ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2021 справа № 914/2061/21

Господарський суд Львівської області у складі судді Горецької З.В., за участю секретаря судового засідання Банзули М.С., розглянувши матеріали справи

за позовом: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача: Фермерського господарства «Мей», м. Львів, смт. Рудне

про: стягнення заборгованості в розмірі 21 016,82 грн.

представники сторін:

від позивача: Тістик М.В.;

від відповідача: Чопко Г.В.

Заяв про відвід судді не надходило. У відповідності до ст. 222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснювалось за допомогою програмно-апаратного комплексу «Акорд».

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Фермерського господарства «Мей» про стягнення заборгованості в розмірі 21 016,82 грн. за договором оренди нерухомого майна №3-10384-16 від 26.12.2016 року.

Ухвалою від 13.07.2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження.

В засідання 25.08.2021 року з`явився представник відповідача, позивач явку не забезпечив, розгляд справи відкладено на 13.09.2021 року.

В судове засідання 13.09.2021 року сторони явку повноважних представників забезпечили.

Враховуючи те, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, в судовому засіданні 13.09.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення у справі.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Аргументи позивача

Між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та Фермерським господарством «Мей», 26.12.2016 року було підписано Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № 3-10384-16, відповідно до п.1. якого позивач (орендодавець) передає, а відповідач (орендар) приймає у строкове платне користування нерухоме майно: приміщення загальною площею 36,3 кв.м, які розташовані за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 144.

Відповідач не виконав умови укладеного договору, що спонукало Управління комунальної власності в 2020 році звернутись до суду про стягнення з ФГ «Мей» заборгованості та зобов`язати повернути об`єкт оренди шляхом виселення у зв`язку із закінченням терміну дії договору.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 року задоволено апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, зобов`язано Відповідача повернути об`єкт оренди шляхом виселення та стягнути заборгованість в сумі 106 118,75 грн. Вказану постанову залишено без змін постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.03.2021 року.

Відповідно до акту державного виконавця від 06.04.2021 року виконано рішення суду про виселення ФГ «Мей» із нежитлових приміщень площею 26,3 м2, що знаходяться за адресою: м: Львів, вул. Городоцька, 144.

На підставі викладено. Позивач просить стягнути з відповідача неустойку в розмірі 21 016,82 грн. за період з 01.04.2020 року по 06.04.2021 року.

Позиція відповідача

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, письмових пояснень по суті позовних вимог не надав.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та Фермерським господарством «Мей», 26.12.2016 року було підписано Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № 3-10384-16, відповідно до п.1. якого позивач (орендодавець) передає, а відповідач (орендар) приймає у строкове платне користування нерухоме майно: приміщення загальною площею 36,3кв.м, які розташовані за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 144.

Умовами п.3.1 Договору передбачено, що приймання-передачу об`єкта оренди здійснюють Орендар та Балансоутримувач.

Пунктом 3.3 Договору встановлено, що у зв`язку з фактичним використання Орендарем об`єкту оренди за попереднім договором, об`єкт оренди вважається переданим у найм з моменту підписання даного Договору.

Термін договору оренди визначений на 2 роки 364 дні з 26 грудня 2016 року до 25 грудня 2019 року (п.4.1 Договору).

Відповідно до п.4.2. перебіг терміну дії Договору оренди та настання обов`язку орендаря щодо внесення орендної плати починається з дати підписання акту приймання-передачі об`єкта оренди.

Розмір орендної плати за об`єкт оренди визначається відповідно до чинної на час укладення цього Договору Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженої ухвалою міської ради від 07.06.2007 №897, і складає (327 200,00*0,15)/12= 4090,00грн (без ПДВ) за перший місяць оренди (п.5.1).

Орендар сплачує орендну плату не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць через перерахування коштів на рахунок орендодавця (п.5.6).

Пунктом 5.11 Договору передбачено, що до орендної плата не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат та плата за користування земельною ділянкою.

Позивачем представлено довідку від 18.03.2020 року №4-2302-8642 де станом на 01.02.2020 року заборгованість становила 106 118,75 грн. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 року задоволено апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, зобов`язано Відповідача повернути об`єкт оренди шляхом виселення та стягнути заборгованість в сумі 106 118,75 грн. Вказану постанову залишено без змін постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.03.2021 року.

Крім того за період з 01.03.2020 року по 06.04.2021 року на підставі представленої позивачем довідки №4-2302-14754 від 17.05.2021 року заборгованість становить 21 016,82 грн.

Відповідно до акту державного виконавця від 06.04.2021 року ФГ «Мей» виселено з нежитлових приміщень площею 36,3 м2, що знаходяться за адресою : м. Львів, вул. Городоцька, 144.

Розрахунок неустойки проведено з урахуванням ухвали Львівської міської ради №6464 від 28.04.2020 року та ухвали Львівської міської ради №121 від 25.02.2021 року.

ОЦІНКА СУДУ

Частиною 1 ст.762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч.5 вказаної статті).

Орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності (ч.1 ст.286 ГК України).

Відповідно до ч.3 ст.18 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Відповідно до ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється (ч.2 ст.795 ЦК України).

Виходячи зі змісту частини 1 статті 759 та частини першої статті 785 Цивільного кодексу України, договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном впродовж строку дії договору із сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Невиконання наймачем обов`язку щодо поверненні речі є підставою для виникнення права наймодавця на застосування до наймача особливого виду майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, який полягає у сплаті наймачем, який прострочив виконання обов`язку щодо повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до частини другої статті 785 ЦК України.

Судом встановлено, що згідно акту державного виконавця від 06.04.2021 року ФГ «Мей» виселено з нежитлових приміщень площею 36,3 м2, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 144, тобто за період з 01.03.2020 року по 06.04.2021 року позивачем обґрунтовано та підставно нараховано неустойку в частині стягнення з відповідача 21 016,82 грн. за неповернення речі після припинення договору оренди, нарахованої на підставі ч.2 ст.785 ЦК України та п.9.9 договору оренди.

Крім того суд зазначає, що позивачем не здійснювався розрахунок за період з 17.03.2020 року по 28.02.2021 року, коли діяли заходи підтримки суб`єктів підприємницької діяльності на період карантину застосовані на підставі ухвали Львівської №6464 від 28.04.2020 року та ухвали №121 від 25.02.2021 року.

Для застосування ч.2 ст.785 ЦК України у спірних правовідносинах достатньо факту неповернення об`єкта найму наймодавцю, а не факт користування чи не користування наймачем об`єктом найму. Поняття «неповернення речі» не є тотожним «не користування» у правому сенсі ст.785 ЦК України (аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі №915/1429/19).

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи все наведене вище, виходячи з доказів, що містяться у матеріалах справи та обставин, встановлених судом, суд дійшов висновку, що позов Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про стягнення 21 016,82 грн. є підставним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідачем протилежне не доведено.

Судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 42, 123, 126, 129, 222, 233, 236, 238, 240, 241, 247-252, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задоволити повністю.

2. Стягнути з Фермерського господарства «Мей» (79493, Львівська область, м. Львів, селище міського типу Рудне, вул. Драгоманова, 6; ) на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (79008, м. Львів, площа Галицька, 15; ) заборгованість в сумі 21 016,82 грн. та судовий збір 2 270,00 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 17.09.2021 року.

Суддя З.В. Горецька