2021 року: прийнято справу до свого провадження; призначено розгляд справи по суті на 15.09.2021 року.

Вищезазначені копії ухвал суду направлялися відповідачу 1 - приватному підприємцю Баришевській Ганні Федорівні на адресу: АДРЕСА_2 .

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 39), місцезнаходженням вказаної фізичної особи-підприємця є: АДРЕСА_2 .

Згідно із ч. 7 ст. 120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

За таких обставин і правових підстав, суд вважає, що відповідач 1 був належним чином повідомлений про дату, місце і час розгляду справи.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає за можливим здійснити розгляд справи за відсутності відповідача 1.

У судовому засіданні прокурор позовну заяву підтримав та просив позовні вимоги задовольнити повністю, виходячи з наступного.

Прокурор вказує на те, що ним встановлено порушення вимог законодавства щодо додержання правових та економічних засад здійснення закупівлі продуктів харчування комунальним некомерційним підприємством «Херсонський обласний дитячий пульмонологічний санаторій «Дніпро» Херсонської обласної ради під час укладення 20.01.2021 договору № 2 на постачання продуктів харчування, з ПП Баришевською Г.Ф.

У оскарженому договорі, як вказує прокурор, не визначено конкретного найменування, кількість, асортимент та якість товару, а отже, не визначено предмет договору.

Прокурор також вказує, що відповідач 1 і відповідач 2 не домовились щодо ще однієї істотної умови договору, а саме ціни, оскільки в договорі не вказана ціна за одиницю товару, а лише зазначено загальну суму договору.

За таких обставин, прокурор посилається на те, що договір укладено з порушенням вимог ст.ст. 628, 638 ЦК України, ст.ст. 180, 189 ГК України, так як сторони не погодили усіх істотних умов договору відповідно до ст. 180 ГК України, у зв`язку із чим, на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, просить визнати договір № 2 від 20.01.2021 недійсним.

Позивача 1 не підтримав позов в частині визначення Херсонської обласної ради позивачем з наступних підстав.

Позивач 1 посилається на те, що відсутні підстави вважати Херсонську обласну раду компетентним органом, який має право відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства у сфері закупівель товарів та послуг. Оскільки Херсонська обласна рада не є в даному випадку органом, уповноваженими здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, тому позов, як вказує позивач 1, не може бути пред`явлений в інтересах держави в особі вказаного органу місцевого самоврядування.

Позивач 2 вказує на те, що Управління Південного офісу Держаудитслужби в Херсонській області, яке діє від імені та в інтересах Південного офісу Держаудитслужби, не має правових підстав здійснювати представництво у справі № 923/518/21, оскільки підставою для подачі позову є результати перевірки, досліджень тощо, проведених органами прокуратури в межах наданих повноважень Закону України «Про прокуратуру» та позаяк підставою для звернення до суду в даній справі не є результати державного фінансового контролю.

Відповідач 2 повідомив суд у своїй заяві (а.с.79) про припинення дію договору у зв`язку з його виконанням.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши прокурора, представників сторін, які прибули у судове засідання, суд встановив такі обставини.

Комунальним некомерційним підприємством "Херсонський обласний дитячий пульмонологічний санаторій "Дніпро" Херсонської обласної ради (далі - відповідач 2, КНП, Покупець) 20.01.2021 укладено договір № 2 купівлі-продажу продуктів харчування з приватним підприємцем Баришевською Ганною Федорівною (далі - відповідач 1, ПП, Продавець) (далі - Договір, а.с. 36-37), інформацію про що 22.01.2021 розміщено на веб-порталі уповноваженого органу з питань закупівель «Prozorro» (№ оголошення UA-2021-01-22-005931-b).

Згідно із пунктом 1.1 Договору, Постачальник зобов`язується поставити Покупцю масло вершкове, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей товар на умовах договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору, постачальник зобов`язується поставити покупцю товар на загальну суму 40 000 грн.

Пунктами 2.2-2.3 Договору визначено, що постачальник зобов`язується забезпечити передачу товару Покупцю на умовах і в строки, передбачені у цьому договорі, гарантує належну якість товару, відповідну вимогам нормативних документів, а покупець зобов`язується прийняти товар згідно накладних, в яких вказана кількість, ціна та загальна сума товару.

Відповідно до п. 3.1 Договору вказано, що оплата проводиться тільки після отримання товару згідно накладних та рахунку протягом 7 робочих днів.

Пунктом 7.1 визначено, що договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2021 року.

Відповідачами 1, 2 укладено 28.04.2021 додаткову угоду № 15 до Договору (а.с. 85).

