ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2021 р. Справа№ 910/14422/15

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Іоннікової І.А.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Білоус О.О.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 09.09.2021,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 (повний текст складено 25.03.2021)

у справі №910/14422/15 (головуючий суддя Сташків Р.Б., судді Привалов А.І., Пінчук В.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» - Кадирова В. В. (правонаступником якого у частині стягнення заборгованості є Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал»)

до Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: 1. Національний банк України;

2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 3. ОСОБА_1 ;

4. ОСОБА_2 ;

5. ОСОБА_3 ;

6. ОСОБА_4 ;

7. ОСОБА_5 ;

8. ОСОБА_6 ;

9. ОСОБА_7 ;

10. ОСОБА_8

про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У 2015 році Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» - Кадирова В.В. (далі, Банк) звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», яке у подальшому було перейменоване на Акціонерне товариство «Укргазвидобування» (далі, відповідач або ПАТ/АТ «Укргазвидобування») про стягнення 106 667 793,39 грн заборгованості за Договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 та додаткових договорів до нього, з яких 79 870 000,00 грн заборгованості за простроченим кредитом, 14 096 507,95 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 7 247 381,92 грн заборгованості за простроченими процентами, 661 703,52 грн пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів та 4 792 200,00 грн штрафу за неналежне виконання зобов`язання.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом згідно з Договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 та додаткових договорів до нього.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2015 залучено до участі у справі №910/14422/15 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 (далі, третя особа-3).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 залучено до участі у справі №910/14422/15 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національний Банк України (далі, третя особа-1) та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі, третя особа-2).

Також ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 залучено до участі у справі №910/14422/15 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 (далі, третя особа, 4).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2015 залучено до участі у справі №910/14422/15 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 (далі, третя особа-5), ОСОБА_4 (далі, третя особа-6), ОСОБА_5 (далі, третя особа-7), ОСОБА_6 (далі, третя особа-8), ОСОБА_7 (далі, третя особа-9).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2019 у справі №910/14422/15, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.03.2020, замінено (на підставі Договору про відступлення прав вимоги №1295/К від 15.04.2019, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор») позивача у справі Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» в частині стягнення заборгованості за позовом в сумі 106 667 793,39 грн. Водночас, суд зазначив, що право вимоги сплати витрат на судовий збір, який був сплачений ПАТ «Дельта Банк» у даній справі, до ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» не перейшло, оскільки сплата зазначеної суми судового збору не є зобов`язанням у розумінні положень статті 509 Цивільного кодексу України, а відтак, вона не була й не могла бути предметом відступлення за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013.

Водночас, ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2019 у справі №910/14422/15 залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_8 (далі, третя особа-10).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 прийнято до розгляду заяву ПАТ «Дельта Банк» щодо збільшення розміру позовних вимог від 18.05.2018, відповідно до якої нова сума боргу складає 136 208 554,97 грн, з яких: заборгованість за простроченим кредитом - 79 870 000,00 грн, сума пені за несвоєчасне повернення кредиту - 14 096 507,95 грн, сума заборгованості за простроченими нарахованими процентами - 33 768 598,38 грн, сума пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів - 3 271 880,71 грн, сума штрафу 4 792 200,00 грн, сума 3% річних від суми простроченої заборгованості за процентами - 269 566,98 грн, сума інфляційних втрат за простроченими процентами - 139 800,95 грн.

18.11.2020 прийнято до розгляду заяву ТОВ «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» (правонаступника Банку) щодо збільшення розміру позовних вимог (вих. №01/11 від 01.11.2020), що відображено у протоколі судового засідання від 18.11.2020, згідно якої нова сума боргу складає 270 969 561,88 грн, з яких: заборгованість за простроченим кредитом - 79 870 000,00 грн, сума пені за несвоєчасне повернення кредиту - 20 048 464,11 грн, 56 707 700,00 грн - сума штрафу за неналежне виконання умов кредитного договору, 110 286 246,70 грн - сума прострочених відсотків за користування кредитними коштами, 2 647 790,03 грн - сума пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитними коштами, 269 566,98 грн - сума 3% річних від суми прострочених процентів, 139 800,95 грн - сума інфляційних втрат за простроченими процентами, 999 993,11 грн - сума пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів за користування кредитними коштами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 замінено (на підставі Договору про відступлення право вимоги №В01/02 від 01.02.2021, укладеного між з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал») позивача у справі №910/14422/15 з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» в частині стягнення заборгованості за позовом в сумі 270 969 561,88 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» процесуальний строк на подання заяви про збільшення позовних вимог, прийнято заяву ТОВ «Інтер Вей Капітал» про збільшення розміру позовних вимог від 24.02.2021, в якій останній просив суд стягнути з відповідача 79 870 000,00 грн заборгованості за простроченим кредитом, 20 048 464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 110 286 246,70 грн заборгованості за простроченими процентами, 2 647 790,03 грн пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів, 59 103 800,00 грн штрафу за неналежне виконання зобов`язання, 15 000 658,50 грн 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту, 139 800,95 грн інфляційних втрат за простроченими процентами, 999 993,11 грн пені за несвоєчасне погашення процентів, 92 169 980,00 грн інфляційних втрат за простроченим кредитом.

Отже, станом на дату прийняття Господарським судом міста Києва рішення в даній справі позов являв собою вимоги ТОВ «Інтер Вей Капітал» до АТ «Укргазвидобування» про стягнення заборгованості за Договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 в загальному розмірі 380 266 733,40 грн, з яких: 79 870 000,00 грн заборгованості за простроченим кредитом, 20 048 464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 110 286 246,70 грн заборгованості за простроченими процентами, 2 647 790,03 грн пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів, 59 103 800,00 грн штрафу за неналежне виконання зобов`язання, 15 000 658,50 грн 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту, 139 800,95 грн інфляційних втрат за простроченими процентами, 999 993,11 грн пені за несвоєчасне погашення процентів, 92 169 980,00 грн інфляційних втрат за простроченим кредитом.

Історія справи, короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 у справі №910/14422/15 (судді Головатюк Л.Д., Головіна К.І., Спичак О.М.) задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» та присуджено до стягнення з ПАТ «Укргазвидобування» на користь ПАТ «Дельта Банк» 79 870 000,00 грн заборгованості за простроченим кредитом; 14 096 507,95 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту; 7 247 381,92 грн заборгованості за простроченими нарахованими процентами; 661 703,52 грн пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів; 4 792 200,00 грн штрафу за неналежне виконання зобов`язання.

Рішення суду про задоволення позову було мотивоване наступним:

- операції зі списання грошових коштів з депозитних рахунків поручителів в рахунок погашення заборгованості відповідача суперечили обмеженням, встановленим в діяльності банку постановою НБУ від 30.10.2014 №692/БТ;

- забезпечення кредитного договору порукою не було передбачено кредитним договором; укладенням договорів поруки фактично змінено кредитора у зобов`язанні, а така заміна має відбуватися лише за згодою боржника (аналіз статей 512, 516, 553, 556 Цивільного кодексу України, статті 345 Господарського кодексу України);

- набуття третіми особами у справі права вимоги до відповідача (після погашення його кредитної заборгованості за рахунок депозитів) фактично порушує черговість задоволення вимог кредиторів, встановлену Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- договори поруки «укладені заднім числом» з метою надання фізичним особам - поручителям за такими договорами переваг в задоволенні їх кредиторських вимог до банку щодо повернення депозитів, шляхом фактичної заміни кредитора у зобов`язанні, а саме: неплатоспроможного банку на державне підприємство, на яке не розповсюджуються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зміст договорів поруки суперечить статті 548 Цивільного кодексу України, статті 345 Господарського кодексу України, статті 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність», що є підставою недійсності таких договорів;

- деякі з поручителів отримали від Фонду компенсацію, а вимоги деяких включені до кредиторських вимог у процедурі ліквідації;

- суд врахував обставину щодо скасування Окружним адміністративним судом міста Києва у справі №826/18862/15 рішення уповноваженої особи ФГВФО, оформленого протоколом №1 комісії з перевірки правочинів за кредитними операціями від 29.04.2015, водночас зазначивши, що до компетенції адмінсудів не відноситься вирішення господарських спорів.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2017 у справі №910/14422/15 (головуючий суддя: Отрюх Б.В., судді: Тарасенко К.В., Тищенко А.І.) вказане рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено.

