ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2021 р. Справа№ 910/5700/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Демидової А.М.

Попікової О.В.

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.

за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 15.09.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фонду державного майна України

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2021, повний текст складено 02.07.2021

у справі № 910/5700/21 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Громадської організації "Всеукраїнська вища рада юристів"

до: 1. Національного університету "Одеська юридична академія",

2. Київського інституту інтелектуальної власності та права Національного університету "Одеська юридична академія"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Фонд державного майна України

про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

Громадська організація "Всеукраїнська вища рада юристів" (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного університету "Одеська юридична академія" (надалі- відповідач-1) та Київського інституту інтелектуальної власності та права Національного університету "Одеська юридична академія" (надалі - відповідач-2) про визнання недійсним договору № 475 від 02 червня 2020 року щодо оренди нерухомого майна - будівлі адміністративної, площею 6098,0 кв.м., розташованої за адресою: Україна, місто Київ, вулиця Харківське шосе, будинок № 210, що належить до державної власності та перебуває на балансі Національного університету "Одеська юридична академія", укладеного між відповідачами.

Позов мотивовано порушенням визначеного законодавством порядку укладення договорів оренди державного майна в частині погодження та надання дозволу Фондом державного майна України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.06.2021 у справі № 910/5700/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судове рішення мотивовано необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фонд державного майна України звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2021 у справі №910/5700/21 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг скаржники посилаються на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що відповідачем-1 не дотриманий порядок передачі державного майна в оренду та порушені права позивача.

Так, згідно з приписами ч.1 ст. 287 ГК України єдиними орендодавцями державного майна - єдиних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення; опублікування інформації, оприлюднення Переліків, договорів оренди, укладених без проведення аукціону, змін і доповнень до договорів оренди, здійснюються на офіційних веб-сайтах орендодавців, а також у друкованих засобах масової інформації, якщо це передбачено рішенням представницького органу місцевого самоврядування; відповідачем-1 не було оприлюднено необхідної інформації на його офіційному веб-сайті.

Крім того, скаржник також наголосив на порушенні судом норм процесуального права, оскільки, на його думку, судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про залучення третьої особи - Міністрество освіти і науки України до участі у справі в якості особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді Євсіков О.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.08.2021 поновлено Фонду державного майна України пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2021 у справі №910/5700/21. Відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою.Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 15.09.2021 о 13:40 год. Роз`яснино учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 08.09.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 08.09.2021. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

В ході розгляду справи склад колегії суддів змінювався та розгляд скарги відкладався.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2021, у зв`язку з перебуванням суддів Євсікова О.О. та Мартюк А.І., які входять до складу колегії суддів, у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/5700/21.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2021, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Попікова О.В., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2021 у справі №910/5700/21 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Попікова О.В., Демидова А.М. Розгляд справи постановлено здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 15.09.2021 о 13:40 год.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Національний університет "Одеська юридична академія" та Київський інститут інтелектуальної власності та права Національного університету "Одеська юридична академія" у поданих відзивах зазначили, що оскаржене рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні. Апеляційну скаргу просять залишити без задоволення.

Позивач не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України та не надав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу на рішення суду, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні від 15.09.2021 присутній представник позивача просив апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржене рішення скасувати та прийняте нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 15.09.2021 з`явилися усі учасники справи.

Межі та строк розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши думку присутніх представників учасників справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

02.06.2020 між Національним університетом "Одеська юридична академія" (орендодавець, балансоутримувач) та Київським інститутом інтелектуальної власності та права Національного університету "Одеська юридична академія" (орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В., за реєстровим номером 475 (надалі також - Договір), за умовами п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: будівля адміністративна, площею 6 098,0 кв.м. (далі - майно), що розташоване за адресою: місто Одеса, вулиця Харківське шосе, будинок 210, та перебуває на балансі Національного університету "Одеська юридична академія", та належить Державі Україна в особі Міністерства освіти і науки України, балансова вартість якого визначена згідно з Довідкою, виданою Національним університетом "Одеська юридична академія" 28.05.2020 за №535/1-3 і становить 1 177 129 грн (без ПДВ). Право господарського відання за орендодавцем (балансоутримувачем) зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Іващенко Н.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 29.05.2020, номер запису про інше речове право: 36684702, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за індексним № 210756981 від 29 травня 2020 року.

Відповідно до п. 1.2 Договору, майно передається в оренду з метою розміщення приватного навчального закладу.