Згідно із вказаної додаткової угоди, сторони домовилися змінити п. 2.1 розділу 2 Договору і викласти його в наступній редакції: « 2.1. Постачальник зобов`язується поставити Покупцю товар на загальну суму 14 729 грн 20 коп (чотирнадцять тисяч сімсот двадцять дев`ять грн. 20 коп)».

За видатковими накладними (а.с. 80-84), відповідачем 1 поставлено відповідачу 2 товар на суму 14 729, 20 грн.

КНП "Херсонський обласний дитячий пульмонологічний санаторій "Дніпро" Херсонської обласної ради сплачено за поставлений товар ПП Баришевській Г.Ф. 10 189, 00 грн (а.с. 62-67).

Вирішуючи спір по суті, суд виходить із наступного.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Із урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 по справі № 905/1227/17).

Із оспорюваного Договору вбачається, зокрема, що, згідно умов п. 1.1. та п. 2.3 Договору, Постачальник зобов`язується поставити Покупцю вершкове масло, в подальшому - Товар, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей Товар на умовах Договору. Покупець зобов`язується прийняти Товар згідно накладних, в яких вказана кількість, ціна та загальна сума Товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 3-5 ст. 180 ГК України визначено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні (ч. 1 ст. 669 ЦК України).

У той же час, із оспорюваного Договору, у тому числі його пунктів 1.1 та 2.3, неможливо встановити, які конкретно продукти будуть поставлені відповідачем 1.

Отже, суд виходить із того, що у Договорі сторонами не було визначено предмет договору і не були дотримано вимог, у тому числі ч. 4 ст. 180 ГК України.

Також, як судом було зазначено вище, частиною 5 ст. 180 ГК України визначено, що ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Зі змісту Договору, зокрема п. 2.1, вбачається, що Постачальник зобов`язується поставити Покупцю Товар на загальну суму 40 000 грн.

Пунктом 2.3 Договору визначено, що Покупець зобов`язується прийняти Товар згідно накладних, в яких вказана кількість, ціна та загальна сума Товару.

При цьому суд погоджується з аргументами прокурора щодо того, що накладні, на підставі яких встановлюється ціна на зумовлений товар, підтверджують лише виконання договірних зобов`язань, але не можуть доводити узгодження таких істотних умов договору, як предмет та ціна на момент його укладення, оскільки платіжні доручення (накладні) містять інформацію про отримання/передачу товарів і фактично завершають операцію купівлі-продажу між продавцем і покупцем, і не є складовою частиною Договору.

Із Договору вбачається, що відповідачі 1, 2 не домовились щодо ще однієї істотної умови договору, а саме ціни у розумінні ст. 189 ГК України.

Так, в Договорі (п. 6.2) не вказана ціна за одиницю товару, а лише зазначено загальну суму договору.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 189 ГК України, ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору.

Отже, оспорюваний Договір укладено КНП "Херсонський обласний дитячий пульмонологічний санаторій "Дніпро" Херсонської обласної ради із ПП Баришевською Г.Ф. із порушенням вимог, у тому числі ст.ст. 628, 638 ЦК України, ст.ст. 180, 189 ГК України, так як сторони не погодили усіх істотних умов договору.

Пунктом 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними передбачено, що, зокрема не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими) відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами).

Водночас визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд мас розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Згідно до п 2.5, п. 2.1.3 (абз 5), и.2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як передбачено п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 20.3 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із п.п. 2.1, 2.5.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.13 № 11, загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Надаючи оцінку аргументам прокурора і сторін суд виходить із наступних міркувань.

Щодо аргументів прокурора про порушення відповідачем 2 - КНП "Херсонський обласний дитячий пульмонологічний санаторій "Дніпро" Херсонської обласної ради принципів здійснення публічних закупівель, встановлених ст. 5 ЗУ «Про державні закупівлі», зокрема недискримінації учасників та рівного ставлення до них через не оприлюднення закупівлі продуктів харчування (масла вершкового) в річному плані закупівель на 2021 рік, то суд ставиться до них скептично з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Частиною 4 ст. 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Вищезазначне положення кореспондується із ч. 1 ст. 74 ГПК України, відповідно до якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У той же час, прокурором до матеріалів справи не надано доказів, які б підтверджували його аргументи щодо не оприлюднення відповідачем 2 закупівлі продуктів харчування (масла вершкового) в річному плані закупівель на 2021 рік.

З приводу аргументів позивачів 1, 2, що вони не є уповноваженими здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах і не можуть бути позивачами у даній справі, то суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.

У позовній заяві у даній справі керівником Херсонської окружної прокуратури Херсонської області визначено Херсонську обласну раду як позивача.

У рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" визначено, як орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Згідно із правовою позицією Великої Палата Верховного Суду у справі № 912/2385/18, суд повинен вирішити питання чи є позивач (особа, в інтересах якої поданий прокурором позов) тією заінтересованою особою, про яку йдеться в ч. 2 ст. 4 ГПК України. При цьому при вирішенні такого питання суд повинен виходити з характеру спірних правовідносин та оцінки конкретних фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 7 Конституції України, в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Частиною 4 ст. 140 Конституції України передбачено, що органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - № 280/97-ВР від 21.05.1997), місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами (ст. 10 Закону № 280/97-ВР від 21.05.1997).

Відповідно до ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно із ч. 2 ст. 143 Конституції України, обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

Частинами 1,3 ст. 16 Закону № 280/97-ВР від 21.05.1997 передбачено, що органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад (ч. 4 статті 60 Закону № 280/97-ВР від 21.05.1997)

Стаття 145 Конституції України встановлює, що права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.

Згідно із ст. 4 Закону № 280/97-ВР від 21.05.1997, місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах: судового захисту прав місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 18-1 Закону № 280/97-ВР від 21.05.1997, орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Водночас положеннями нормативно-правових актів, які стосуються діяльності органів місцевого самоврядування, не можуть бути визначені конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутись до суду, оскільки зазначене було б неправомірним обмеженням повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпечення здійснення судового захисту інтересів держави.

Функції місцевого самоврядування, під якими розуміють основні напрямки діяльності територіальних громад, органів місцевого самоврядування по вирішенню завдань місцевого самоврядування (муніципальної діяльності). Найважливішими з них є у тому числі володіння, використання та управління комунальною власністю.

Отже, однією з функцій Херсонської обласної ради, як органу місцевого самоврядування, є управління комунальною власністю у тому числі КНП "Херсонський обласний дитячий пульмонологічний санаторій "Дніпро" Херсонської обласної ради, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Херсонської області.

За таких обставин і правових підстав, Херсонська обласна рада для забезпечення виконання функції управління комунальною власністю та з метою захисту інтересів територіальних громад Херсонської області має право звертатися до суду з позовною заявою.

Також ст. 17 Закону № 280/97-ВР від 21.05.1997 врегульовано відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад. Відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 1.4 статуту КНП "Херсонський обласний дитячий пульмонологічний санаторій "Дніпро" Херсонської обласної ради (далі - Статут, а.с. 38-52) передбачено, що заклад перебуває у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Херсонської області та підпорядкований, підзвітний та підконтрольний Засновнику.

Пунктами 5.3.2, 7.1, 7.3 Статуту передбачено, що відповідач 2 фінансується з бюджетних коштів; управління підприємством здійснює засновник - Херсонська обласна рада; засновник затверджує фінансовий план підприємства та контролює його виконання.

Згідно із ст. 43, ч. 4 ст. 60 Закону № 280/97-ВР від 21.05.1997, обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Зважаючи на вищевикладене, суд виходить із того, що Херсонська обласна рада, як власник, засновник наділена повним обсягом прав та повноважень щодо захисту інтересів держави з указаних питань.

Суд звертає увагу, що неефективне витрачання коштів місцевого бюджету комунальнами закладами, засновником яких є Херсонська обласна рада, порушує економічні інтереси територіальної громади. Отже, Херсонська обласна рада, як орган місцевого самоврядування, здійснюючи управління відповідачем 2, наділена законом повноваженнями захищати інтереси територіальної громади в суді.

Також п. 10.4 Статуту закріплені повноваження Засновника щодо здійснення контролю за фінансово-господарською діяльністю підприємства; підприємство надає за вимогою засновника у встановлений ним термін, бухгалтерський звіт та іншу документацію та інформацію стосовно будь-яких напрямків своєї діяльності; підприємство забезпечує безперешкодний доступ засновника до приміщень та документів підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону № 280/97-ВР від 21.05.1997, виконавчий апарат районної, обласної ради забезпечує здійснення радою повноважень, наданих їй Конституцією України, цим та іншими законами.

Так, відповідно до Положення про управління розвитку об`єктів спільної власності територіальних громад області виконавчого апарату Херсонської обласної ради, затвердженого розпорядженням голови Херсонської обласної ради № 22 від 10.02.2017 «Про затвердження положення про управління розвитку об`єктів спільної власності територіальних громад області виконавчого апарату Херсонської обласної ради і внесення відповідних змін до деяких розпорядчих актів» (далі - Положення), в структурі виконавчого апарату Херсонської обласної ради діє управління розвитку об`єктів спільної власності територіальних громад області, яке сприяє реалізації повноважень Херсонської обласної ради в економічній і бюджетній сферах та повноважень щодо обліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області і управління ними з метою ефективного та раціонального використання майна.

