ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/3563/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі Чеголі Є.О.

за участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Кудрявцева Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Юнімар Логістік

на рішення господарського суду Одеської області від 22.04.2021, суддя в І інстанції Невінгловська Ю.М., повний текст якого складено 28.04.2021 в м. Одесі

у справі № 916/3563/20

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Юнімар Логістік

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Євротерминал

про стягнення 2 080 900 грн.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Юнімар Логістік" звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" про стягнення шкоди у розмірі 2 080 900 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що внаслідок вчинення відповідачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що встановлено рішенням Антимонопольного комітету України № 720-р від 21.12.2017 у справі № 130- 26.13/22-17, позивачу було заподіяно шкоду, а саме при виконанні умов договору про надання послуг № 806/н від 23.10.2012 стягнено з нього плату за повний комплекс послуг, пов`язаних з обслуговуванням (обробкою) вантажних транспортних засобів, без оплати яких заїзд на територію Одеського морського торговельного порту був неможливим, а не тих складових, в яких фактично була потреба у позивача та які фактично йому надавались та наслідком чого є стягнення плати за фактично не надані послуги, що і є заподіянням шкоди відповідно до ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Правовими підставами свого позову позивач визначив ст. ст. 22, 1166 ЦК України та ст. ст. 224, 225 ГК України.

Рішенням господарського суду Одеської області від 22.04.2021 у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

При цьому, суд першої інстанції оцінюючи наявність порушеного права чи інтересу позивача на момент звернення до суду із позовом виходив із того, що матеріалами справи встановлено відсутність факту завдання збитків позивачу з боку відповідача, а також позивачем не доведено суму (розмір) збитків, які могли бути завдані відповідачем внаслідок вказаного у позові порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

ТОВ "Юнімар Логістік" у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

Скаржник вважає оскаржуване рішення таким, що прийнято при неповному з`ясуванні обставин, невідповідності висновків, викладених у рішенні, встановленим обставинам справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на ті ж самі обставини, що викладені в позовній заяві, а також вказує те, що висновки суду першої інстанції про те, що до складу оплачених позивачем послуг входили ті, що пов`язані з користуванням інфраструктурою відповідача і які стосуються користування територією відповідача для проїзду до ОМТТІ і без яких забезпечити такий проїзд неможливо (в розумінні п.4 резолютивної частини рішення АМКУ №720-р) є помилковими та не ґрунтуються на письмових доказах у справі. Позов та докази позивача були спрямовані на доказування того, що позивач не споживав весь комплекс послуг відповідача і не мав мети їх споживання, так як метою укладання договору №806/н було лише отримання можливості проїзду до ОМТП. Однак оцінки таким доводам з огляду на зміст рішення АМКУ №720-р, зміст договору №806/н та інші фактичні обставини справи судом надано не було. В матеріалах справи немає жодного договору між позивачем та його клієнтами. Зважаючи на те, що відповідно до застосованої судом першої інстанції норми ч. 2 ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» плата та відшкодування витрат експедитора встановлюються лише договором, твердження суду про можливість позивача отримати компенсацію втрат від своїх клієнтів є невмотивованим.

При цьому, додане скаржником до своєї апеляційної скарги рішення Антимонопольного комітету України № 718-р від 12.11.2020 про закриття провадження у справі № 130-26.13/10-20, судом апеляційної інстанції не прийнято на підставі ч. 3 ст. 269 ПІК України, оскільки відповідач не надав доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Євротерминал» заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідач, зокрема, наголошує на тому, що як підтверджено рішенням АМКУ, до складових комплексу послуг ТОВ «Євротерминал» входило користування інфраструктурою демпферного контейнерного майданчика, що включає в себе: НТМ, Внутрішню автодорогу Сухого порту, що з`єднує Сухий порт з транспортною естакадою (шляхопроводом) ОМТП. Таким чином, користування інфраструктурою демпферного контейнерного майданчика, включає у тому числі, але не виключно, і користування внутрішньою дорогою Сухого порту, а відтак можливість проїзду, що спростовує посилання апелянта на неотримання жодних послуг і стягнення всієї суми коштів.