Згідно з п. 2.1 Договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання Сторонами цього Договору та акта приймання-передавання майна.

У п. 3.1 Договору встановлено, що орендна плата, визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року №786 (зі змінами) (далі - Методика розрахунку).

Розмір орендної плати за перший місяць оренди червень 2020 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за попередні місяці 2020 року. Враховуючи цільове призначення орендованого майна, сторони дійшли згоди, що орендна плата за цим Договором буде нараховуватися та сплачуватись лише після початку навчального процесу здобувачів вищої освіти орендаря, якщо такий початок настане пізніше першого місяця оренди - червня 2020 року.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. (п. 3.2 Договору).

Відповідно до п. 3.3 Договору, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики.

Згідно з п. 3.6 Договору, орендна плата перераховується балансоутримувачу щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Методикою розрахунку і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Як визначено у п. 5.1 Договору, орендар зобов`язується використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов цього Договору.

Пунктом 7.1 Договору визначено, що орендодавець зобов`язується передати орендарю в оренду майно згідно з цим Договором за актом приймання-передавання майна, який є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п. 9.1 Договору, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Цей Договір укладено строком на десять років, що діє з 02 червня 2020 року по 02 червня 2030 року включно. (п. 10.1 Договору).

Відповідно до Наказу Міністерства освіти і науки України № 394 від 14.03.2017 "Про закріплення державного майна за Національним університетом "Одеська юридична академія", закріплено на праві господарського відання за Національним університетом "Одеська юридична академія" нерухоме держане майно, зокрема, будівлю адміністративна, площею 6098,0 кв.м, за адресою: місто Одеса, вулиця Харківське шосе, будинок 210.

Відповідно до розрахунку плати за оренду державного нерухомого майна, наданого в оренду, та довідки Національного університету "Одеська юридична академія" від 28.05.2020 №535/1-3, будівля адміністративна, що розташоване за адресою: місто Одеса, вулиця Харківське шосе, будинок 210, з інвентарним № 101311102, загальною площею 6098,0 кв.м. та балансовою вартістю 1 177 129,00 грн, знаходиться на балансі Національного університету "Одеська юридична академія".

На виконання умов Договору 02.06.2020 орендодавець передав, а орендар в свою чергу прийняв в оренду нерухоме майно за Актом приймання-передачі нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.06.2020.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що при укладенні зазначеного Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 02.06.2020, відповідачем-1 не дотриманий порядок передачі державного майна в оренду та порушені права позивача. Так, посилаючись на положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна", позивач вказує, що відповідач-1, який є балансоутримувачем державного майна, не мав права передавати нерухоме майно, що належить до державної власності у користування іншим особам та не міг бути належним орендодавцем за цим Договором.

За доводами позивача, враховуючи той факт, що передача нерухомого державного майна відбулася без дозволу Фонду державного майна України, орендна плата за укладеним договором оренди державного майна не була погоджена із Фондом державного майна, який і є правомочною особою на укладення договорів оренди державного, тобто фактично між сторонами Договору не могло бути укладено договір оренди, оскільки це майно є власністю не відповідача-1, а держави.

Таким чином, за твердженнями позивача, Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.06.2020, має бути визнаний недійсним, оскільки у даному випадку при його укладенні не додержано визначений законодавством укладення договорів оренди державного майна, було порушено вимоги законодавства в частині погодження його умов та надання дозволу регіонального відділення Фонду державного майна України.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачі зазначають, що спірний Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 02.06.2020, укладений відповідно до вимог чинного законодавства України, є погодженим з органом управління - власником нерухомого майна - державою в особі Міністерства освіти і науки України, в межах визначеного законом строку. Натомість, відповідно до положень чинного законодавства України укладення спірного Договору не потребує дозволу Фонду державного майна України. Орендна плата за цим Договором встановлена відповідно до ст. 8 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-IX та не потребує погодження із Фондом державного майна України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Розглянувши апеляційні скарги, колегія суддів дійшла висновку, що останні не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Щодо права позивача на звернення із даним позовом до суду слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).

У своєму Рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційний суд України визначив основні ознаки охоронюваного законом інтересу, як правового феномену, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. А також дав його дефініцію: охоронюваний законом інтерес - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Зважаючи на викладене, охоронюваний законом інтерес характеризується такими ознаками: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; пов`язаний із конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним, у позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі (позивачу); суб`єктом порушення позивач вважає відповідача.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Тобто інтерес позивача (у даному випадку стосовно його вимог про визнання недійсним договору) має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому.

