СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2021 р. Справа № 922/1130/21

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А., суддя Пелипенко Н.М.

за участю секретаря судового засідання Гаркуши О.Л.

за участю представників:

позивача - Капленко Г.С. (директор), Примак О.М. (адвокат; ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1061717 від 14.09.2021)

відповідача - Іващук О.С. (довіреність № 86 від 27.08.2021)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс», м. Харків (вх. № 1926 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 26.05.2021 у справі № 922/1130/21 (суддя Аюпова Р.М.; повне рішення складено 31.05.2021)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест», м. Запоріжжя,

до Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс», м. Харків,

про стягнення коштів в розмірі 197222,41 грн,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року позивач - ТОВ «Росторг-Інвест» звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс» про стягнення 178514,76 грн основної заборгованості, 8457,67 грн - пені; 2081,40 грн - 3% річних, 8168,58 грн - інфляційних втрат за неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки №1/П-2020 від 30.04.2021. Також позивач просив суд стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу в сумі 11444,45 грн та 2958,35 грн витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що відповідач в порушення умов Договору поставки №1/П-2020 від 30.04.2020, не оплатив поставлений позивачем за видатковою накладною № 272 від 19.10.2020 товар на загальну суму 178514,76 гривень.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.05.2021 у справі № 922/1130/21 у задоволенні позову відмовлено частково. Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс» на користь ТОВ «Росторг-Інвест» заборгованість у розмірі 178514,76 грн, 3% річних у розмірі 1802,62 грн, інфляційні втрати у розмірі 8168,58 грн, пеню у розмірі 8457,67 грн, судовий збір в розмірі 2954,16 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 11428,43 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу, суд першої інстанції встановив, що відповідач в порушення пункту 3.3. Договору, не виконав свого обов`язку з оплати поставленого позивачем товару на загальну суму 178514,76 гривень.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені та інфляційних втрат задоволені судом першої інстанції в повному обсязі, з посиланням на їх обґрунтованість та арифметичну правильність здійсненого позивачем розрахунку. Разом із цим, судом встановлено, що при розрахунку 3% річних в сумі 2081,40 грн позивач допустив арифметичну помилку, у зв`язку з чим вірною та такою, що підлягає стягненню є сума 3% річних в сумі 1802,62 гривень.

Стягуючи з відповідача на користь позивача 11428,43 грн витрат на правову допомогу та 2954,16 грн витрат по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог згідно ч. 4 с. 129 ГПК України, суд першої інстанції також зауважив, що відповідачем відповідно до приписів пунктів 5, 6 ст. 126 ГПК України не заявлялось клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката або інших заперечень щодо неспівмірності заявлених витрат позивача на правничу допомогу, а матеріалами справи підтверджується фактичне понесення позивачем вказаних у заяві судових витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи № 922/1130/21.

Відповідач із даним рішенням суду першої інстанції не погодився, у визначені ч. 1 ст. 256 ГПК України строки подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Господарського суду Харківської області від 26.05.2021 у справі № 922/1130/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що надані позивачем акти звірки взаєморозрахунків не є належними доказами на підтвердження заборгованості та її розміру, оскільки не стосуються спірних періодів. Крім того, в акті звірки за період жовтень 2020 року підпис особи в графі «Від Концерну «Військторгсервіс», «Східна» філія Концерну «Військторгсервіс» не належить ОСОБА_1 і цей акт представниками відповідача взагалі не підписувався. Також відповідач вказав, що акт звірки взаєморозрахунків не є первинним документом і не може підтверджувати факт здійснення господарських операцій.

Також в апеляційній скарзі відповідач переконує суд апеляційної інстанції в тому, що місцевий господарський суд не дослідив належним чином подані докази, які в даному випадку не доводять факт поставки товару. Так, надана позивачем товарно-транспортна накладна № Р272 від 19.10.2020 не містить посади та прізвища відповідальної посадової особи, яка їх підписала від імені Концерну «Військторгсервіс», а отже, вказаний документ не відповідає вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Додані до матеріалів справи видаткові накладні відповідач також вважає неналежними доказами з тих підстав, що підпис особи на них від імені Концерну «Військторгсервіс» не належить ОСОБА_1 .