До того ж, пунктом 4 резолютивної частини рішення № 720-р АМКУ зобов`язав Товариство «Євротерминал» «забезпечити можливість проїзду в Одеський морський торговельний порт експедиторів (перевізників) територією товариства без сплати за послуги, у випадку якщо експедитори (перевізники) не потребують і не мають наміру їх споживати, крім тих, що стосуються користування територією ТОВ «Євротерминал» для проїзду до ОМТП і без яких забезпечити такий проїзд неможливо».

З наведеного формулювання вбачається, що за «режимом надання» АМКУ фактично визначив дві категорії послуг Товариства «Євротерминал» в залежності від того, чи є їх споживання обов`язковим задля проїзду в Одеський морський порт. Також, АМКУ чітко виокремив як цілком правомірну категорію послуг, що стосуються користування територією Товариства, опосередковують проїзд до Одеського морського порту та визнав, що без надання/споживання визначених у п. 2 послуг забезпечити проїзд до Одеського морського порту через територію ТОВ «Євротерминал» об`єктивно неможливий. Послуга «Користування об`єктами інфраструктури НТМ на території демпферного контейнерного майданчика (Сухого порту)» стосується саме користування територією Товариства, є необхідною, оскільки «стосується користування територією ТОВ «Євротерминал» для проїзду до Одеського морського торговельного порту і без якої забезпечити такий проїзд неможливо».

Вказані складові цього технологічного процесу не є самостійними послугами (або їх частинами), оскільки описують виключно технологічні етапи надання послуги «Користування об`єктами інфраструктури НТМ на території демпферного контейнерного майданчика (Сухого порту)». Відповідно, такі технологічні складові не можуть бути визначені як окремі послуги. Відтак, розмежування комплексу послуг не визначає появу нової послуги - проїзду, як помилково намагається довести апелянт, з посиланням на прийняте АМКУ рішення № 718-р від 12.11.2020.

Як правомірно зазначено судом першої інстанції, надання послуги ОМТП «використання частини інфраструктури порту» та надання послуг відповідачем, які стосуються користування територією відповідача, свідчить та підтверджує, що кожен суб`єкт господарювання, надаючи послуги на своїй території, має право на оплату цих послуг та відшкодування понесених витрат.

Наведені у ч. 1 ст. 929 ЦК України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» формулювання прямо вказують, що транспортно-експедиторська діяльність здійснюється за рахунок клієнта та встановлюють абсолютне право експедитора на отримання відшкодування всіх підтверджених витрат, здійснених в цілях виконання транспортного експедирування. Відтак, таке відшкодування витрат передбачено нормами чинного законодавства та вказана компенсація є окремим від винагороди експедитора платежем з боку клієнта. Оскільки зазначені витрати не включаються у плату експедитора, то доходом експедитора є сума отриманої винагороди, яка, в свою чергу, виступає об`єктом оподаткування. Кошти для оплати послуг третіх осіб мають транзитний характер, відтак їх не можна класифікувати як дохід експедитора (відсутнє збільшення власного капіталу) та не можна класифікувати як витрати (перерахування коштів третім особам не впливає на власний капітал). Отже, правовідносини з транспортного експедирування взагалі виключають у даному випадку наявність у позивача як експедитора майнової шкоди.

З урахуванням наведеного, відсутність у матеріалах справи договорів між позивачем та його клієнтами свідчить саме про те, що позивач не скористався правом надати відповідні докази та довести, що саме вони підтверджують (та їх необхідність), проте зазначене ніяк не впливає на законодавчо встановлене право позивача на відшкодування витрат, понесених експедитором в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Твердження позивача, що ним не споживались ніякі послуги, окрім проїзду, не підтверджуються жодними доказами, оскільки з огляду на технологічний процес надання послуг та вимоги чинного законодавства відповідач не міг не надавати окремих послуг, а позивач - цим не користуватись. Саме рішення АМКУ не є підставою для застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення збитків та не звільняє сторону від процесуального обов`язку доводити свої вимоги іншими належними та допустимими доказами. Стаття 75 ГПК України не містить такої підстави звільнення від доказування, як рішення Антимонопольного комітету України. З огляду на викладене, факти завдання шкоди за позовами на підставі статті 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» підлягають доказуванню за загальними правилами. Відтак, судом першої інстанції правомірно визначено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність заподіяння шкоди та її розмір, оскільки його доводи зводяться тільки до факту винесення АМКУ рішення, що не передбачає автоматичної підстави для застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення шкоди.