Суд зауважує на тому, що завданням правосуддя є захист охоронюваних законом прав та інтересів осіб.

З огляду на позицію позивача, обґрунтовану, між іншим, посиланням на ч. 2 ст. 4 ГПК України, відповідно до якої, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, можливо дійти висновку, що оспорюваним Договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, який, як стверджує позивач, укладений з порушенням вимог закону, без проведення визначеної законодавством процедури, що, на думку позивача, суперечить вимогам чинного законодавства України, порушуються права та охоронювані законом інтереси позивача, що надає йому право на звернення до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Суд цього приводу зазначає, що частиною 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Надаючи по суті оцінку доводам позивача, наведеним в обґрунтування позовних вимог, та направленим на визнання недійсним Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.06.2020, суд зазначає про наступне.

Згідно зі ст. 203 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вставлено у статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як встановлено судом, 02.06.2020 між Національним університетом "Одеська юридична академія" (орендодавець, балансоутримувач) та Київським інститутом інтелектуальної власності та права Національного університету "Одеська юридична академія" (орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В., за реєстровим номером 475 (надалі також - Договір), за умовами п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: будівля адміністративна, площею 6098,0 кв.м. (далі - майно), що розташоване за адресою: місто Одеса, вулиця Харківське шосе, будинок 210, та перебуває на балансі Національного університету "Одеська юридична академія", та належить Державі Україна в особі Міністерства освіти і науки України, балансова вартість якого визначена згідно з Довідкою, виданою Національним університетом "Одеська юридична академія" 28.05.2020 за №535/1-3 і становить 1 177 129 грн (без ПДВ). Право господарського відання за орендодавцем (балансоутримувачем) зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Іващенко Н.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 29.05.2020, номер запису про інше речове право: 36684702, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за індексним № 210756981 від 29 травня 2020 року.

Вказана адміністративна будівля площею 6098,0 кв.м., що розташована за адресою: місто Одеса, вулиця Харківське шосе, будинок 210, перебуває на балансі Національного університету "Одеська юридична академія" на праві господарського відання та належить Державі Україна в особі Міністерства освіти і науки України згідно з Наказом Міністерства освіти і науки України №394 від 14.03.2017.

Заявляючи відповідні позовні вимоги, позивач зазначає, що приписами п. 1 ч. 1 ст. 287 ГК України передбачено, що єдиними орендодавцями державного майна - майна цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення і представництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 Господарського кодексу України, орендодавцями щодо державного та комунального майна є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо єдиних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим або місцевими радами управляти майном, - відповідно щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим або є у комунальній власності; державні (комунальні) підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, якщо інше не передбачено законом; державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства.

Також позивач стверджує, що Закон України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-IX набрав чинності з 27.12.2019 та введений в дію з 01.02.2020, крім положень в частині роботи ЕТС, які стосуються внесення (включення) та опублікування інформації в ЕТС, подання заяв, у тому числі заяв на оренду, в ЕТС, опублікування в ЕТС Переліків, договорів оренди, укладених без проведення аукціону, змін і доповнень до договорів оренди, які вводяться в дію з 1 жовтня 2020 року. Опублікування інформації, оприлюднення Переліків, договорів оренди, укладених без проведення аукціону, змін і доповнень до договорів оренди, здійснюються на офіційних веб-сайтах орендодавців, а також у друкованих засобах масової інформації, якщо це передбачено рішенням представницького органу місцевого самоврядування. Однак, відповідачем - 1 всупереч вимогам Закону № 157-IX, не оприлюднено необхідну інформацію на його офіційному веб-сайті.

Крім того, як вже було вказано вище, за твердженнями позивача, Національний університет "Одеська юридична академія", який є балансоутримувачем державного майна, не мав права передавати нерухоме майно, що належить до державної власності у користування іншим особам та не міг бути належним орендодавцем за Договором. Враховуючи той факт, що передача нерухомого державного майна відбулась без дозволу Фонду державного майна України, орендна плата за договором оренди державного майна не погоджена із Фондом державного майна, який і є правомочною особою на укладення договору оренди державного майна, тобто фактично між сторонами договору не могло бути укладено договору оренди, оскільки це майно є власністю не Національного університету "Одеська юридична академія", а держави, відповідач-1 не мав права на передачу державного майна у користування іншим особам без відповідного дозволу Фонду державного майна України.