Згідно із п. 2.1.1. Положення, основним завданням Управління є проведення аналізу стану економіки області, фінансово-господарської діяльності юридичних осіб - об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області; здійснення аналізу з питань ефективності, економічності та результативності діяльності підприємств, установ і організацій та напрямків, що фінансуються з обласного бюджету, в повному обсязі або з окремих питань (на певних етапах). За результатами проведеного аналізу підготовка звітів, висновків та відповідних рекомендацій.

Пунктом 2.2. Положення до основних функцій Управління належать: моніторинг та аналіз фінансово-економічних показників діяльності об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ і міст області; надання висновків і рекомендацій щодо вдосконалення системи управління на підприємствах, в установах та організаціях, запобігання фактам незаконного, неефективного та нерезультативного використання бюджетних коштів та майна, виникненню помилок чи інших недоліків у їх діяльності; здійснення представництва інтересів Ради в судах та інших органах під час розгляду правових питань і спорів.

Для виконання завдань та обов`язків Управління має право безоплатно отримувати від органів місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, правоохоронних та інших органів, підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності інформацію, довідки, документи та інші матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань.

Отже, Херсонська обласна рада, маючи у складі свого виконавчого апарату управління розвитку об`єктів спільної власності територіальних громад області виконавчого апарату Херсонської обласної ради, має органи та механізми контролю за використанням фінансових ресурсів утвореним нею закладом.

За таких обставин і правових підстав, Херсонська обласна рада, як засновник закладу, який фінансує його діяльність, здійснює управління ним, має повноваження контролю за його діяльністю та є уповноваженим органом в правовідносинах, оскільки могла контролювати питання ефективного використання бюджетних коштів при укладенні договору про закупівлю продуктів харчування та додаткових угод до нього та захисти порушений інтерес у суді, а тому прокурором вірно визначено Херсонську обласну раду як позивача в справі № 923/518/21.

Наведений висновок у подібних правовідносинах щодо належності визначення органу місцевого самоврядування в якості позивача у справі викладено, у тому числі у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі 911/1497/18.

Окрім того, у позовній заяві у даній справі керівником Херсонської окружної прокуратури Херсонської області визначено Південний офіс Держаудитслужби України як позивача.

Статтею 5 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" визначено, що контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України "Про публічні закупівлі", проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування.

Статтею 10 Закону «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» визначено права органу державного фінансового контролю, у тому числі пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства (п. 7); звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (п. 10) та при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (п. 13).

Положення про Державну аудиторську службу України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 (п. п. З, 4, 9 ч. 4), визначає аналогічні повноваження органу контролю.

Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення).

Пунктами 27, 28 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550, встановлено, що за зверненням правоохоронного органу органи державного фінансового контролю в межах своєї компетенції проводять планові та позапланові виїзні ревізії за місцезнаходженням об`єкта контролю. У разі ненадання правоохоронним органом рішення суду про проведення позапланової виїзної ревізії, але за наявності у зверненні правоохоронного органу фактів, що свідчать про порушення вимог законів, контроль за дотриманням яких віднесено до компетенції органу державного фінансового контролю, можливе включення ревізії об`єкта контролю до плану проведення заходів державного фінансового контролю на наступний плановий період за умови, що така установа не ревізувалася органами державного фінансового контролю у плановому порядку протягом поточного календарного року.

За таких обставин і правових підстав, Південний офіс Держаудитслужби України є органом уповноваженим на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах.

Отже, прокурором правомірно визначено уповноважений орган, оскільки у Державної аудиторської служби України як центрального органу виконавчої влади та її міжрегіональних підрозділів, що реалізують державну політику у сфері державного фінансового контролю, наявні повноваження щодо звернення до господарського суду з позовами, а отже, позивач 2 є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель (аналогічний висновок у подібних правовідносинах щодо визначення позивачем у справі офісу Держаудитслужби викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 № 912/2385/18 (пункти 58-60); об`єднаної палати Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17; Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 911/1534/19, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18, від 17.04.2019 № 923/560/18, від 15.05.2019 у справі 911/1497/18, від 10.04.2019 у справі № 909/569/18, віді6.04.2019 у справі № 925/650/18).

Також позивач 2 посилається лише на одну правомочність органу контролю, видаючи її за єдино можливий варіант реагування на виявлені порушення.

Також, про помилковість аргументів позивача 2 свідчить і позиція Великої Палати Верховного Суду у справі 912/2385/18 (пункти 38-40).