Колегія суддів з метою забезпечення принципів рівності всіх учасників перед законом та судом, а також створення сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи та необхідності забезпечення всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх матеріалів справи та доказів на їх підтвердження, оголошувала перерву в судовому засіданні в порядку ч. ч. 2, 3 ст. 216 ГПК України на 13.09.2021р.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23.10.2012 року між ТОВ «Євротерминал» (виконавець) та ТОВ «Юнімар Логістік» (замовник) було укладено договір про надання послуг №806/н, за умовами якого замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов`язання по наданню замовнику послуг, пов`язаних з обслуговуванням (обробкою) транспортних засобів замовника та/або третіх осіб, яких він представляє, на території демпферного контейнерного майданчика (Сухого порту), розташованого за адресою: м. Одеса, вулиця Хаджибейська дорога, 4.

01.01.2013 року сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання послуг №806/н від 23.10.2012 року, якою сторони дійшли згоди викласти зміст договору в новій редакції.

Згідно з пунктом 1.1 договору у редакції додаткової угоди № 1 від 01.01.2013, в порядку та на умовах цього договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання по наданню замовнику послуг, пов`язаних з обслуговуванням (обробкою) транспортних засобів замовника та/або третіх осіб, яких він представляє, на території демпферного контейнерного майданчика (Сухого порту) розташованого за адресою: м. Одеса, вулиця Хаджибейська дорога, 4. Демпферний контейнерний майданчик (далі Сухий порт) включає в себе такі об`єкти, як накопичувальний транзитний майданчик (НТМ), Внутрішня автодорога Сухого порту, яка з`єднує Сухий порт з транспортною естакадою (шляхопроводом) Одеського морського торговельного порту, а також інші об`єкти (підрозділи), які за рішенням виконавця використовуються з метою надання замовнику різних послуг, пов`язаних з обслуговуванням замовника.

За умовами п.п. 2.1, 2.1.1 договору виконавець зобов`язався на підставі заявок замовника надавати йому наступні послуги:

- послуги автостоянки (забезпечення замовника місцем для стоянки транспортних засобів, постановка автомобіля в орієнтир, реєстрація автомобіля в комп`ютерній базі, оформлення видаткового ордеру та проформи пропуску для в`їзду в Одеський морський торговельний порт, регулювання руху автотранспортних засобів на території НТМ, забезпечення пожежної безпеки);

- інформаційні послуги, пов`язані з наданням замовнику інформації стосовно оперативної обстановки з обробки автотранспорту на території контейнерного терміналу та транзитно-вантажного терміналу порту;

- інші супутні послуги (надання можливості користування інфраструктурою Сухого порту, забезпечення замовника наочною схемою руху по території Сухого порту.

Відповідно до п. 3.1.2 договору замовник зобов`язався своєчасно і в повному обсязі сплачувати виконавцю належні йому суми по даному договору.

Згідно з п. 4.1 договору, вартість послуг, що надаються виконавцем замовнику по даному договору, визначається за тарифами, вказаними в додатку № 1 до даного договору, з урахуванням п. 4.5. Розцінки на послуги НТМ встановлюються в еквіваленті до долару США і застосовуються для визначення вартості послуг шляхом перерахунку в національну валюту України за офіційним курсом НБУ в порядку, передбаченим цим договором.

Згідно з п. 7.1 даний договір вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2013 року включно і автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік за умови, що жодна із сторін не надасть письмового повідомлення про припинення договору за 30 календарних днів до закінчення поточного року.