Апеляційний господарський суд, скасовуючи вказане рішення місцевого господарського суду, керувався статтею 35 Господарського процесуального кодексу України та врахував рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.12.2015 у справі №826/18862/15, яким визнано протиправним та скасовано рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оформлене протоколом №1 від 29.04.2015, про нікчемність договорів поруки. Суд зазначив, що кредитний договір є виконаним, заборгованості по ньому немає у зв`язку з погашенням її за рахунок депозитних вкладів поручителів.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.08.2017 у справі №910/14422/15 постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 у справі №910/14422/15 скасовано і справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Направляючи справу №910/14422/15 на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив наступне:

- відмовляючи у позові виключно з підстав наявності судового рішення, прийнятого Окружним адміністративним судом міста Києва 30.12.2015 у справі №826/18862/15, яким визнано протиправним та скасовано рішення засідання комісії ПАТ «Дельта Банк» з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, яке оформлене протоколом №1 від 29.04.2015, і яким була встановлена нікчемність договорів поруки, укладених між банком та фізичними особами-поручителями, суд апеляційної інстанції не врахував, по-перше те, що скасування рішення про нікчемність договорів поруки не тягне за собою дійсність таких договорів, нікчемність яких встановлена законом та не спростовує самого факту нікчемності правочину, якщо він є таким в силу закону, а тому, суду апеляційної інстанції слід було дослідити та дати оцінку таким договорам на предмет їх дійсності чи нікчемності. По-друге, у постанові Верховного Суду України від 15.06.2016 у справі №21-286а16, в якій предметом розгляду є одна із вимог позивача до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дії (рішення) останньої щодо визнання договору банківського вкладу нікчемним правочином, висловлено позицію про те, що у разі перебування банку в процедурі ліквідації у зв`язку із визнанням його неплатоспроможним, така вимога повинна розглядатися за правилами господарського судочинства. Отже, суду апеляційної інстанції, перш ніж відмовляти у позові з тих підстав, з яких він відмовив - наявності судового рішення в адміністративній справі, слід було дослідити, чи перебував банк в процедурі ліквідації на час прийняття Окружним адміністративним судом міста Києва цього рішення, і відповідно, виходячи зі встановленого, вирішувати питання можливості чи неможливості застосування цього рішення при розгляді даної справи;

- стосовно висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, суд касаційної інстанції зазначив, що перш ніж робити висновок про те, що відомості про укладення між банком та фізичними особами-поручителями договорів поруки від 28.11.2014 були внесені до відповідного регістру набагато пізніше після дати їх укладення, що свідчить про укладення цих договорів «заднім числом», суду слід було дослідити правову природу договорів поруки та зробити відповідні висновки відносно того, чи відбуваються зміни у фінансовому стані банку внаслідок укладення договорів поруки і, відповідно, чи підлягає до застосування до таких договорів п. 2.11. Положення Національного банку України, затвердженого постановою від 18.06.2003 №254 «Про організацію операційної діяльності в банках України». Для визначення дати фактичного укладення договору за наявності відповідних сумнівів в достовірності вказаної у договорі дати його укладення, якщо це має значення для правильного вирішення спору, суд в порядку статті 41 Господарського процесуального кодексу України має право призначити відповідну експертизу та доручити встановлення дати укладення договору особам, які мають спеціальні знання для цього, а не робити самостійні висновки про укладення договорів «заднім числом» на підставі припущень;

- відносно висновків місцевого господарського суду про те, що забезпечення кредитного договору порукою не було передбачено кредитним договором, а тому договір поруки суперечить статті 345 Господарського кодексу України, та про те, що укладенням договорів поруки фактично змінено кредитора у зобов`язанні, а така заміна має відбуватися лише за згодою боржника, колегія суддів касаційного господарського суду зазначила, що обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки, а положеннями статті 548 Цивільного кодексу України не передбачено, що забезпечувальне зобов`язання чи його види можуть визначатися виключно самим основними зобов`язанням, а учасники цивільних правовідносин позбавлені можливості укласти окремий договір, який визначатиме вид та порядок забезпечення виконання зобов`язання;

- виходячи із постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» висновки суду мають бути чіткими та однозначними. Рішення місцевого господарського суду містить висновок про те, що «Зміст договору поруки суперечить положенням ст. 548 ЦК України, ст. 345 ГК України, ст. 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність», що є підставою недійсності таких договорів.». Стосовно вказаного висновку суд касаційної інстанції, по-перше, висловив свою думку, згідно з якою, відсутність у основному зобов`язанні такого виду забезпечення його виконання як поручительство не свідчить про недійсність договору поруки. По-друге, як би там не було, із наведеного формулювання не можна зробити чіткого та зрозумілого висновку чи визнав все-таки місцевий господарський суд договори поруки, про які вказувалося вище, недійсними, чи все-таки зробив припущення щодо можливості їх визнання недійсними, проте не визнав їх такими. Вирішення питання дійсності/недійсності/нікчемності договорів поруки, про які зазначалося вище у даній постанові, має першочергове значення для вирішення даного спору, адже в залежності від висновків суду залежить правильність вирішення даного спору, а саме: чи є підстави для стягнення з боржника ПАТ «Укргазвидобування» кредитної заборгованості. Проте, мотивувальна частина рішення місцевого господарського суду не містить конкретних висновків суду про дійсність, чи недійсність, чи нікчемність договорів поруки в силу закону.

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15 (головуючий суддя Сташків Р.Б., судді: Привалов А.І., Пінчук В.І.) позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» 79 870 000,00 грн основного боргу за тілом кредиту, 20 048 464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 14 731 091,51 грн трьох процентів річних, 92 169 980,00 грн інфляційних втрат, 31 980,14 грн судового збору.

Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 390 348,69 грн судового збору та на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» 107 890,35 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване наступним:

- відповідач усупереч статтям 525, 526, 530, 629, 1049, 1054 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України належним чином не виконав умови кредитного Договору, внаслідок чого за відповідачем рахується та є непогашеною на даний час заборгованість за кредитом у розмірі 79 870 000,00 грн. Також суд визнав обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню вимогу про стягнення пені на несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 20 048 464,11 грн за період з 01.01.2015 по 30.06.2015 на підставі пункту 4.1. кредитного договору та статей 546, 549 Цивільного кодексу України. Одночасно, щодо заявлених позивачем у заяві про збільшення позовних вимог про стягнення 3% річних на суму кредиту в розмірі 14 731 091,51 грн та інфляційних втрат на суму кредиту в розмірі 92 169 980,00 грн, суд зауважив, що зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю, відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги. Судом перевірено наданий позивачем розрахунок вищевказаних сум, визнано розрахунки позивача обґрунтованим та арифметично правильними, а відтак, заявлені позовні вимоги в цій частині такими, що також підлягають задоволенню;

- із посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 та від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), суд дійшов висновку, що позивачем прострочені відсотки за користування кредитом у розмірі 110 286 246,70 грн за період з 01.01.2015 по 01.10.2020 стягненню не підлягають, оскільки їх нарахування здійснено після спливу строку кредитування - 31.12.2014. Таким чином, у зв`язку з відсутністю підстав для стягнення прострочених відсотків за користування кредитом, також не підлягають стягненню, як похідні вимоги, нараховані на такі відсотки: штраф за несплату процентів 59 103 800,00 грн, пеня на проценти за період з 01.01.2015 по 30.06.2015 у розмірі 2 647 790,03 грн, пеня на проценти за період з 01.11.2019 по 01.11.2020 у розмірі 999 993,11 грн, 3% річних на проценти у розмірі 269 566,98 грн за період 2015-2016 роки та інфляційні втрати на проценти у розмірі 139 800,95 грн за період 2015-2016 роки;

- приймаючи до уваги викладені в постанові Вищого господарського суду України від 09.08.2017 у даній справі висновки, що слугували підставою для направлення справи на новий розгляд, а також розглядаючи заперечення відповідача щодо погашення заборгованості за кредитом внаслідок списання Банком грошових коштів з поручителів, що виступають третіми особами в даній справі, суд зазначив, що на виконання наказу уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації Банку №309 від 07.05.2015 застосовано наслідки нікчемності укладених з третіми особами в цій справі договорів поруки від 28.11.2014 шляхом повернення 14.05.2015 на відкриті рахунки фізичних осіб - поручителів коштів, списаних 19.02.2015 та 20.02.2015 у порядку договірного списання з їх рахунків у рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем. Оскільки матеріали справи містять документальне відображення обліку фінансових операцій з повернення Банком грошових коштів фізичним особам, що виступали поручителями за зобов`язаннями відповідача за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013, підстави вважати припиненим зобов`язання відповідача за кредитним договором відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15, Акціонерне товариство «Укргазвидобування» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до наступного:

- судом першої інстанції при поновленні провадження у справі порушено норми процесуального права - статті 41, 189, 230 Господарського процесуального кодексу України (ухвала Господарського суду міста Києва від 17.09.2019 у справі №910/14422/15);

- судом першої інстанції в порушення статті 227 Господарського процесуального кодексу України було безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі (ухвала Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі №910/14422/15);

- усупереч нормам статті 46 Господарського процесуального кодексу України судом першої інстанції на новому розгляді справи було прийнято заяву Банку про збільшення позовних вимог, яка фактично є заявою про зміну предмету та підстав позову (ухвала Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі №910/14422/15);

- усупереч нормам статей 13, 119 та пункту 1 частини 1 статті 177 Господарського процесуального кодексу України судом першої інстанції на стадії судового розгляду було прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог, яка фактично є заявою про зміну предмета та підстав позову (ухвала Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15). При цьому, суд не надав можливості учасникам справи підготувати заперечення до прийнятої до розгляду заяви та прийняв рішення в той самий день;

- суд першої інстанції на новому розгляді справи №910/14422/15 не виконав відповідні вказівки суду касаційної інстанції, чим порушив норми статей 310, 316 Господарського процесуального кодексу України. Так, у рішенні суду відсутні конкретні висновки щодо дійсності/недійсності/нікчемності/договорів поруки;