Окрім цього відповідач вказує і на те, що розрахунки за договором здійснювалися відповідачем за договором в цілому, а не окремо за кожною накладною, у зв`язку з чим, на думку скаржника, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що відповідач не здійснив оплату за спірною у цій справі видатковою накладною.

В апеляційній скарзі відповідач окрім іншого не погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу. Зокрема, вказує на те, що підписи адвоката Марциха Я.О. на договорі про надання правової допомоги № 709/м від 06.07.2020, а також на додатковій угоді № 13 від 02.03.2021 з додатком № 1 до нього, не є ідентичними, а отже не належать одній і тій же особі; розмір витрат на правову допомогу не є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (надання послуг) і часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт; адвокатське об`єднання «Компанія «Довіра» надавало правову допомогу позивачу у інших аналогічних спорах про стягнення коштів з Концерну «Військторгсервіс», що свідчить про те, що для складання позовної заяви у цій справі адвокат не витратив багато часу.

Автоматизованою системою документообігу Східного апеляційного господарського суду для розгляду апеляційної скарги Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс», м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 26.05.2021 у справі № 922/1130/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Барбашова С.В., суддя Попков Д.О., суддя Стойка О.В., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2021.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2021 у зв`язку з відпустками суддів Попкова Д.О. та Стойки О.В. для розгляду справи № 922/1130/21 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Барбашова С.В., суддя Пелипенко Н.М., суддя Істоміна О.А.

Ухвалою суду від 29.07.2021 відкрито апеляційне провадження у справі № 922/1130/21 з розгляду апеляційної скарги Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс», м. Харків (вх. № 1926 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 26.05.2021; запропоновано позивачу у строк до 13.08.2021 подати до суду відзив на апеляційну скаргу; справу № 922/1130/21 призначено до апеляційного розгляду на 14.09.2021 об 11:30 год.

04.08.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» через систему «Електронний суд» подано відзив на апеляційну скаргу (вх. № 8992), в якому позивач проти доводів відповідача категорично заперечує та зазначає, зокрема, про те, що ним надано суду достатньо первинних документів на підтвердження факту існування заборгованості відповідача (договір, видаткову накладну, товарно-транспортну накладну та податкову накладну). Позивач вказує, що умовами договору сторони не визначили, що оплата поставленого товару має відбуватися з обов`язковим зазначенням у платіжному документі посилання на певні видаткові накладні або ТТН, у зв`язку із чим позивачем здійснювалося зарахування отриманих від відповідача коштів в рахунок погашення наявної на момент оплати заборгованості. Позивач надавав до суду першої інстанції пояснення та детальний розрахунок, з якого убачається за якими саме накладними відповідачем були сплачені кошти. Позивач вважає, що подана відповідачем апеляційна скарга направлена на затягування судового процесу з метою відтермінування вступу рішення у справі № 922/1130/21 в законну силу.

Що стосується вирішення судом питання щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, то позивач наголошує, що в цій частині судом першої інстанції не було допущено жодних порушень норм процесуального права. Позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

08.09.2021 позивач через систему «Електронний суд» подав клопотання (вх. № 10451) про долучення до матеріалів справи акту звірки взаємних розрахунків за період з 01.03.2020 по 28.07.2021, підписаного позивачем та відповідачем, відповідно до якого, станом на 28.07.2021 заборгованість за даними Концерну «Військторгсервіс» філія «Східна» перед позивачем становить 2 439 450,83 гривень. Позивач вважає, що даний акт звірки підтверджує згоду відповідача з наявністю боргу. Також просить суд апеляційної інстанції врахувати, що Східним апеляційним господарським судом було відмовлено у задоволенні апеляційних скарг Концерну «Військторгсервіс» у справах № 922/1098/21 та № 922/1221/21, предметом яких було стягнення заборгованості за договором поставки № 1/П-2020 від 30.04.2020.

13.09.2021 позивач звернувся до суду із клопотанням (вх. № 10594) про долучення до справи листа відповідача № 07/1415 від 07.09.2021 та договору реструктуризації боргу, підписаного ТВО генерального директора Концерну «Військторгсервіс» - Т.Чистяковою. Даними документами відповідача визнає наявність боргу перед позивачем, що має істотне значення для розгляду апеляційної скарги. Позивач отримав ці документи лише 07.09.2021, тому у ТОВ «Росторг-Інвест» не було змоги подати дані документи до суду першої інстанції.