Додатком № 1 до даного договору визначено, що єдиний тариф на послуги Сухого порту (НТМ, внутрішньої автодороги) для будь-якого автотранспорту, у тому числі з оформленими, неоформленими або частково оформленими документами для в`їзду в Одеський морський торговельний порт, з використанням технологічної схеми руху автотранспорту «Сухий порт транспортна естакада Одеський порт» складає 208 грн., що еквівалентно 26 дол. США, за кожний в`їзд на Сухий порт, з правом знаходження на території Сухого порту протягом 24 годин з моменту реєстрації автомобіля робітником виконавця.

Рішенням Антимонопольного комітету України від 21.12.2017 № 720-р Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу визнано, що ТОВ «Євротерминал» у період з березня 2016 року по листопад 2017 року займало монопольне (домінуюче) становище на ринку послуг, пов`язаних з обслуговуванням (обробкою) вантажних транспортних засобів, без оплати яких заїзд в Одеській морський торговельний порт є неможливим, з часткою 100 відсотків.

Визнано, що дії ТОВ «Євротерминал», які полягають у стягненні плати за повний комплекс послуг, пов`язаних з обслуговуванням (обробкою) вантажних транспортних засобів, без оплати яких заїзд в Одеський морський торговельний порт є неможливим, а не тих складових, в яких фактично є потреба у експедиторів (перевізників), і які фактично надаються ТОВ «Євротерминал» та споживаються експедиторами (перевізниками), наслідком чого є стягнення плати за фактично не надані послуги, є порушенням, передбаченим ч.1 ст.13 та п.2 ст.50 Закону України Про захист економічної конкуренції у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг обслуговування транспортних засобів на території Сухого порту, що призводить до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання, яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку.

За вказане порушення на ТОВ «Євротерминал» накладено штраф у розмірі 5 369 399 гривень.

Зобов`язано ТОВ «Євротерминал» забезпечити можливість проїзду в Одеський морський торговельний порт експедиторів (перевізників) територією товариства без сплати за послуги, у випадку якщо експедитори (перевізники) не потребують і не мають наміру їх споживати, крім тих, що стосуються користування територією ТОВ «Євротерминал» для проїзду до Одеського морського торговельного порту і без яких забезпечити такий проїзд неможливо.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2018 року у справі №910/2641/18, залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного суд від 18.12.2018 року, у задоволенні позову ТОВ Євротерминал про визнання зазначеного рішення АМКУ №720-р недійсним було відмовлено, а отже вказане рішення АМКУ є чинним.

Обґрунтовуючи пред`явлені вимоги ТОВ «Юнімар Логістік» вказує те, що внаслідок вчинення відповідачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що встановлено рішенням Антимонопольного комітету України № 720-р від 21.12.2017 у справі № 130- 26.13/22-17, позивачу було заподіяно шкоду, а саме при виконанні умов договору про надання послуг № 806/н від 23.10.2012 стягнено з нього плату за повний комплекс послуг, пов`язаних з обслуговуванням (обробкою) вантажних транспортних засобів, без оплати яких заїзд на територію Одеського морського торговельного порту був неможливим, а не тих складових, в яких фактично була потреба у позивача та які фактично йому надавались та наслідком чого є стягнення плати за фактично не надані послуги, що і є заподіянням шкоди відповідно до ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За приписами ст. 22 "Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди" ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Отже, відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил наведеної вище статті.

Загальне поняття "збитки" складається із двох складових:

По-перше, "реальна шкода" (1) витрати, які особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі; 2) витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права);

По-друге, "збитки" (упущена вигода, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене).

Таким чином, аналізуючи назву та зміст наведеної вище статті, шляхом співставлення її частин, можна стверджувати, що збитки є складовою частиною шкоди (майнової), а відшкодування збитків є одним із способів відшкодування майнової шкоди.

Як встановлено судом, предметом позову у даній справі є відшкодування шкоди, яка нарахована ТОВ "Юнімар Логістік" на підставі ст. 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у зв`язку з встановленням рішенням Антимонопольного комітету України № 720-р від 21.12.2017 у справі № 130-26.13/22-17 порушення відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до ст. 22 ЦК України та ч. 1 ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За вимогами ч.2 ст. 623 ЦК України, розмір збитків завданих порушенням зобов`язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем.