- у зв`язку з тим, що Банк здійснив списання сум кредитної заборгованості із поручителів відповідача, у останнього фактично відсутній борг перед позивачем, що підтвердив сам позивач, надавши відповідачу лист від 24.02.2015 та довідку №05-2933400 від 06.04.2015. Однак, суд першої інстанції вказаної обставини не врахував. Єдиним доводом позивача на спростування припинення зобов`язань відповідача внаслідок виконання зобов`язань поручителями був довід щодо нікчемності договорів поруки, втім, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не встановлював нікчемність договорів поруки та, відповідно, відсутні підстави вважати зобов`язання відповідача за кредитним договором неприпиненими. Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовано норми частини 1 статті 598 та статті 599 Цивільного кодексу України;

- в силу частини 1 статті 1082 Цивільного кодексу України у відповідача не виникло обов`язку перед ТОВ «Інтер Вей Капітал», а у останнього, відповідно, відсутнє право вимагати сплати коштів у судовому порядку, оскільки ані ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор», ані ТОВ «Інтер Вей Капітал» не надсилали на адресу відповідача повідомлення із визначеною грошовою вимогою, яка підлягає виконанню;

- суд першої інстанції, стягуючи пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати з АТ «Укргазвидобування», не врахував відсутність вини відповідача. Так, прийнявши виконання зобов`язання відповідача з боку третіх осіб та надавши відповідачу довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором, позивач фактично відмовився від виконання зобов`язання особисто відповідачем, у зв`язку з чим в силу частини 4 статті 612 Цивільного кодексу України відповідач не прострочував зобов`язання, а тому підстав для стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат немає;

- встановивши факт невиконання зобов`язання, суд першої інстанції, розглядаючи вимоги про стягнення неустойки, інфляційних втрат та 3% річних, зобов`язаний був застосувати норму статті 616 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення;

- суд безпідставно не зменшив суми неустойки, 3% річних та інфляційних втрат, чим неправильно застосував норми статті 233 Господарського кодексу України та порушив частину 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України;

- в силу пункту 4 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний був залишити без розгляду вимоги ПАТ «Дельта банк» щодо стягнення судового збору, оскільки з 07.10.2020 представник ПАТ «Дельта банк» не прийняв участі в жодному судовому засіданні у справі №910/14422/15, не подаючи при цьому заяви про розгляд справи за його відсутності;

- у своїй заяві про поновлення провадження у справі від 09.09.2019 №72/9 ТОВ «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» заявило наступне: «...маємо на меті відмовитися, як процесуальний правонаступник позивача, від позову...». Виходячи із викладеного та враховуючи позицію позивача під час розгляду справи, що була викладена у вказаній заяві про поновлення провадження у справі, а також позицію Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 та на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції повинен був прийняти ухвалу про закриття провадження у справі №910/14422/15 у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

12.07.2021 від представника третьої особи-10 (Кіяна Артура Васильовича) через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення у справі, у яких представник просив суд апеляційну скаргу АТ «Укргазвидобування» задовольнити в повному обсязі, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову залишити без змін, а в частині задоволення позову скасувати.

У письмових поясненнях представник третьої особи-10 зазначив наступне:

- 28.11.2014 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_9 (Поручитель) було укладено Договір поруки №П2022390-8, згідно з умовами якого ОСОБА_9 поручився за виконання АТ «Укргазвидобування» своїх зобов`язань за Кредитним договором в межах ліміту відповідальності у розмірі 12 000 000,00 грн. У зв`язку з невиконанням АТ «Укргазвидобування» своїх зобов`язань перед ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_9 , як поручитель, на виконання умов Договору поруки сплатив замість боржника на користь кредитора заборгованість у розмірі 12 000 000,00 грн, що підтверджується листом самого ПАТ «Дельта Банк» №2/01-17/2226 від 23.02.2015 та виданими меморіальними ордерами №17492786, №17491952, №17493450 від 20.02.2015. Таким чином, Поручитель на підставі статті 556 Цивільного кодексу України отримав право вимоги до АТ «Укргазвидобування» щодо погашення заборгованості у розмірі 12 000 000,00 грн за Кредитним договором, водночас, Банк втратив право вимоги по стягненню з АТ «Укргазвидобування» заборгованості за Кредитним договором в розмірі 12 000 000,00 грн, які вже сплачені Поручителем. Наведене є підставою для відмови в позові в частині вимоги про стягнення вказаних 12 000 000,00 грн. Поряд із цим, 30.04.2015 між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до пунктів 1.1., 1.2. якого ОСОБА_9 відступив належне йому право вимоги поручителя, яке виникло у нього внаслідок виконання замість АТ «Укргазвидобування» забезпеченого за Договором поруки зобов`язання, що виникло з Кредитного договору. У подальшому, між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до пунктів 1.1., 1.2. якого ОСОБА_2 відступив на користь ОСОБА_8 належне йому право вимоги поручителя, яке виникло внаслідок виконання замість АТ «Укргазвидобування» забезпеченого за Договором поруки зобов`язання, що в свою чергу виникло з Кредитного договору. З огляду на наведене, до ОСОБА_8 на підставі Договору про відступлення права вимоги перейшло право вимоги до АТ «Укргазвидобування» про стягнення 12 000 000,00 грн, які на підставі Договору поруки були сплачені первісним поручителем ОСОБА_9 на користь кредитора - ПАТ «Дельта Банк» замість боржника - АТ «Укргазвидобування» як погашення частини грошової заборгованості останнього за Кредитним договором. Відповідно, ПАТ «Дельта Банк», подаючи позов про стягнення всієї суми позики за Кредитним договором у цій справі, прагне повторно стягнути з боржника - АТ «Укргазвидобування» кошти, які ним вже були отримані, зокрема, і від ОСОБА_9 ;

- суд першої інстанції, приймаючи рішення від 15.03.2021 у справі №910/14422/15, не дослідив договір поруки на предмет його дійсності/недійсності/нікчемності. Судових рішень, якими б було встановлено недійсність або нікчемність договору поруки, не існує, а тому, в силу положень статті 204 Цивільного кодексу України, Договір поруки є правомірним, дійсним;

- позивачем не було повернуто поручителю грошові кошти, списані з його рахунку для виконання зобов`язань відповідача за Кредитним договором. Представник третьої особи-10 наголошує, що як вбачається з наданої виписки, яка міститься в матеріалах справи, 14.05.2015 на рахунок, який нібито належить ОСОБА_9 , було зараховано 438 628,55 доларів США. Призначення платежу - повернення коштів згідно наказу №325. При цьому, повернення коштів, як стверджується, було здійснено не на банківський рахунок ОСОБА_9 , з якого відбулось списання 12 млн. грн, більш того, банківський рахунок, що зазначений у виписці від 14.05.2015, ніколи не відкривався ОСОБА_9 та йому не належить. Кошти списувались з рахунку № НОМЕР_1 , а повертались на рахунок № НОМЕР_2 . ОСОБА_9 ніколи не укладав із позивачем договору про обслуговування банківського рахунку НОМЕР_4, не подавав жодних заявок з цього приводу. Отже, правові підстави для відкриття банківського рахунку НОМЕР_4 у позивача були відсутні, а тому висновок стосовно того, що кошти нібито були повернуті ОСОБА_9 є таким, що не відповідає дійсним обставинам справи;

- Господарський суд міста Києва, приймаючи оскаржуване рішення, не надав оцінки листу ПАТ «Дельта Банк» від 24.02.2015 та відповідній довідці банку №05-2933400 від 06.04.2015 про відсутність заборгованості у відповідача перед позивачем.

Представники Банку, ТОВ «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор», ТОВ «Інтер Вей Капітал», третіх осіб 1-9 письмових відзивів або пояснень на апеляційну скаргу суду не надали, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» у справі №910/14422/15 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Мальченко А.О., судді: Агрикова О.В., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2021 у справі №910/14422/15 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15 залишено без руху у зв`язку з недоданням до неї доказів направлення копії цієї скарги і доданих до неї документів листом з описом вкладення учасникам справи, а саме, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

13.04.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15, розгляд апеляційної скарги призначено на 19.05.2021.

У судове засідання 19.05.2021 представники Банку та третіх осіб 1, 2, 4, 5, 6, 8 не з`явились, про місце, день та час розгляду даної справи були повідомлені належним чином.

Представники відповідача, третьої особи-3, третьої особи-7, третьої особи-9, третьої особи-10 у судовому засіданні 19.05.2021 вважали за неможливе здійснити розгляд справи за відсутності представників учасників справи, які не з`явились в дане судове засідання.

У судовому засіданні 19.05.2021 представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» та Товариства з обмеженою відповідальністю ФК «Фінгруп Фактор» вважали за можливе здійснити розгляд справи за відсутності представників учасників справи, які не з`явились в дане судове засідання.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2021 розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15 відкладено на 09.06.2021.

У судовому засіданні 09.06.2021 суд, заслухавши пояснення представників позивачів, відповідача та третіх осіб -3, -7, -9, -10, ухвалою від 09.06.2021 оголосив перерву до 12.07.2021.