Так, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені (постанова Верховного Суду України від 13.06.2017 у справі № п/800/490/15).

Суд виходить з того, що незастосування Південним офісом Держаудитслужби України наданих повноважень є свідченням невиконання ним обов`язків, покладених на орган законом із метою захисту порушених інтересів держави.

При цьому, прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист відповідних прав та інтересів (аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18).

За таких обставин, суд погоджується з аргументом прокурора про те, що невжиття Південним офісом Держаудитслужби України, після отримання інформації від прокурора, заходів на усунення порушень, свідчить про бездіяльність, а отже, про правомірність звернення прокурора з даним позовом, а саме про наявність виключного випадку для представництва прокурором інтересів держави в особі органу контролю.

При визначенні органу, в інтересах якого пред`являється позов, прокурор не повинен перелічувати усі без винятку органи, уповноважені державою на здійснення повноважень із захисту інтересів держави у відповідному спорі, оскільки, згідно зі статтею 53 Господарського процесуального кодексу України та статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурору достатньо довести, що орган, в інтересах якого заявлено позов, уповноважений на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах і суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи прокурора щодо наявності чи відсутності повноважень органу (-ів) влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18 та від 25.02.2021 у справі № 912/9/20.

Отже, Південний офіс Держаудитслужби України є належним органом, уповноваженим державою здійснювати функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель.

Щодо аргументів відповіда 2 про те, що Договір станом на 28.04.2021 припинив свою дію, у зв`язку з його фактичним виконанням, то суд ставиться до них критично з огляду на таке.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як судом вже було зазначено вище, з матеріалів справи вбачається, що, відповідно до п. 2.1 Договору, відповідач 1 зобов`язується поставити відповідачу 2 товар на загальну суму 40 000 грн.

Відповідачами 1, 2 укладено 28.04.2021 додаткову угоду № 15 до Договору, згідно із якої, сторони домовилися зменшити загальну суму Договору до 14 729 грн 20 коп.

Згідно із видатковими накладними, ПП Баришевською Г.Ф. поставлено КНП "Херсонський обласний дитячий пульмонологічний санаторій "Дніпро" Херсонської обласної ради товар на суму 14 729, 20 грн.

У той же час, згідно матеріалів справи, КНП "Херсонський обласний дитячий пульмонологічний санаторій "Дніпро" Херсонської обласної ради сплачено за поставлений товар ПП Баришевській Г.Ф. 10 189, 00 грн.

Отже, у суду відсутні докази щодо повного розрахунку відповідача 2 за поставлений відповідачем 1 товар за Договором.

Окрім того, суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Із цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний спосіб.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Момент недійсності правочину врегульовано ст. 236 ЦК України та передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Суд виходить з тих міркувань, що у справах про визнання правочинів (договорів) недійсними предметом спору є саме дійсність/не дійсність договору, тобто відповідність його умов вимогам чинного на момент укладення цього договору законодавства. Наслідком такої невідповідності є прийняття судом рішення про визнання договору недійсним.

У випадку припинення договору з підстав, не пов`язаних з його недійсністю припиняються зобов`язання за даним договором.

Отже, так як предметом спору у цій справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору не може бути підставою для припинення провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин аналогічна правова позиція сформульована у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, що є відступом від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 23.12.2015 у справі № 3-1143гс15).

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги керівника Херсонської окружної прокуратури Херсонської області у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», у разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Отже, витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідачів порівну.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

1.Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2.Визнати недійсним договір купівлі-продажу №2 від 20.01.2021 року, укладений між комунальним некомерційним підприємством "Херсонський обласний дитячий пульмонологічний санаторій "Дніпро" Херсонської обласної ради (код ЄДР 01984056, м. Херсон, вул. Кримьска, 145) та приватним підприємцем Баришевською Ганною Федорівною (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

3.Стягнути з приватного підприємця Баришевської Ганни Федорівни (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Херсонської обласної прокуратури (код ЄДР 04851120, м. Херсон, вул. Михайлівська, 33) 1135,00 грн. (одну тисячу сто тридцять п`ять гривень 00 коп.) судових витрат.

4.Стягнути з комунального некомерційного підприємства "Херсонський обласний дитячий пульмонологічний санаторій "Дніпро" Херсонської обласної ради (код ЄДР 01984056, м. Херсон, вул. Кримьска, 145) на користь Херсонської обласної прокуратури (код ЄДР 04851120, м. Херсон, вул. Михайлівська, 33) 1135,00 грн. (одну тисячу сто тридцять п`ять гривень 00 коп.) судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (підпункт 17.5 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено 15.09.2021 р.

Суддя В.В.Литвинова