Приписами ч. 1 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" встановлено, що зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Зловживання монопольним (домінуючим) становищем, згідно з п. 2 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", визнається порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, яке зокрема, тягне за собою накладення штрафу в розмірах, передбачених ст. 52 даного Закону.

Відповідно до ст. 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції", особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування. Шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими п.п. 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 ст. 50 цього Закону, відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди.

За змістом даної норми підставою для притягнення особи до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є протиправна поведінка (дії чи бездіяльності) особи; наявність шкоди, завданої такою поведінкою; причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду, у вигляді умислу або необережності.

Згідно зі ст. 255 ГК України збитки, заподіяні зловживанням монопольним становищем, антиконкурентними узгодженими діями, дискримінацією суб`єктів господарювання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, а також збитки, заподіяні внаслідок вчинення дій, визначених цим Кодексом як недобросовісна конкуренція, підлягають відшкодуванню за позовами заінтересованих осіб у порядку, встановленому законом. Відшкодування збитків є одним із видів господарсько-правової або цивільно-правової відповідальності.

Судом установлено, що на виконання своїх зобов`язань за укладеним договором про надання послуг № 806/н від 23.10.2012 в редакції додаткової угоди № 1 від 01.01.2013 до нього, відповідач у період з березня 2016 року по листопад 2017 року надав позивачу обумовлені договором послуги на загальну суму 1 040 450 грн., що підтверджується наявними в справі актами про надання послуг, підписаними сторонами без будь-яких зауважень, які були своєчасно і у повному обсязі оплачені позивачем, що підтверджується наявними в справі відповідними платіжними документами та не заперечується сторонами.

Позивач вважає, що вказані витрати загальною сумою 1 040 450 грн. на оплату спожитих ним за договором послуг, пов`язаних з обслуговуванням (обробкою) його транспортних засобів на території демпферного контейнерного майданчика, у повному обсязі є його збитками, заподіяними відповідачем, що підлягають стягненню з відповідача у подвійному розмірі 2 080 900 грн. з урахуванням ч. 2 ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

При цьому позивач наголошує, що доступ до інфраструктури Одеського морського торговельного порту, а фактично в`їзд на його територію можливий лише через територію відповідача, і позивач не мав іншого варіанту, аніж виконувати умови договору про надання послуг та оплачувати повний комплекс послуг лише для отримання можливості проїзду через територію відповідача.

Разом з тим, відповідно до пункту 4 резолютивної частини рішення АМКУ від 21.12.2017 №720-р, не є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції стягнення з експедиторів плати за послуги, пов`язані із користуванням територією відповідача для проїзду до ОМТП і без яких забезпечити такий проїзд неможливо.

Судом установлено, що за змістом пункту 1.1. договору про надання послуг № 806/н від 23.10.2012 в редакції додаткової угоди №1 від 01.01.2013 до нього, відповідач зобов`язався за дорученням позивача надавати йому послуги, пов`язані з обслуговуванням (обробкою) транспортних засобів позивача та/або третіх осіб, яких він представляє, на території демпферного контейнерного майданчика (Сухого порту) розташованого за адресою: м. Одеса, вулиця Хаджибейська дорога, 4. Демпферний контейнерний майданчик (далі Сухий порт) включає в себе такі об`єкти, як накопичувальний транзитний майданчик (НТМ), Внутрішня автодорога Сухого порту, яка з`єднує Сухий порт з транспортною естакадою (шляхопроводом) Одеського морського торговельного порту, а також інші об`єкти (підрозділи), які за рішенням відповідача використовуються з метою надання позивачу різних послуг, пов`язаних з його обслуговуванням.

Таким чином, в процесі споживання зазначених послуг та в ході технологічного процесу проїзду територією НТМ відповідач використовував такі об`єкти інфраструктури НТМ як внутрішні автошляхи, а саме автомобільні дороги відомчого (технологічного) призначення. Тому, посилання позивача на те, що у зв`язку з неможливістю відокремити необхідні йому послуги він вважає весь обсяг наданих послуг непотрібним, не може вважатись належним доведенням розміру такої складової цивільного правопорушення, як збитки.