12.07.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» надійшла заява про відвід колегії суддів від розгляду апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 залишено без розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» про відвід колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П. у справі №910/14422/15 як таку, що подана з порушенням строків, встановлених частиною 3 статті 38 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, 12.07.2021 колегією суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П. подано заяву про самовідвід у справі №910/14422/15.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 заяву колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П. про самовідвід у справі №910/14422/15 задоволено. Справу №910/14422/15 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

Розпорядження в.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 №09.1-07/423/21 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2021 справу №910/14422/15 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Разіна Т.І., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2021 прийнято апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Разіна Т.І., Іоннікова І.А., розгляд справи №910/14422/15 призначено на 28.07.2021.

У судове засідання, призначене на 28.07.2021, з`явилися представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор», представники відповідача, третіх осіб 3, 5, 7, 9, 10.

Представники Банку, третіх осіб 1, 2, 4, 6, 8 у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дачу, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень та витягами із сайту Укрпошта щодо відстеження пересилання поштових відправлень.

Суд у судовому засіданні 28.07.2021 перейшов до розгляду справи по суті, заслухавши пояснення представника відповідача та представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2021 розгляд справи відкладено на 03.08.2021.

30.07.2021 від представника АТ «Укргазвидобування» адвоката Собка О.В. через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про відвід судді Михальської Ю.Б. від розгляду справи №910/14422/15, мотивована тим, що дії головуючого судді під час розгляду даної справи викликають сумнів у її неупередженості та об`єктивності.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 визнано необґрунтованим заявлений Акціонерним товариством «Укргазвидобування» відвід головуючому судді Михальській Ю.Б. від розгляду справи №910/14422/15, передано справу №910/14422/15 для вирішення питання про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б. у порядку, встановленому статтею 32 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2021 заяву АТ «Укргазвидобування» про відвід судді Михальської Ю.Б. передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Копитова О.С., Поляков Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2021 у справі №910/14422/15 (головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Копитова О.С., Поляков Б.М.) у задоволенні заяви Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про відвід судді Михальської Ю.Б. від розгляду справи №910/14422/15 відмовлено.

03.08.2021 матеріали справи після розгляду заяви про відвід були повернуті головуючому судді у справі Михальській Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2021 розгляд справи №910/14422/15 відкладено на 01.09.2021.

09.08.2021 від представника АТ «Укргазвидобування» адвоката Собка О.В. через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів Іоннікової І.А., Разіної Т.І. від розгляду справи №910/14422/15, мотивована тим, що дії суддів під час розгляду даної справи викликають сумнів у їх неупередженості та об`єктивності.

19.08.2021 від представника ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 адвоката Гука О.О. через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів Іоннікової І.А., Разіної Т.І. від розгляду справи №910/14422/15, мотивована тим, що дії суддів під час розгляду даної справи викликають сумнів у їх неупередженості по відношенню до третіх осіб та справи в цілому.

Згідно наказу голови Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 №413-В головуюча суддя у справі Михальська Ю.Б. у період з 06.08.2021 по 20.08.2021 перебувала у щорічній відпустці.

Згідно наказу виконуючого обов`язки голови Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2021 головуюча суддя у справі Михальська Ю.Б. у період з 25.08.2021 по 28.08.2021 перебувала у відпустці у зв`язку з самоізоляцією.

Водночас, згідно наказу голови Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2021 №431-В суддя Іоннікова І.А. у період з 09.08.2021 по 28.08.2021 перебувала у щорічній відпустці.

30.08.2021, після виходу головуючого судді Михальської Ю.Б. з відпустки, заяви АТ «Укргазвидобування» та представника ОСОБА_5, ОСОБА_7 , ОСОБА_1 адвоката Гука О.О. про відвід колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів Іоннікової І.А., Разіної Т.І. від розгляду справи №910/14422/15 було передано головуючому судді у справі.

Згідно наказу голови Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2021 №431-В суддя Разіна Т.І. у період з 09.08.2021 по 30.08.2021 перебувала у щорічній відпустці.

У зв`язку із перебуванням судді Разіної Т.І., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем з 31.08.2021 на лікарняному, розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 №09.1-08/3896/21 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2021 справу №910/14422/15 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів Іоннікової І.А., Скрипки І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 справу №910/14422/15 прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів Іоннікової І.А., Скрипки І.М.

Після виходу головуючого судді Михальської Ю.Б. та судді Іоннікової І.А. з відпусток та заміни судді Разіної Т.І., яка з 31.08.2021 перебуває на лікарняному, на суддю Скрипку І.М., колегія суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів Іоннікової І.А., Скрипки І.М. розглянула заявлені АТ «Укргазвидобування» та представником ОСОБА_5, ОСОБА_7 , ОСОБА_1 адвокатом Гуком О.О. відводи суддям.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 колегією суддів у складі головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді Іоннікова І.А., Скрипка І.М. визнано необґрунтованим заявлений Акціонерним товариством «Укргазвидобування» відвід головуючому судді Михальській Ю.Б., судді Іонніковій І.А. від розгляду справи №910/14422/15. Передано справу №910/14422/15 для вирішення питання про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., судді Іоннікової І.А. у порядку, встановленому статтею 32 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 колегією суддів у складі головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді Іоннікова І.А., Скрипка І.М. визнано необґрунтованим заявлений представником ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 адвокатом Гуком О.О. відвід головуючому судді Михальській Ю.Б., судді Іонніковій І.А. від розгляду справи №910/14422/15. Передано справу №910/14422/15 для вирішення питання про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., судді Іоннікової І.А. у порядку, встановленому статтею 32 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, оскільки станом на дату розгляду вищевказаних заяв про відвід суддя Разіна Т.І. не входила до складу колегії суддів, сформованої автоматизованою системою для розгляду апеляційної скарги АТ «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15, в цій частині заяви про відвід судді Разіної Т.І. не розглядалися, про що зазначено у вищевказаних ухвалах Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 про визнання необґрунтованими відводів.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2021 заява Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів Іоннікової І.А., Разіної Т.І. від розгляду справи №910/14422/15 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Майданевича А.Г. суддів Коротун О.М., Суліма В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 визначеною колегією суддів у задоволенні заяви Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., судді Іоннікової І.А. від розгляду справи №910/14422/15 відмовлено.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2021 заява представника ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 адвоката Гука О.О. про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів Іоннікової І.А., Разіної Т.І. від розгляду справи №910/14422/15 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Майданевича А.Г. суддів Коротун О.М., Суліма В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 визначеною колегією суддів у задоволенні заяви представника ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 адвоката Гука О.О. про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., судді Іоннікової І.А. від розгляду справи №910/14422/15 відмовлено.

Водночас, колегія суддів у складі головуючого судді Майданевича А.Г. суддів Коротун О.М., Суліма В.В. в ухвалах від 31.08.2021 зазначила, що оскільки станом на дату розгляду вищевказаних заяв про відвід суддя Разіна Т.І. не входила до складу колегії суддів, сформованої автоматизованою системою для розгляду апеляційної скарги АТ «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15, в цій частині заяви про відвід судді Разіної Т.І. не розглядалися.

Матеріали справи 31.08.2021 повернуто головуючому судді у справі Михальській Ю.Б. після розгляду заяв про відвід.

У судове засідання, призначене на 01.09.2021, з`явилися представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор», Акціонерного товариства «Укргазвидобування», ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

У судовому засіданні 01.09.2021 представники відповідача та третіх осіб 3, 7, 9 просили відкласти розгляд справи у зв`язку зі зміною складу суду.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» заперечував проти задоволення вищезазначеного клопотання.

Представник третьої особи-10 підтримав клопотання відповідача та третіх осіб 3, 7, 9 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.09.2021 клопотання представників Акціонерного товариства «Укргазвидобування», ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про відкладення розгляду справи задоволено, розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15 відкладено на 09.09.2021.

06.09.2021 від представника АТ «Укргазвидобування» адвоката Собка О.В. через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів Іоннікової І.А., Скрипки І.М. від розгляду справи №910/14422/15, мотивована тим, що було порушено порядок визначення судді для розгляду справи, що є підставою для відводу згідно пункту 4 частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2021 визнано необґрунтованим заявлений Акціонерним товариством «Укргазвидобування» відвід головуючому судді Михальській Ю.Б., суддям Іонніковій І.А., Скрипці І.М. від розгляду справи №910/14422/15, передано справу №910/14422/15 для вирішення питання про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів Іоннікової І.А., Скрипки І.М. у порядку, встановленому статтею 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2021 заяву Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів Іоннікової І.А., Скрипки І.М. від розгляду справи №910/14422/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Куксов В.В., судді Яковлєв М.Л., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2021 визначеною колегією суддів у задоволенні заяви Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів Іоннікової І.А., Скрипки І.М. від розгляду справи №910/14422/15 відмовлено.

Матеріали справи 08.09.2021 повернуто головуючому судді у справі Михальській Ю.Б. після розгляду заяви про відвід.

Представником відповідача у судовому засіданні 09.09.2021 надано суду для долучення до матеріалів справи роздруківки постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.04.2018 у справі №910/3896/17 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2017 у справі №910/3896/17 із Єдиного державного реєстру судових рішень.