14.09.2021 позивач звернувся до суду із клопотанням (вх. № 10654) про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2500,00 гривень. До клопотання додано докази на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу та докази надсилання копії вказаного клопотання відповідачу.

У судовому засіданні 14.09.2021 представник відповідача просив задовольнити апеляційну скаргу за наведених у ній підстав.

Представники позивача надали усні пояснення у справі, підтримали доводи, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу, та наданих до суду апеляційної інстанції клопотаннях, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні 14.09.2021 пояснення уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

Як свідчать матеріали справи, 30.04.2021 між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» (постачальник) та відповідачем - Концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Східна» (покупець) укладено Договір поставки №1/П-2020 (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується на умовах, передбачених договором, постачати в асортименті продукти харчування покупцеві, а покупець зобов`язується приймати і оплачувати товар (т. 1 а.с. 21-23).

Відповідно до пункту 1.2. Договору найменування, кількість, ціна, строк поставки, адреса поставки товару вказується в замовленнях покупця, погоджених з постачальником, які є невід`ємними частинами цього Договору.

Поставка товару здійснюється відповідно до замовлення покупця. Замовлення подається покупцем не пізніше, ніж за 3 (три) календарних дні до передбачуваної дати поставки на електронну адресу постачальника (пункт 2.1. Договору).

У пункті 2.4. Договору сторони передбачили, що право власності на товар переходить до покупця з дня поставки товару. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін товарно-транспортних накладних (далі по тексту - ТТН), які складаються у двох примірниках: один для покупця, один - постачальнику.

Відповідно до пункту 2.6. Договору приймання товару по найменуванню та за кількістю проводиться на підставі ТТН.

Відповідно до пункту 3.2. Договору загальна вартість цього Договору складається з вартостей товару, зазначених у всіх ТТН, за якими здійснювалася поставка протягом терміну дії цього договору.

За умовами пункту 3.3. Договору оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару.

Датою оплати товару вважається дата перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок постачальника (пункт 3.4. Договору).

Відповідно до пункту 3.5. Договору постачальник повинен зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно чинного законодавства.

Відповідно до пункту 5.2.1. Договору покупець зобов`язаний, за відсутності зауважень, приймати поставлені товари згідно з належним чином оформленими і підписаними документами (ТТН) та здійснювати оплату товару на умовах Договору.

Згідно пункту 6.1. Договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором та чинним законодавством України.

Умовами пункту 6.2. Договору передбачено, що за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару, останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 31.12.2020, а в частині проведення розрахунків - до повного їх завершення (пункт 9.1. Договору).

На виконання умов договору, позивач згідно видаткової накладної № 272 від 19.10.2020 поставив відповідачу товар на суму 178514,76 грн (у т.ч. ПДВ - 29725,46 грн).

Вказана видаткова накладна підписана обома сторонами та скріплена печатками підприємств (т. 1 а.с. 13).

Поставка товару за вказаною накладною підтверджується також товарно-транспортною накладною № Р272 від 19.10.2020, за якою поставлено продукцію на загальну суму 178514,76 грн (т. 1 а.с. 13 зворотна сторона, а.с. 14).

На підтвердження факту поставки товару позивачем також надано до суду податкову накладну №279 від 19.10.2020, яка зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних (т. 1 а.с. 8-9).

Позивачем до позовної заяви додано двосторонні акти звіряння взаємних розрахунків за період з травня по серпень 2020 року, за вересень 2020 року, за жовтень 2020 року (т. 1 а.с. 26-28), а також виписку з його банківського рахунку у АТ КБ «Приватбанк» за період з 01.05.2020 по 29.03.2021 (т. 1 а.с. 16-17).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач надав суду підписаний ним в односторонньому порядку акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2020 по 26.10.2020, а також додаток до нього (т. 1 а.с. 101-111).

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам колегія суддів зазначає таке.

Поняття зобов`язання та підстав його виникнення унормовано статтею 509 Цивільного кодексу України, згідно з якою зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом положень статей 626, 627 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з приписами статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За положеннями статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Колегія суддів встановила, що факт поставки позивачем відповідачу товару на суму 178514,76 грн, підтверджується видатковою накладною №272 від 19.10.2020, яка підписана представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень, скріплена печатками підприємств позивача та відповідача, а також містить всі обов`язкові реквізити, передбачені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема, посилання на договір поставки №1/П-2020 від 30.04.2020, дату складання, найменування, кількість та вартість товару.