Так, відповідно до п. 10 ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-IX, орендою є речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

Частинами 1, 2 ст. 283 Господарського кодексу України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. (ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 284 Господарського кодексу України, істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до статті 4 Закону "Про оренду державного та комунального майна" № 157-IX, орендодавцями, зокрема є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), а також майна, що не увійшло до статутного капіталу, що є державною власністю (крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам, та інших випадків, передбачених галузевими особливостями оренди майна); балансоутримувачі - щодо: нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 400 квадратних метрів на одного балансоутримувача, якщо менший розмір площі не встановлено рішенням представницького органу місцевого самоврядування - щодо об`єктів комунальної власності або галузевими особливостями оренди майна; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує п`яти календарних днів протягом шести місяців, а також щодо майна, яке передається суб`єктам виборчого процесу для проведення публічних заходів (зборів, дебатів, дискусій) під час та на період виборчої кампанії; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує 30 календарних днів протягом одного року щодо кожного орендаря, якщо балансоутримувачем є державне або комунальне підприємство, установа, організація, що здійснює діяльність з організування конгресів і торговельних виставок; іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору. (Наведена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 612/553/15-ц.

Враховуючи наведене, судом встановлено, що об`єкт оренди за спірним Договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.06.2020, а саме: будівля адміністративна, площею 6098,0 кв.м, за адресою: місто Одеса, вулиця Харківське шосе, будинок 210, та перебуває на балансі Національного університету "Одеська юридична академія" на праві господарського відання, та належить Державі Україна в особі Міністерства освіти і науки України відповідно є індивідуально визначеним майном.

Так, з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та згідно з Наказом Міністерства освіти і науки України № 394 від 14.03.2017 вбачається, що об`єкт оренди за спірним Договором характеризується відмінними індивідуальними властивостями, а саме, окремим реєстровим номером, визначеною індивідуальною площею, тощо.

Згідно з 2 ст. 15 "Про оренду державного та комунального майна" № 157-IX, право на отримання в оренду державного та комунального майна, що не міститься в Переліку першого типу, без проведення аукціону зокрема мають: заклади освіти всіх форм власності, що мають ліцензію на провадження освітньої діяльності.

Київський інститут інтелектуальної власності та права Національного університету "Одеська юридична академія", відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань та Статуту, є приватним закладом (установою, організацією), що здійснює свою діяльність відповідно до коду класифікації видів економічної діяльності - 85.42 Вища освіта та відповідно до ліцензії на провадження освітньої діяльності.

Відповідно до ч. 1. ст. 8 "Про оренду державного та комунального майна" № 157-IX, вартістю об`єкта оренди для цілей визначення стартової орендної плати є його балансова вартість станом на останнє число місяця, який передує даті визначення стартової орендної плати.

Згідно з п. 3.1. Договору, орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету міністрів України від 04 жовтня 1995 року № 786 (зі змінами).

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-IX, строк договору оренди не може становити менше п`яти років, крім випадків, визначених Порядком передачі майна в оренду.

Так, згідно з п. 10.1. Договору, цей Договір укладено строком на десять років, що діє з 02 червня 2020 року по 02 червня 2030 року включно.

У ч. 6 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-IX встановлено, що галузеві особливості оренди державного та комунального майна можуть встановлюватися виключно законами. Галузеві особливості оренди державного майна, що закріплене на балансі за закладами вищої освіти встановлюються Законом України "Про освіту" № 2145-VIII; Законом України "Про вищу освіту" № 1556-VII.

Частиною 4 ст. 80 Закону України "Про освіту" 2145-VIII встановлено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення органом управління можливості користування державним нерухомим майном відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 80 Закону України "Про освіту", заклади освіти всіх форм власності, зареєстровані у встановленому законом порядку, мають рівні умови користування нерухомим майном державної або комунальної власності, що передається в оренду. Усі кошти, отримані від оренди нерухомого майна державного чи комунального закладу освіти, використовуються виключно на потреби цього закладу освіти.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 70 Закону України "Про вищу освіту", заклад вищої освіти у порядку, визначеному законом, та відповідно до статуту має право: використовувати майно, закріплене за ним на праві господарського відання, у тому числі для провадження господарської діяльності, передавати його в оренду та в користування відповідно до законодавства.