У судовому засіданні 09.09.2021 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників учасників справи

У судове засідання, призначене на 09.09.2021 з`явилися представники Банку, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор», представники відповідача, третіх осіб 3, 7, 9, 10.

Представники третіх осіб -1, -2, -4, -5, -6, -8 у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися неодноразово, про що у матеріалах справи містяться повідомлення про вручення поштових відправлень та витяги із сайту «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників третіх осіб -1, -2, -4, -5, -6, -8, які про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялись судом належним чином та неявка яких не перешкоджає вирішенню спору по суті.

Представники Банку, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просили залишити оскаржене рішення суду без змін. У судових засіданнях суду апеляційної інстанції представник ТОВ «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» та ТОВ «Інтер Вей Капітал» просив суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін з огляду на те, що договори поруки, укладені в забезпечення виконання зобов`язання АТ «Укргазвидобування» за кредитним договором, є нікчемними в силу Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Банком були застосовані наслідки нікчемності правочину та повернуто поручителям усі списані з них Банком кошти, а відтак зобов`язання відповідача за кредитним договором не є припиненими.

Представники третіх осіб 3, 7, 9, 10 у судовому засіданні підтримували доводи апеляційної скарги відповідача, просили її задовольнити, рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити в повному обсязі. Наголошували, зокрема, на тому, що наказ Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання укладених між Банком та третіми особами 3, 7, 9, 10 договорів поруки нікчемними є незаконним, відповідні договори поруки є дійсними та за ними здійснювалося погашення заборгованості відповідача за кредитним договором. При цьому, повернення Банком грошових коштів на рахунки третіх осіб не здійснено належним чином.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

29.08.2013 між ПАТ «Дельта Банк», як кредитором, та ПАТ «Укргазвидобування», як позичальником, укладено Договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390/1 (далі, разом із додатковими договорами - Кредитний договір), за умовами якого кредитор зобов`язується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Надання кредиту здійснюється окремими частинами (траншами) на умовах, визначених кредитним договором, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 79 870 000,00 грн, зі сплатою плати за користування кредитом 24% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 31.12.2014 включно. Повернення кредиту здійснюється не пізніше кінцевого терміну погашення заборгованості за кредитом, вказаним у пунктах 1.1.1. договору (пункти 1.1.1., 1.1.2. Кредитного договору в редакції додаткового договору від 28.11.2014 №4).

За умовами пункту 1.2. Кредитного договору кредит надається позичальнику для поповнення обігових коштів, рефінансування поточної заборгованості.

Відповідно до пунктів 2.1. - 2.3. Кредитного договору видача кредиту на цілі, визначені пунктом 1.2. Кредитного договору, на рахунок № НОМЕР_3 здійснюється згідно з письмовими заявами позичальника. Моментом (днем) надання кредиту (траншу) вважається день надання кредиту (траншу) з позичкового рахунку позичальника в повній або частковій (транш) сумі кредиту. Моментом (днем) повернення кредиту (траншу) вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора: суми кредиту (траншу), процентів, комісії та можливих штрафних санкцій, визначених кредитним договором, якщо інше не випливає з умов кредитного договору.

Пунктом 2.6. Кредитного договору визначено, що нарахування процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті кредиту щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, за фактичну кількість днів користування кредитом (траншем) в періоді (28-29-30-31/365). При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (траншу).

Згідно з пунктом 2.7. Кредитного договору (у редакції додаткового договору від 01.12.2014 №5) сплата процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті наданого кредиту (траншу) щомісячно, не пізніше 16 числа в грудні 2014 року, в інші місяці - не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі на рахунок кредитора.

Відповідно до пунктів 3.3.4., 3.3.5. Кредитного договору позичальник зобов`язаний протягом строку використання кредиту сплачувати проценти за їх використання, комісії в порядку, визначеному кредитним договором; повернути кредитору у повному обсязі кредит зі сплатою процентів та комісій кредитора та можливих штрафних санкцій у терміни, визначені договором.

У випадку прострочення позичальником строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. У випадку порушення позичальником вимог підпунктів 3.3.1. - 3.3.5., 3.3.8. пункту 3.3. договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 1% від суми кредиту, визначеного пунктом 1.1 договору (150000000 грн), за кожний випадок порушення (пункти 4.1., 4.2. Кредитного договору).

Відповідно до пункту 4.3. Кредитного договору у випадку невиконання позичальником зобов`язань, визначених пунктом 3.3. договору, протягом більше 10 календарних днів від дня закінчення строку, встановленого для їх виконання договором, на одинадцятий календарний день строк користування кредитом вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити наявну заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором дія цього договору припиняється. Виконання позичальником даного обов`язку не потребує від кредитора надіслання жодних попередніх письмових повідомлень та/або вимог до позичальника.

Згідно з пунктом 8.3. Кредитного договору він набирає чинності з дати укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

Додатковим договором від 07.08.2014 №1 до Кредитного договору сторони погодили не застосовувати до позичальника пеню за невиконання зобов`язань по договору, передбачену умовами пункту 4.1. договору, за період з 29.08.2013 до дати укладення цього додаткового договору. Крім того, сторони домовились, що позичальник за порушення пунктів 3.3.4., 3.3.5. договору (у період з 12.03.2014 по 28.03.2014, з 11.04.2014 по 18.04.2014, з 13.05.2014 по 14.05.2014, з 11.06.2014 по 11.06.2014, з 29.07.2014 по 07.08.2014) зобов`язаний у строк до 05.09.2014 сплатити штраф у розмірі 0,8 % від суми кредиту, визначеного в пункті 1.1. договору. Сторони також домовились, що у випадку виконання позичальником у строк до 05.09.2014 умов пункту 5 цього додаткового договору, кредитор не застосовує до позичальника штраф у розмірі, який передбачений пунктом 4.2. договору.

За умовами додаткового договору від 28.11.2014 №4 до Кредитного договору сторони домовились не застосовувати до позичальника передбачені договором штрафні санкції за невиконання позичальником пунктів 3.3.4., 3.3.5. у період з 07.08.2014 по 28.11.2014.

30.08.2013 на виконання умов Кредитного договору позивач надав відповідачу кредитні кошти на суму 150 000 000,00 грн, що підтверджується банківською випискою з рахунку позичальника, з яких останній заборгував 79 870 000,00 грн.

01.11.2013 між Національним банком України (далі, НБУ або заставодержатель) та ПАТ «Дельта Банк» (заставодавець) був укладений договір застави майнових прав №51/64/144/39/86/ЗМП-9 (том 1, а.с. 166-172; том 9, а.с. 177-183), предметом якого є майнові права за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390/1 від 29.08.2013 з додатковими договорами до нього, а також зобов`язання, що виникають з договору №ВКЛ-2022390/S-1 від 29.08.2013.

Відповідно до пункту 1.4. вказаного Договору застави надана застава забезпечує виконання заставодавцем вимог заставодержателя за кредитами для підтримки ліквідності, наданими згідно із кредитними договорами, що перераховані в цьому пункті.

27.12.2013 між НБУ та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору застави №51/64/144/39/86/ЗМП-9 (том 1, а.с. 173-174; том 9, а.с. 184-185), згідно з пунктом 3.4.2. якого сторони погодили, що заставодавець зобов`язаний не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов`язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

Судом встановлено, що згодом у забезпечення виконання зобов`язань відповідача за Кредитним договором між позивачем та фізичними особами були укладені наступні договори поруки:

1. 28.11.2014 між Банком та ОСОБА_1 укладено Договір поруки від 28.11.2014 №П30019775-4 (том 1, а.с. 129-132), за яким загальний обсяг відповідальності поручителя за цим договором не може перевищувати еквівалент 12 000 000,00 грн за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов`язання позичальника за кредитним договором;

2. 28.11.2014 між Банком та ОСОБА_3 укладено Договір поруки №П2022390-15 (том 3, а.с. 22-23), яким передбачено, що загальний обсяг відповідальності поручителя не може перевищувати еквівалент 9 000 000,00 грн за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов`язання позичальника.

3. 28.11.2014 між Банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки №П30019775-3 (том 1, а.с. 175-176), яким передбачено, що загальний обсяг відповідальності поручителя не може перевищувати еквівалент 8 200 000,00 грн за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов`язання позичальника;

4. 28.11.2014 між Банком та ОСОБА_5 укладено Договір поруки №П (том 3, а.с. 15-18), за яким загальний обсяг відповідальності поручителя не може перевищувати еквівалент 7 000 000,00 грн за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов`язання позичальника.

5. 28.11.2014 між Банком та ОСОБА_6 укладено Договір поруки №П (том 3, а.с. 9-12), за яким загальний обсяг відповідальності поручителя не може перевищувати еквівалент 5 000 000,00 грн за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов`язання позичальника;

6. 28.11.2014 між Банком та ОСОБА_7 укладено Договір поруки №П2022390-6 (том 3, а.с. 32-35), яким передбачено загальний обсяг відповідальності поручителя, що не може перевищувати еквівалент 40 500 000,00 грн за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов`язання позичальника;

7. 28.11.2014 між Банком та ОСОБА_9 укладено Договір поруки №П2022390-15 (том 1, а.с. 177-178), за яким загальний обсяг відповідальності поручителя не може перевищувати еквівалент 12 000 000,00 грн за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов`язання позичальника.