Підтвердженням факту поставки товару відповідачу згідно з пунктом 2.4. Договору є підписана обома сторонами та скріплена печатками підприємств Товарно-транспортна накладна №Р272 від 19.10.2020 на суму 178514,76 гривень.

Крім того, на виконання пункту 3.5. Договору позивачем за фактом поставки відповідачу товару по видатковій накладній і на зазначену в ній суму, в Єдиному реєстрі податкових накладних зареєстровано податкову накладну № 279 від 19.10.2020.

Факт поставки товару за видатковою накладною № 272 від 19.10.2020 відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції та в апеляційній скарзі не спростував.

Оскільки пунктом 3.3. Договору передбачено обов`язок відповідача оплатити товар протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару, тому з огляду на наведене вище, позивач має усі правові підстави вимагати від відповідача належного виконання умов договору поставки, в тому числі, оплатити поставлений товар в повному обсязі, згідно підписаної сторонами видаткової накладної №272 від 19.10.2020. Строк виконання зобов`язання з оплати товару для відповідача вже настав.

Матеріалами справи підтверджується, що поставлений згідно вказаної видаткової накладної товар на суму 178514,76 грн відповідач не оплатив та не надав як суду першої, так і апеляційної інстанції доказів погашення боргу.

Враховуючи те, що заявлена до стягнення з відповідача сума боргу підтверджується наданими позивачем до позовної заяви первинними документами (договором, видатковою накладною, товарно-транспортною накладною), а також складеною на підставі вказаних первинних документів податковою накладною, зважаючи на непогашення відповідачем суми основного боргу, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача 178514,76 гривень заборгованості.

Посилаючись на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання позивачем також заявлено до стягнення:

-пеню в розмірі 8457,67 грн за період прострочення з 10.11.2020 по 31.03.2021, що нарахована на підставі п. 6.2. Договору;

-3% річних в розмірі 2081,40 грн за період прострочення з 10.11.2020 по 12.03.2021 та інфляційні втрати в розмірі 8168,58 грн за період прострочення з 10.11.2020 по 12.03.2021, що нараховані згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з вимогами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 Цивільного кодексу України).

Згідно частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У відповідності до статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно частини другої статті 343 Господарського кодексу України пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачеві.

З урахуванням пункту 3.3. Договору, за видатковою накладною №272 від 19.10.2020 відповідач повинен був оплатити товар до 09.11.2020 включно.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат за допомогою програми ЛІГА:ЗАКОН, колегія суддів встановила, що розрахунок пені та інфляційних втрат є арифметично правильним (позивачем правильно обрано суму та періоди нарахування), а розрахунок процентів містить помилку і вірною є сума 3% річних за визначений позивачем період в розмірі 1802,62 гривень.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 8457,67 грн за період з 10.11.2020 по 31.03.2021, інфляційних втрат в розмірі 8168,58 грн за період з 10.11.2020 по 12.03.2021 та 3% річних в розмірі 1802,63 грн за період з 10.11.2020 по 12.03.2021.

Колегія суддів відхиляє, як безпідставні, доводи заявника апеляційної скарги про те, що надані позивачем товарно-транспортні накладні не відповідають законодавчим вимогам, адже не містять посади та прізвища відповідальної особи, яка їх підписала від імені Концерну «Військторгсервіс», з огляду на таке.

В силу частини восьмої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» відповідальність за достовірність даних, відображених в первинних документах несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Разом з тим, норми Цивільного кодексу України не містять застережень, які б звільняли покупця від обов`язку оплатити отриманий товар у зв`язку з неналежним оформленням господарських операцій первинними документами.

Неточність або неповнота відповідних даних у первинних облікових документах може бути підставою для застосування до відповідальних винних осіб визначеної чинним законодавством відповідальності, втім, не звільняє покупця від обов`язку оплатити товар.

Відсутність у накладних вказівки на прізвище та ініціали особи, яка отримала товар за цими накладними, за наявності її підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки самої юридичної особи, не може свідчить про те, що така особа є неуповноваженою чи що така накладна є неналежним доказом у справі (аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 20.12.2018 у справі №910/19702/17).