Враховуючи наведене, помилковими є доводи позивача про те, що всі кошти сплачені ним відповідачу на виконання договору про надання послуг є збитками, оскільки до складу оплачених ним послуг входили й ті, що пов`язані з користуванням інфраструктурою відповідача і які стосуються користування територією ТОВ «Євротерминал» для проїзду до Одеського морського торговельного порту і без яких забезпечити такий проїзд неможливо, про що вказано у п. 4 резолютивної частини рішення АМКУ від 21.12.2017р. №720-р.

При цьому, судом першої інстанції правильно зауважено, що позивачем не наведено норм законодавства України, які б звільняли його від обов`язку доведення розміру коштів, сплачених ним відповідачу за послуги, які він не споживав (не отримував), або не мав наміру споживати (отримати). Приписи ст. 55 Закону України Про захист економічної конкуренції встановлюють обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної особі внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, але не звільняють таку особу від обов`язку доведення розміру цієї шкоди.

Крім того, судом установлено, що 26.12.2014 між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» та ТОВ «Юнімар Логістік» було укладено додаткову угоду до договору про експедирування вантажів № КД-17706 від 24.10.2012, якою сторони виклали його у новій редакції.

За умовами даного договору, експедитор, тобто ТОВ «Юнімар Логістік», здійснює експедирування експортно-імпортних, транзитних вантажів та контейнерів відповідно до Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність». Експедитор доручає, а Адміністрація (ДП АМПУ) приймає на себе зобов`язання із надання послуг, із використання інфраструктури та шляхопроводів на території Одеського морського торговельного порту, та послуг, пов`язаних з доглядом, видачею та відвантаженням з території Одеського морського торговельного порту, а також інших послуг, пов`язаних зі здійсненням перевалки та зберігання вантажів (п.п. 1.1, 1.2. договору).

Згідно з п.п. 2.2.1-2.2.16 даного договору, Адміністрація забезпечує надання наступних послуг: навантаження/розвантаження на території адміністрації експортно-імпортних та транзитних вантажів та контейнерів, що прибувають до Одеського морського порту як за прямим варіантом, так і через склад, з оплатою послуг адміністрації експедитором або вантажовласником згідно з діючими тарифами; документальне оформлення випадків нестач, надлишків та пошкодження вантажів на складах адміністрації, списання вантажів з облікових даних складів, оформлення реєстрів та передача їх експедитору із обробки автотранспорту експедитора, фактичний прийом-вантажу/контейнера на склад; оформлення видаткових ордерів за нарядами експедитора; підтвердження та погодження з Укрзалізницею плану щодо завезення експорту на наступний місяць; підтвердження судна відповідно до Зводу звичаїв ОМТП та з урахуванням вимог обов`язкових постанов ОМТП і порту пункту Зміїний; отримання заявок та підтвердження від заводів-відправників та Укрзалізниці щодо додаткового завозу вантажів за допомогою АС «Месплан»; стафірування/розстафірування, огляд контейнерів та транспортних засобів; послуги з використання інфраструктури адміністрації; оформлення внутрішньо портової документації, складських документів; забезпечення інформаційною базою в період здійснення транспортно-експедиторського обслуговування; оформлення електронних перепусток за заявками експедитору та документів для в`їзду/виїзду в/з адміністрації ОМТП; оформлення, спільно з уповноваженим представником, актів виконаних робіт; оформлення нарядів в електронному вигляді в Інформаційній системі портового співтовариства та засвідчення своєю електронною цифровою печаткою; інформаційні послуги з використанням WEB-порталу адміністрації.

Отже, відповідно до п. 1.2. цього договору, послуги за ним надаються на території Одеського морського торговельного порту, натомість за договором від 23.10.2012 року послуги надаються на території ТОВ «Євротерминал» (п.1.1. - територія демпферного контейнерного майданчика (Сухого порту) за адресою: м.Одеса, Хаджибейська дорога, 4). З огляду на це, не можна погодитися з доводами позивача про те, що в нього не було потреби в отриманні будь-яких послуг від ТОВ «Євротерминал» за договором від 23.10.2012 року, окрім проїзду його транспортних засобів, тому що позивачем був укладений договір № КД-17706 з Державним підприємством «Адміністрація морських портів України».