Пунктами 1.3. вищевказаних договорів поруки від 28.11.2014 передбачено договірне право Банку на списання з будь-яких рахунків поручителів, відкритих у кредитора, грошових коштів.

Водночас, пунктами 2.3. договорів поруки визначено, що відповідальність поручителів за цими договорами не розповсюджується на будь-яке інше майно, в тому числі на кошти поручителя, які знаходяться на рахунках в інших банківських установах.

У зв`язку із невиконанням ПАТ «Укргазвидобування» Кредитного договору Банк у межах процедури договірного списання коштів (пункти 1.3. договорів поруки) на підставі розпоряджень Банку від 19.02.2015, 20.02.2015 та 23.02.2015 (том 5, а.с. 36-42) здійснив договірне списання з рахунків поручителів ( ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ), відкритих у ПАТ «Дельта Банк», грошових коштів, про що повідомив останніх листами від 23.02.2015.

Факт договірного списання з поручителів грошових коштів підтверджується виписками по рахунках поручителів (том 1, а.с. 231-254; том 5, а.с. 11-35), а також відповідними меморіальними ордерами.

Зазначені фізичні особи (поручителі згідно договорів поруки від 28.11.2014) станом на дату їх укладення та здійснення договірного списання грошових коштів у рахунок погашення кредитної заборгованості відповідача були вкладниками ПАТ «Дельта Банк».

24.02.2015 Банк листом (том 1, а.с. 99-100) повідомив ПАТ «Укргазвидобування» про те, що у лютому 2015 року здійснив договірне списання коштів з рахунків поручителів, відкритих у Банку, та здійснив повне погашення заборгованості позичальника перед Банком за Кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 24.02.2015 ПАТ «Укргазвидобування» не має заборгованості перед Банком, а усі права кредитора за кредитними договорами перешли до вищезазначених фізичних осіб.

Також у матеріалах справи міститься довідка Банку від 06.04.2015 №05-2933400 (том 1, а.с. 120), у якій вказано про відсутність у ПАТ «Укргазвидобування» кредитної заборгованості перед Банком станом на 28.02.2015.

У подальшому, після здійснення Банком договірного списання коштів, 30.04.2015 між ОСОБА_9 (первісний кредитор) та ОСОБА_2 (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги, за яким первісний кредитор передає новому кредитору належне йому право вимоги до ПАТ «Укргазвидобування» щодо сплати 12 000 000,00 грн, яке виникло у зв`язку з виконанням первісним кредитором, як поручителем за договором поруки від 28.11.2014 №П2022390, забезпечених згідно з його умовами зобов`язань ПАТ «Укргазвидобування» за договором кредитної лінії від 29.08.2013 №ВКЛ-2022390/1 з урахуванням додаткових договорів.

Далі, між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено Договір про відступлення права вимоги від 02.02.2018, відповідно до пунктів 1.1., 1.2. якого ОСОБА_2 відступив на користь ОСОБА_8 належне йому право вимоги поручителя до ПАТ «Укргазвидобування» щодо сплати 12 000 000,00 грн, яке виникло внаслідок виконання замість АТ «Укргазвидобування» забезпеченого за Договором поруки зобов`язання, що, в свою чергу, виникло з Кредитного договору.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №51 від 02.03.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким тимчасову адміністрацію у позивача запроваджено строком з 03.03.2015 до 02.06.2015; призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В.В.

03.08.2015 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №147, яким строк здійснення тимчасової адміністрації продовжено по 02.10.2015 включно; продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. по 02.10.2015 включно.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 №181 «Про початок ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку, яким розпочато процедуру ліквідації банку з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно та призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Дельта Банк», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, статтями 37, 38, 47-51 вказаного Закону, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову В.В. на два роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно.

Згідно наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Кадирова В.В. №67 від 11.03.2015 «Про перевірку правочинів (договорів) в АТ «Дельта Банк» вирішено здійснити в АТ «Дельта Банк» перевірку правочинів на предмет нікчемності, створено відповідну комісію з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями.

30.03.2015 відповідач звернувся до позивача з листом №2/2-014-1800 (том 1, а.с. 193), у якому повідомив, що 25.03.2015 отримав від Банку сумнівний лист від 24.02.2015, в якому було зазначено про укладення 28.11.2014 Банком та різними фізичними особами договорів поруки в забезпечення виконання ПАТ «Укргазвидобування» зобов`язань за Кредитним договором, списання з поручителів у рахунок погашення боргу відповідача за Кредитним договором 23 739 921,01 грн та про те, що про існування таких договорів і пов`язаних з цим обставин ПАТ «Укргазвидобування» не знало. Враховуючи той факт, що відповідні події відбулися перед введенням тимчасової адміністрації в Банку та без відома ПАТ «Укргазвидобування», відповідач просив Банк розглянути ситуацію, яка виникла у процесі виконання Кредитного договору, в тому числі, щодо правомірності укладання договорів поруки та вжити відповідних заходів по недопущенню порушень законних інтересів та прав позичальника і банку.

Протоколом №1 від 29.04.2015 засідання комісії АТ «Дельта Банк» з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, створеної згідно з наказом №67 від 11.03.2015 (зі змінами, внесеними наказом №270 від 23.04.2015) (том 1, а.с. 194-195), виявлено, що Договори поруки від 28.11.2014 №П30019775-4, №П2022390-15, №П30019775-3, №П, №П, №П2022390-6, №П2022390-15 є нікчемними на підставі пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

08.05.2015 голові правління ПАТ «Укргазвидобування» та поручителям згідно вказаних договорів поруки були направлені повідомлення від 07.05.2015 про нікчемність відповідних договорів поруки від 28.11.2014 (том 1, а.с. 196-206).

Розглянувши повідомлення про нікчемність договорів поруки, листом від 18.05.2015 №2/2-07-2820 (том 1, а.с. 207) ПАТ «Укргазвидобування» звернулось до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. із проханням надати документи, які б підтверджували виконання/невиконання поручителями своїх обов`язків по погашенню заборгованості, а також довідку про наявність/відсутність заборгованості відповідача перед Банком.

У відповідь на вказаний лист Банк листом вих.№3302 від 15.06.2015 (том 1, а.с. 208) повідомив ПАТ «Укргазвидобування» про те, що нікчемний правочин в силу закону не створює юридичних наслідків, отже дії поручителів щодо виконання своїх обов`язків по погашенню заборгованості ПАТ «Укргазвидобування» перед Банком не створюють будь-яких юридичних наслідків, у зв`язку з чим надання документів, які б підтверджували виконання поручителями обов`язків по погашенню заборгованості ПАТ «Укргазвидобування» перед Банком, є недоцільним. Водночас, Банк надав розрахунок заборгованості по Кредитному договору №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 у сумі 106 667 793,39 грн.

На виконання наказу уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації Банку №309 від 07.05.2015 із урахуванням змін, внесених наказом №325 від 13.05.2015 (том 4, а.с. 169-170), застосовано наслідки нікчемності Договорів поруки від 28.11.2014 шляхом повернення поручителям коштів, списаних з їх рахунків у рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем, на відкриті балансові рахунки 2909 фізичних осіб-поручителів; відновлено в автоматизованій банківській системі Б2 кредитну заборгованість за Кредитним договором №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013.

14.05.2015 Банк повернув поручителям списані в порядку договірного списання з рахунків фізичних осіб-поручителів грошові кошти в рахунок погашення заборгованості відповідача за Кредитним договором, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по особовим рахункам 2909 (том 4, а.с. 171-179).

Враховуючи вищезазначене, ПАТ «Дельта Банк», звертаючись до суду із позовом у 2015 році, зазначав, що заборгованість ПАТ «Укргазвидобування» за Кредитним договором є непогашеною та має бути стягнута з відповідача на користь Банку, враховуючи нікчемність договорів поруки та повне повернення поручителям списаних грошових коштів.

У позові Банком було заявлено до стягнення із відповідача 106 667 793,39 грн заборгованості за Договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 та додаткових договорів до нього, з яких 79 870 000 грн заборгованості за простроченим кредитом, 14 096 507,95 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 7 247 381,92 грн заборгованості за простроченими процентами, 661 703,52 грн пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів та 4 792 200,00 грн штрафу за неналежне виконання зобов`язання.

У подальшому за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-01-28-000102-b від 26.03.2019, ПАТ «Дельта Банк», як Банк, та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор», як Новий кредитор, уклали Договір про відступлення прав вимоги №1295/К (далі, Договір), в пункті 1 якого погодили, що за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, надалі за тексом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.