Відтиск печатки на товарно-транспортних накладних є свідченням участі Концерну «Військторгсервіс», як юридичної особи, у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Враховуючи викладене, підписання та завірення печаткою покупця товарно-транспортних накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і відповідають вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону, фіксують факт здійснення господарської операції - є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Також колегія суддів вважає безпідставними твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що додана до матеріалів справи видаткова накладна є неналежним доказом (підпис особи на них від імені концерну «Військторгсервіс» не належить ОСОБА_1.), оскільки підпис особи, який міститься на спірній видатковій накладній від імені відповідача, скріплений печаткою Концерну «Військторгсервіс», що є зовнішнім реквізитом відповідача, який засвідчує легітимність підпису перед третіми особами.

Відповідач не заперечує проти автентичності відтиску штампу, здійсненого на видаткових накладних, а матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначених штампів, їх підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1. не підписував спірну видаткову накладну не підтверджені належними доказами, а посилання відповідача на очевидну відмінність його підпису на накладних та інших документах не може бути прийнято судом до уваги, оскільки відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необґрунтованими твердження відповідача про те, що додана до матеріалів справи видаткова накладна № 272 від 19.10.2020 є неналежним доказом.

В апеляційній скарзі відповідач також вказує на те, що розрахунки за договором здійснювалися відповідачем за договором в цілому, а не окремо за кожною накладною, у зв`язку з чим, на думку скаржника, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що відповідач не здійснив оплату за спірною у цій справі видатковою накладною.

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Як зазначає позивач у позовній заяві та у відповіді на відзив, на виконання умов договору поставки №1/П-2020 позивачем у період з 05.05.2020 по 24.10.2020 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 12155048,72 грн.; станом на 29.04.2021 заборгованість відповідача складає 3821958,96 грн.; відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі здійснює розрахунки за товар, у зв`язку з чим, здійснені відповідачем часткові оплати зараховуються позивачем в рахунок погашення заборгованості, яка виникла раніше.

Позивачем надано до справи підписані обома сторонами акти звірки взаєморозрахунків за період з травня по серпень 2020 та за вересень 2020, які стосуються інших, більш ранніх періодів, та з яких вбачається, що правовідносини сторін за договором поставки №1/П-2020 від 30.04.2020 є тривалими, оскільки позивач з травня 2020 неодноразово поставляв відповідачу товар окремими партіями, а відповідач частково їх оплачував.

Крім того, позивачем надано до матеріалів справи підписаний обома сторонами акт звірки за жовтень 2020 року.

Доводи відповідача про те, що вказаний акт ОСОБА_1 не підписував - не можуть бути прийняті судом, оскільки відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України не підтверджені належними засобами доказування.

Крім того, акт звірки складається на підставі даних бухгалтерського обліку і первинних документів, втім, за своєю правовою природою він носить інформаційний характер. Наявність чи відсутність будь-яких зобов`язань сторін підтверджується первинними документами (договором, накладними, рахунками, тощо).

Як вже зазначалося вище, у цій справі поставка позивачем товару у жовтні 2020 за спірною накладною підтверджується наявними у справі первинними документами, у зв`язку з чим, акт звірки може бути лише додатковим доказом. Відповідач не спростував факт отримання ним товару від позивача, як за спірною накладною, так і за поставками, які відбувалися раніше.

Із доданої до матеріалів справи виписки з рахунку позивача у АТ КБ «Приватбанк» за період з 01.05.2020 по 29.03.2021 убачається, що після спірної поставки товару (19.10.2020 згідно ВН № 272) відповідач 26.10.2020 перерахував позивачу грошові кошти в розмірі 50000,00 грн з призначенням платежу «за харчові продукти згідно договору №1П-2020 від 30.04.2020 (заборгованість частково)».

Позивачем надано суду акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2020 по 26.10.2020, підписаний позивачем в односторонньому порядку, в якому відображено поставки товару в межах договору №1/П-2020 від 30.04.2020 та здійснені відповідачем оплати.

Вказаний акт містить додаток, в якому позивач детально відобразив порядок зарахування ним сплачених відповідачем коштів в рахунок погашення заборгованості за конкретними накладними.

Так, сплачені відповідачем 26.10.2020 грошові кошти в розмірі 50000,00 грн, зараховано позивачем, як часткова оплата накладної №217 від 08.09.2020 (т.1 а.с. 111).