Суд встановив, що Національним університетом "Одеська юридична академія" було погоджено укладення Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.06.2020, з власником державного нерухомого майна - Міністерством освіти і науки України, про що свідчить зміст листа Міністерства освіти та науки України № 1/11-3277 від 14.05.2020, за яким останнім було надано дозвіл на передачу в оренду державного нерухомого майна - будівлі адміністративної, площею 6098,0 кв.м, за адресою: місто Одеса, вулиця Харківське шосе, будинок 210, з метою розміщення приватного закладу.

Зважаючи на викладені обставини, судом першої інстанції правомірно відхилено доводи позивача про порушення закону в частині укладення спірного Договору без дозволу Фонду державного майна України.

Поряд з цим, аргументи позивача щодо порушення порядку передачі в оренду державного нерухомого майна за оспорюваним позивачем Договором оренди також не застулговують на увагу та спростовуються доводами та аргументами відповідачів, положеннями чинного законодавства України, а саме положеннями Законів України „Про освіту", „Про вищу освіту", „Про внесення зміни до ст. 80 Закону України „Про освіту" щодо забезпечення освітнього процесу належними умовами для праці та здобуття освіти" від 20.12.2018 № 2661-VIII, якими змінено умови надання в оренду майна, що перебуває на балансі закладів освіти та надано право закладам вищої освіти передавати в оренду таке майно, у порядку встановленому законодавством, а, зокрема, без погодження Фонду державного майна України.

Відтак, твердження позивача щодо непогодження договору оренди державного нерухомого майна з органом управління спростовуються доводами відповідачів, за якими укладення спірного Договору погоджено власником нерухомого майна - державою в особі Міністерства освіти та науки України (лист Міністерства освіти та науки України № 1/11-3277 від 14.05.2020).

Серед іншого позивач вказує на порушення відповідачами вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в частині не проведення аукціону згідно з законодавством, а також на відсутність опублікування інформації, оприлюднення Переліків, договорів оренди, укладених без проведення аукціону, змін і доповнень до договорів оренди, яке, як стверджує позивач, має здійснюватися на офіційних веб-сайтах орендодавців, а також у друкованих засобах масової інформації, якщо це передбачено рішенням представницького органу місцевого самоврядування.

Цим доводам позивача було надано правову оцінку судом першої інстанції та правомірно їх відхилено, з чим погоджується колегія суддів, зважаючи на наступне.

Згідно з положеннями чинного законодавства України, передача в оренду державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі закладу вищої освіти, здійснюється без проведення аукціону, зокрема, ч. 2 ст. 15 Закону "Про оренду державного та комунального майна" встановлено випадки отримання в оренду державного та комунального майна, що не міститься в Переліку першого типу, без проведення аукціону. Так, право на отримання в оренду державного та комунального майна, що не міститься в Переліку першого типу, без проведення аукціону, зокрема мають: заклади освіти всіх форм власності, що мають ліцензію на провадження освітньої діяльності.

Водночас, як вже було вказано судом вище по тексту, Київський інститут інтелектуальної власності та права Національного університету "Одеська юридична академія", відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань та Статуту, є приватним закладом (установою, організацією), що здійснює свою діяльність відповідно до коду класифікації видів економічної діяльності - 85.42 Вища освіта та відповідно до ліцензії на провадження освітньої діяльності.

Таким чином, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що передача нерухомого майна в оренду, яка відбулася на підставі Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.06.2020, укладеного між Національним університетом "Одеська юридична академія" та Київським інститутом інтелектуальної власності та права Національного університету "Одеська юридична академія", повністю відповідає вимогам чинного законодавства України.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог через їх необгурнтованість та недоведеність.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки на його думку, безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про залучення третьої особи - Міністрество освіти і науки України до участі у справі в якості особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, суд апеляційної інстанції оцінює критично, позяак, дослідивши матеріали даної справи судом встановлено, що рішення суду у даній справі не може вплинути на права та обов`язки Міністерства. Тому порушень процесуального закону, зокрема ст. 50 ГПК України колегія суддів не вбачає.

Інші аргументи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, дублюють аргументи подані ним в ході розгляду справи у суді першої інстанції та зводяться до переоцінки обставин зазначених місцевим судом, яким надана належна правова оцінка. Доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на скаржника.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2021 у справі № 910/5700/21 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 21.09.2021.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді А.М. Демидова

О.В. Попікова