Із Додатку 1 до Договору відступлення слідує, що за вказаним договором Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» набуло право вимоги, серед іншого, за Договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 на загальну суму 174 465 828,83 грн, з яких 79 870 000,00 грн - заборгованість по кредиту, 82 189 512,41 грн - заборгованості по нарахованим відсоткам за користування кредитом, 12 406 316,42 грн - санкцій (штраф, пеня, тощо), а предметом спору у даній справі є стягнення суми 106 667 793,39 грн за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 та додаткових договорів до нього, з яких 79 870 000,00 грн заборгованості за простроченим кредитом, 14 096 507,95 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 7 247 381,92 грн заборгованості за простроченими процентами, 661 703,52 грн пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів та 4 792 200,00 грн штрафу за неналежне виконання зобов`язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2019 у справі №910/14422/15 задоволено частково заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» та замінено позивача - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» у частині стягнення заборгованості за позовом в сумі 106 667 793,39 грн. Право на відшкодування сплаченого судового збору залишено за ПАТ «Дельта Банк».

Дана ухвала суду залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 та постановою Касаційного господарського у складі Верховного Суду від 31.03.2020 у справі № 910/14422/15.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 було прийнято до розгляду заяву ПАТ «Дельта Банк» щодо збільшення розміру позовних вимог, подану до суду 18.05.2018, відповідно до якої нова сума боргу складає 136 208 554,97 грн, з яких: заборгованість за простроченим кредитом - 79 870 000,00 грн, сума пені за несвоєчасне повернення кредиту - 14 096 507,95 грн, сума заборгованості за простроченими нарахованими процентами - 33 768 598,38 грн, сума пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів - 3 271 880,71 грн, сума штрафу 4 792 200,00 грн, сума 3% річних від суми простроченої заборгованості за процентами - 269 566,98 грн, сума інфляційних втрат за простроченими процентами - 139 800,95 грн.

18.11.2020 прийнято до розгляду заяву ТОВ «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» щодо збільшення розміру позовних вимог (вих. №01/11 від 01.11.2020), що відображено у протоколі судового засідання від 18.11.2020, згідно якої нова сума боргу складає 270 969 561,88 грн, з яких: заборгованість за простроченим кредитом - 79 870 000,00 грн, сума пені за несвоєчасне повернення кредиту - 20 048 464,11 грн, 56 707 700,00 грн - сума штрафу за неналежне виконання умов кредитного договору, 110 286 246,70 грн - сума прострочених відсотків за користування кредитними коштами, 2 647 790,03 грн - сума пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитними коштами, 269 566,98 грн - сума 3% річних від суми прострочених процентів, 139 800,95 грн - сума інфляційних втрат за простроченими процентами, 999 993,11 грн - сума пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів за користування кредитними коштами.

Надалі, 01.02.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор», як Первісний кредитор, та Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал», як Новий кредитор, уклали Договір про відступлення прав вимоги №В01/02, в порядку та на умовах якого Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор набуває належне Первісному кредитору право вимоги до позичальників та/або заставодавця (іпотекодавця) та/або поручителя, включаючи права вимоги до правонаступників Боржника, спадкоємців Боржника, або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржника за Договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до нього, та/або за Договором застави майнових прав №ВКЛ-2022390/S-1 від 29.08.2013 з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до нього. Новий кредитор сплачує Первісному кредитору за Право вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.

Відповідно до пункту 2 Договору за цим Договором Новий кредитор в день укладення цього Договору набуває усі права кредитора за Основним договором (Договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013) та Договором забезпечення (Договір застави майнових прав №ВКЛ-2022390/S-1 від 29.08.2013) з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них.

Згідно з пунктом 4 Договору сторони домовились, що за відступлення права вимоги за Основним договором, відповідно до цього Договору Новий кредитор сплачує Первісному кредитору грошові кошти у сумі 70 000 000,00 грн у строк до 31.12.2022.

Відповідно до пункту 14 Договору він набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтисками печаток сторін. Будь-які зміни та доповнення до цього Договору є чинними за умови їх підписання сторонами і скріплення відтисками печаток сторін.

Докази визнання недійсним Договору про відступлення прав вимоги № В01/02 від 01.02.2021 або розірвання його у встановленому законом порядку в матеріалах справи відсутні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у даній справі замінено позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» у частині стягнення заборгованості за позовом в сумі 270 969 561,88 грн.

Із урахуванням прийнятої судом першої інстанції на підставі ухвали від 15.03.2021 заяви нового позивача ТОВ «Інтер Вей Капітал» про збільшення розміру позовних вимог, останній просив стягнути з відповідача 79 870 000,00 грн заборгованості за простроченим кредитом, 20 048 464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 110 286 246,70 грн заборгованості за простроченими процентами, 2 647 790,03 грн пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів, 59 103 800,00 грн штрафу за неналежне виконання зобов`язання, 15 000 658,50 грн 3% річних за простроченим кредитом, 139 800,95 грн інфляційних втрат за простроченими процентами, 999 993,11 грн пені за несвоєчасне погашення процентів, 92 169 980,00 грн інфляційних втрат за простроченим кредитом.

Відповідач та треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача, у свою чергу, заперечуючи проти позову, посилались, зокрема, на те, що заборгованість за Кредитним договором є погашеною за рахунок поручителів, про що Банк сам повідомив ПАТ «Укргазвидобування», а договори поруки є дійсними.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ПАТ «Укргазвидобування» подавалися позови про визнання недійсними Договору поруки №П2022390-15, укладеного із ОСОБА_10 (справа №757/27946/15-ц), Договору поруки №П від 28.11.2014, укладеного із ОСОБА_5 (справа №753/14155/15-ц), Договору поруки №П30019775-4 від 28.11.2014, укладеного із ОСОБА_1 (справа №761/23379/15-ц), Договору поруки №П2022390-6 від 28.11.2014, укладеного з ОСОБА_7 (справа №761/22001/15-ц).

Суд апеляційної інстанції встановив, що наразі провадження в цивільній справі №757/27946/15-ц ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06.04.2021 зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №761/21994/15-ц.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/14155/15-ц за позовом ПАТ «Укргазвидобування» до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним призначено технічну експертизу давності договору поруки від 28.11.2014 №П. У подальшому, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28.02.2020 у справі №753/14155/15-ц провадження зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №761/21994/15.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №761/23379/15-ц рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.03.2016 у справі № 761/23379/15-ц скасовано, у задоволенні позову ПАТ «Укргазвидобування» до ОСОБА_1 про визнання договору поруки №П30019775-4 від 28.11.2014 недійсним відмовлено.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №761/22001/15-ц за позовом ПАТ «Укргазвидобування» до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору поруки від 28.11.2014 №П2022390-6 скасовано рішення Апеляційного суду міста Києва від 22.11.2017 та залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.2017, яким відмовлено в задоволенні позову про визнання договору поруки №П2022390-6 від 28.11.2014 недійсним.

Таким чином, станом на дату прийняття даної постанови відсутні судові рішення, якими встановлена недійсність вищезазначених договорів поруки.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 2 статті 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За своєю правовою природою укладений між Банком та ПАТ «Укргазвидобування» договір №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 є кредитним договором.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).

Судом встановлено, що 30.08.2013 на виконання умов Кредитного договору Банк надав відповідачу кредитні кошти на суму 150 000 000,00 грн, що підтверджується банківською випискою з рахунку позичальника, наданою Банком, та відповідачем не заперечується.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до пунктів 1.1.1., 1.1.2. Кредитного договору у редакції додаткового договору від 28.11.2014 №4 надання кредиту здійснюється окремими частинами (траншами) на умовах, визначених кредитним договором, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 79 870 000,00 грн, зі сплатою плати за користування кредитом 24% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 31.12.2014 включно. Повернення кредиту здійснюється не пізніше кінцевого терміну погашення заборгованості за кредитом, вказаним в пункті 1.1.1. цього договору.

Однак, як вбачається із матеріалів справи та не спростовано відповідачем, грошові кошти (кредит), отримані за Кредитним договором позичальником, Банку у строк до 31.12.2014 включно повернуті не були, а відтак заборгованість відповідача перед позивачем (враховуючи ліміт заборгованості, встановлений договором) становить 79 870 000,00 грн та підлягає стягненню з відповідача, висновки суду першої інстанції з приводу чого є обґрунтованими.

Також позивачем, враховуючи кінцеву ціну позову в даній справі, яка була визначена станом на 15.03.2021, було заявлено до стягнення із відповідача 20 048 464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з 01.01.2015 по 30.06.2015.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 4.1. Кредитного договору сторонами погоджено, що у випадку прострочення позичальником строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених цим Договором, позичальник сплачує кредитору пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

Додатковими угодами до Кредитного договору сторонами погоджувались періоди, у які нарахування пені не здійснюється. Водночас, заявлений позивачем до стягнення період з 01.01.2015 по 30.06.2015 до них не входить.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем своїх зобов`язань з повернення позивачу у встановлений договором строк кредитних коштів у сумі 79 870 000,00 грн, колегія суддів, перевіривши надані позивачем розрахунки пені від суми основної заборгованості по поверненню кредиту, дійшла висновку про обґрунтованість задоволення місцевим господарським судом вимог позивача в частині стягнення із відповідача пені від суми основної заборгованості по поверненню кредиту за договором у вказані позивачем періоди у загальному розмірі 20 048 464,11 грн.