Зазначені вище акт звірки взаєморозрахунків та додаток до нього не підписані відповідачем, а тому розцінюються судом як розрахунок позивача в розрізі всіх здійснених поставок товару за договором №1/П-2020 від 30.04.2020.

Згідно положень статті 534 Цивільного кодексу України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Верховний Суд в постанові від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16 зазначив про те, що можливість застосування статті 534 Цивільного кодексу України ставиться в залежність від змісту реквізиту «Призначення платежу» платіжного доручення, яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів з чітким призначення платежу щодо погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена ст.534 ЦК України застосовуватися не може.

У випадку, якщо платіж буде отриманий без реквізиту «Призначення платежу» чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості, розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до статті 534 Цивільного кодексу України.

Згідно пункту 3.8. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22, та пункту 1.2. «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

В договорі №1/П-2020 від 30.04.2020 сторонами не узгоджено порядок зарахування коштів, що надходять як оплата вартості поставленого товару.

Як вбачається з виписки з рахунку позивача у АТ КБ «Приватбанк» за платежем відповідача 26.10.2020 реквізит «Призначення платежу» не містить повну інформацію про документи, на підставі яких здійснювалося перерахування коштів отримувачу.

Відповідачем призначення платежу чітко визначено не було, вказувалось як загальна підстава - «за харчові продукти згідно договору №1П-2020 від 30.04.2020 (заборгованість частково)» без зазначення конкретної видаткової накладної або періоду заборгованості.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що в даному випадку позивач вправі здійснювати розподіл коштів відповідно до статті 534 Цивільного кодексу України.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що здійснені відповідачем часткові оплати враховувалися позивачем, як погашення заборгованості за попередніми видатковими накладними, які не є спірними у цій справі.

Натомість відповідач, заперечуючи проти розрахунків позивача, всупереч положенням частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, власного контррозрахунку не надав, розрахунок позивача та порядок зарахування ним коштів не спростував, а також не представив суду доказів погашення заборгованості за спірною у цій справі видатковою накладною.

Отже, посилання відповідача на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, а також порушення норм чинного законодавства, є безпідставними.

Разом із цим, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції з відповідача на користь позивача стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11428,43 гривень.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на таке.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 129 ГПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування, судова колегія виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N19336/04).

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих у підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

06.07.2020 між адвокатським об`єднанням «Компанія «Довіра» та ТОВ «Росторг-Інвест» укладено договір про надання правової допомоги №709/м (т. 1 а.с. 51).

Відповідно до пункту 1.1. Договору замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати замовнику, у відповідності до умов договору, правничої допомоги з юридичних питань, які цікавлять замовника, а замовник зі свого боку зобов`язаний прийняти вказані послуги та своєчасно їх оплатити.

Згідно пункту 3.1. Договору вартість послуг складається з витрат на правничу допомогу та гонорару.

Умовами пункту 5.4. Договору передбачено, що договір вважається виконаними з моменту підписання акту виконаних робіт.

Відповідно до акту надання послуг №42 від 29.03.2021 (т. 1 а.с. 29) адвокатом виконано роботи на суму 11444,45 грн., а саме, надання консультації - 500 грн, ознайомлення з документацією - 1000 грн, підготовка позовної заяви - 5000 грн, підготовка ціни позову - 1000 грн, гонорар адвоката - 3944,45 грн (разово, 2% ціни позову).

Вказана вартість узгоджується з додатком №1 до додаткової угоди №13 від 02.03.2021, в якій сторони договору про надання правової допомоги узгодили вартість робіт та послуг (т. 1 а.с. 20).

Крім того, в Договорі про надання правничої допомоги від 06.07.2020 не встановлено погодинної оплати роботи адвоката та кількість витраченого адвокатом часу для виконання обумовлених з клієнтом робіт.

За наведеного, колегія суддів керується рішенням Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018, якими затверджено рекомендовані ставки адвокатського гонорару.

Відповідно до вказаних рекомендацій, участь в судовому розгляді справи (господарське судочинство) - від 16000 грн. + 2 000 грн. (за другий та наступний судодень), складання позовної заяви - від 4000 грн.

Отже, сума гонорару не перевищує рекомендованого його розміру за рішенням Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018.

З наявної в матеріалах справи квитанції до прибуткового касового ордера № 163 від 29.03.2021 вбачається, що на підставі додаткової угоди №13 до договору №709/м Адвокатським об`єднанням «Компанія «Довіра» прийнято від ТОВ «Росторг-Інвест» суму у розмірі 3444,45 грн (т.1 а.с. 18).