До того ж, надання послуг на території Одеського морського торговельного порту та надання послуг відповідачем, які стосуються користування територією відповідача, свідчить про те, що кожен суб`єкт господарювання, надаючи послуги на своїй території, має право на оплату цих послуг та відшкодування понесених витрат.

При цьому, належних доказів та розрахунків, які б свідчили про те, які саме послуги він не споживав (не отримував від відповідача), або у споживанні (отриманні) яких у нього не було потреби, позивачем до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Таким чином, сплачені позивачем у період з березня 2016 по листопад 2017 включно на користь відповідача кошти загальною сумою 1 040 450 грн. на виконання своїх зобов`язань за договором про надання послуг від 23.10.2012, не можуть вважатися збитками у повному обсязі (в розмірі всієї сплаченої у відповідний період суми коштів), натомість позивачем не доведено переліку та вартості тих послуг, які ним не були спожиті (отримані від відповідача), або у споживанні (отриманні) яких у позивача не було потреби.

А також, позивач як експедитор не може вважатися особою, якій було завдано збитки внаслідок виконання ним умов договору про надання послуг від 23.10.2012 року, оскільки всі зроблені ним та документально підтверджені платежі на користь відповідача за цим договором мали бути компенсовані (повернуті) йому клієнтами, з якими в нього були укладені відповідний договори транспортного експедирування.

Так, судом установлено, що згідно з укладеним 26.12.2014 року між Державним підприємством Адміністрація морських портів України та ТОВ «Юнімар Логістік» договором про експедирування вантажів №КД-17706, експедитор, тобто ТОВ «Юнімар Логістік», здійснює експедирування експортно-імпортних, транзитних вантажів та контейнерів відповідно до Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

Отже, на території Одеського морського торговельного порту позивач у спірний період діяв в правовому статусі експедитора в розумінні Закону України Про транспортно-експедиторську діяльність та мав намір отримувати доступ до території Порту для виконання своїх обов`язків саме як експедитора.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України Про транспортно-експедиторську діяльність, клієнт зобов`язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Аналогічним чином регулюється питання відшкодування витрат експедитора клієнтом в ч.1 ст.929 ЦК України - за договором транспортного експедирування одна сторона експедитор зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Таким чином, імперативними положеннями законодавства України встановлено абсолютне право експедитора на отримання від клієнта компенсації всіх витрат, понесених експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування. Вказана компенсація є окремим від винагороди експедитора платежем з боку клієнта. І відсутність у матеріалах справи договорів між позивачем та його клієнтами, ніяк не впливає на законодавчо встановлене право позивача на відшкодування витрат, понесених ним як експедитором в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Таким чином, вчинення дій експедитором в інтересах клієнта провадиться за рахунок клієнта і клієнт зобов`язаний відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором. Отже, здійснені позивачем платежі на користь відповідача за договором про надання послуг від 23.10.2012 року є витратами експедитора та підлягають компенсації позивачу з боку клієнтів контрагентів за відповідними договорами транспортного експедирування. Відтак, здійснені позивачем на користь відповідача платежі, щодо яких існує спір, не є реальними збитками позивача. Також, ці витрати не можуть бути віднесені й до упущеної вигоди позивача, оскільки вигодою позивача як експедитора є саме винагорода, що сплачується окремо від компенсації витрат.

Враховуючи наведене, вірним є висновок місцевого суду про те, що позивач у спірних правовідносинах не є тією особою, якій завдано збитки внаслідок порушення відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції.

Таким чином, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені ТОВ «Юнімар Логістік» позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки ним не доведено протиправної поведінки відповідача, наявності та розміру збитків, завданих такою поведінкою, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, а відтак задоволенню не підлягають, і господарський суд першої інстанції прийняв правомірне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

За змістом статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому безпредметне посилання скаржника в цій частині не приймається до уваги.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 46 820,30 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 22 квітня 2021 у справі № 916/3563/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Юнімар Логістік - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 16.09.2021.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

Філінюк І.Г.