Дослідивши надані позивачем докази, колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу доведений, документально обґрунтований, є співмірним зі складністю справи та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Відповідно до статті 13 ГПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частин 4, 5 статті 126 ГПК України відповідач не був позбавлений права та можливості подати до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката із обґрунтуванням неспівмірності цих витрат, чого не було зроблено.

З урахуванням вимог ч.4 ст.129 ГПК України, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11428,43 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що підписи адвоката Марциха Я.О. на договорі про надання правової допомоги від 06.07.2020, а також на додаткових угодах до нього відрізняються, у зв`язку з чим, вони не є належними доказами.

Колегія суддів зазначає, що на виконання договору про надання правової допомоги та додаткової угоди до нього адвокатом надано, а позивачем прийнято та оплачено послуги.

У суду немає підстав для сумніву у дійсності підпису адвоката позивача на договорі про надання правової допомоги та додатках до них.

Крім того, доводи відповідача є припущеннями, не обґрунтовані і не підтверджені будь-якими доказами, а тому не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається також і на те, що адвокатське об`єднання «Компанія «Довіра» надавало правову допомогу позивачу у інших аналогічних спорах про стягнення коштів з Концерну «Військторгсервіс», а отже, адвокат не витратив багато часу на підготовку документів у цій справі.

Колегія суддів не може погодитись із наведеними твердженнями скаржника, оскільки у кожній справі адвокат вивчає нові докази, формує правову позицію та здійснює розрахунки.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права.

В апеляційній скарзі відповідачем не обґрунтована неспівмірність вказаних витрат позивача.

Доводи відповідача про порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час ухвалення рішення у цій справі не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які в даному випадку не підтверджують ухвалення судом першої інстанції рішень у даній справі із порушеннями, визначеними статтею 277 Господарського процесуального кодексу України, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку частини четвертої статті 269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, тому апеляційна скарга Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс», м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 26.05.2021 у справі № 922/1130/21 залишається без задоволення, а вказане рішення Господарського суду Харківської області залишається без змін.

З урахуванням залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Також до Східного апеляційного господарського суду надійшло клопотання позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн, понесених в суді апеляційної інстанції при розгляді цієї справи.

Позивачем надано суду договір про надання правової допомоги №40 від 05.08.2021, укладений між ТОВ «Росторг-Інвест» та адвокатом Примак Оленою Миколаїівною, відповідно до пункту 3.3. якого виконання послуг та її оплата підтверджується актом виконаних робіт.

Відповідно до акту виконаних робіт №43 від 13.09.2021, адвокат Примак О.М. виконав, а позивач прийняв послугу з представництва інтересів позивача у Східному апеляційному господарському суді 14.09.2021 у справі № 922/1130/21.

З наявної в матеріалах справи квитанції до прибуткового касового ордера №43 від 13.09.2021 вбачається, що адвокатом прийнято від ТОВ «Росторг-Інвест» суму у розмірі 2500,00 грн за надання правової допомоги при розгляді справи № 922/1130/21 у Східному апеляційному господарському суді.

В договорі про надання правничої допомоги від 05.08.2021 не встановлено погодинної оплати роботи адвоката.

Відповідно до рекомендацій рішення Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018, участь в апеляційному розгляді справи (господарське судочинство) - від 6000 грн. + 2000 грн. (за другий та наступний судодень).

Представник Примак О.М. прийняла участь в судовому засіданні 14.09.2021 та представляла інтереси позивача.

Сума гонорару за участь в судовому засіданні узгоджується з рекомендованим їх розміром за рішенням Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018.

Представник відповідача у судовому засіданні не обґрунтувала неспівмірність вказаних витрат позивача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі - 2500,00 гривень.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс», м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 26.05.2021 у справі № 922/1130/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 26.05.2021 у справі № 922/1130/21 залишити без змін.

Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд. 28-а, ) в особі філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс» (61034, м. Харків, вул. Переможців, 6-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» (69063, м.Запоріжжя, вул. Святого Миколая, 29, ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2500,00 гривень.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20.09.2021.

Головуючий суддя С.В. Барбашова

Суддя О.А. Істоміна

Суддя Н.М. Пелипенко