Також позивачем, враховуючи кінцеву ціну позову в даній справі, яка була визначена станом на 15.03.2021, було заявлено до стягнення із відповідача 3% річних на суму заборгованості по кредиту в розмірі 14 731 091,51 грн за період з 01.01.2015 по 23.02.2021 та інфляційні втрати на суму кредиту в розмірі 92 169 980,00 грн за період з січня 2015 року по січень 2021 року.

Із приводу цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотків річних, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Як вірно наголосив суд першої інстанції, зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних втрат та річних процентів є додатковою до основної вимоги. Така правова позиція сформульована, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19.

Суд зауважує, що виходячи з вимог статей 512, 514 Цивільного кодексу України, у разі заміни кредитора шляхом відступлення права вимоги до нового кредитора переходить, якщо інше не передбачено договором, весь обсяг прав первісного кредитора, тобто не тільки саме право вимоги, але і можливість використати засоби його забезпечення, в разі якщо це передбачено в цьому зобов`язанні (стягнення неустойки, тощо). Отже, місцевий господарський суд обґрунтовано відхилив заперечення відповідача про те, що новий позивач (ТОВ «Інтер Вей Капітал») не поніс жодних додаткових витрат за отриманим правом вимоги за кредитним зобов`язанням, зокрема, збитків від інфляції, оскільки таке твердження не відповідає загальним положенням щодо заміни кредитора в зобов`язанні.

Відтак, новий позивач (у даному випадку ТОВ «Інтер Вей Капітал») разом із правом вимоги за кредитом отримав й право на вказані акцесорні вимоги.

Зважаючи на вищевстановлене та доведений факт прострочення виконання відповідачем його грошового зобов`язання з повернення кредиту, починаючи з 01.01.2015, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційної складової боргу є такими, що заявлені позивачем правомірно.

Колегія суддів, перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості за кредитом (том 18, а.с. 266-267), дійшла висновку про обґрунтованість задоволення місцевим господарським судом вимог позивача в частині стягнення із відповідача 14 731 091,51 грн 3% річних та 92 169 980,00 грн інфляційних втрат за несвоєчасне повернення кредиту.

У матеріалах справи та апеляційній скарзі відсутній контррозрахунок основної заборгованості за кредитом, пені, 3% річних та інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості за кредитом, обґрунтовані заперечення відповідача стосовно визначених позивачем сум заборгованостей за Кредитним договором.

Також колегія суддів зазначає, що позивачем, враховуючи кінцеву ціну позову, було заявлено до стягнення із відповідача 110 286 246,70 грн заборгованості за простроченими процентами за період з 01.01.2015 по 01.10.2020, 2 647 790,03 грн пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів за період з 01.01.2015 по 30.06.2015, 59 103 800,00 грн штрафу за неналежне виконання зобов`язання (пункт 4.2. Кредитного договору), 3% річних на проценти у розмірі 269 566,98 грн та 139 800,95 грн інфляційних втрат за простроченими процентами за 2015-2016 роки, 999 993,11 грн пені за несвоєчасне погашення процентів за період з 01.11.2019 по 01.11.2020 (окремо за кожним платежем).

Суд першої інстанції, приймаючи рішення у даній справі, відмовив у задоволенні вказаної частини позовних вимог (про стягнення процентів та нарахованих на них санкцій за порушення виконання грошового зобов`язання), пославшись на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 та у постанові від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) щодо неможливості нарахування процентів за користування кредитними коштами та, як наслідок, похідних від них вимог, після спливу строку кредитування (у спірних правовідносинах - після 31.12.2014).

Рішення суду першої інстанції в цій частині відповідачем або іншими учасниками судового процесу не оскаржується, а тому, враховуючи положення статті 269 Господарського процесуального кодексу України, в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Мотиви прийняття або відхилення доводів апеляційної скарги відповідача та заперечень третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення.

Заперечуючи проти задоволених позовних вимог, відповідач у апеляційній скарзі та треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (представники яких з`явились у судове засідання), посилаються, зокрема, на те, що зобов`язання АТ «Укргазвидобування» станом на дату звернення Банку до суду із позовом у даній справі вже припинились, оскільки Банк здійснив списання сум кредитної заборгованості із поручителів відповідача, а отже у останнього фактично відсутній борг перед позивачем, що підтвердив сам позивач, надавши відповідачу лист від 24.02.2015 та відповідну довідку №05-2933400 від 06.04.2015. Однак, суд першої інстанції вказаної обставини не врахував. Єдиним доводом позивача на спростування припинення зобов`язань відповідача внаслідок виконання зобов`язань поручителями було посилання на нікчемність договорів поруки, втім, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не встановлював нікчемність договорів поруки, а тому відсутні підстави вважати зобов`язання відповідача за Кредитним договором діючими.

Направляючи справу №910/14422/15 на новий розгляд, Вищий господарський суд України у постанові від 09.08.2017 у справі №910/14422/15 зазначив, що вирішення питання дійсності/недійсності/нікчемності договорів поруки має першочергове значення для вирішення даного спору, адже в залежності від висновків суду залежить правильність вирішення даного спору, а саме: чи є підстави для стягнення з боржника ПАТ «Укргазвидобування» кредитної заборгованості.

Відповідно до частини 1 статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній станом на дату направлення справи №910/14422/15 на новий розгляд Вищим господарським судом України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Згідно частини 1 статті 316 Господарського процесуального кодексу України у чинній редакції вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Відтак, приймаючи до уваги викладені в постанові Вищого господарського суду України від 09.08.2017 у даній справі висновки, що, серед іншого, слугували підставою для направлення справи на новий розгляд, а також розглядаючи заперечення відповідача та третіх осіб 3, 7, 9, 10 щодо погашення заборгованості за кредитом внаслідок списання Банком грошових коштів з поручителів, що виступають третіми особами в даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у спірних правовідносинах.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Частиною 1 статті 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду.

З дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і Правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення (частина 1 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції на момент визнання ПАТ «Дельта Банк» неплатоспроможним).

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 2 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право:

- продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій;

- повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

У відповідності з положеннями частини 1 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та абзацу 3 пункту 1.18. глави 1 розділу ІІІ «Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку», затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 №2 уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Частиною 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній станом на дату укладення договорів поруки) визначено перелік підстав, з яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (пункт 7 частини 3 статті 38 Закону).

Відповідно до частин 4, 5 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Так, виконуючи обов`язки та здійснюючи повноваження, надані Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вказаними вище нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Уповноваженою особою Фонду на підставі наказу №67 від 11.03.2015 «Про перевірку правочинів (договорів) в АТ «Дельта Банк» було створено комісію з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, за результатами роботи якої було прийнято рішення, оформлене протоколом від 29.04.2015 №1, про віднесення договорів поруки від 28.11.2014 №П30019775-4, №П2022390-15, №П30019775-3, №П, №П, №П2022390-6, №П2022390-15, укладених у забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, до нікчемних на підставі пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Після затвердження результатів роботи комісії Уповноваженою особою Фонду на виконання вимог частини 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» листами від 08.05.2015 було повідомлено відповідача, а також поручителів про нікчемність вказаних договорів поруки (том 1, а.с. 196-206). При цьому, згідно повідомлення, адресованого відповідачу, від останнього також вимагалось протягом 7 (семи) днів з моменту отримання даного повідомлення, сплатити АТ «Дельта Банк» наявну заборгованість за Кредитним договором.

Суд апеляційної інстанції, досліджуючи умови договорів поруки в частині наявності ознак їх нікчемності, зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як уже зазначалося, відповідно до пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини є нікчемними якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Матеріалами справи підтверджується, що фізичні особи - поручителі згідно договорів поруки від 28.11.2014 №П30019775-4, №П2022390-15, №П30019775-3, №П, №П, №П2022390-6, №П2022390-15, станом на дату їх укладення були вкладниками ПАТ «Дельта Банк», відповідно, кредиторами ПАТ «Дельта Банк» у розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним (частини 2, 3 статті 556 Цивільного кодексу України).

Таким чином, наслідком виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, є заміна кредитора у зобов`язанні.

Із 03.03.2015 у ПАТ «Дельта Банк» було запроваджено тимчасову адміністрацію, а відтак, набуття третіми особами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 (а згодом і ОСОБА_2 та ОСОБА_8 ) замість Банку прав кредиторів за Кредитним договором (внаслідок здійснення Банком договірного списання у період з 19 по 23 лютого 2015 року) надає переваги в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначеним фізичним особам перед іншими вкладниками Банку та фактично порушує черговість задоволення вимог кредиторів, встановлену статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому, як вбачається із матеріалів справи, вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 щодо повернення вкладів (том 5, а.с. 71-73, 75-76) внесені до реєстру акцептованих вимог кредиторів в процедурі ліквідації Банку (том 5, а.с. 77-80); ОСОБА_3 13.11.2015 подав заяву про відкликання своїх кредиторських вимог (том 5, а.с. 95); ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не зверталися з кредиторськими вимогами до ПАТ «Дельта Банк».

Відтак, договори поруки від 28.11.2014 №П30019775-4, №П2022390-15, №П30019775-3, №П, №П, №П2022390-6, №П2022390-15 є нікчемними в силу пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому, колегією суддів не приймаються до уваги посилання відповідача та третіх осіб на стороні відповідача, зроблені під час розгляду справи судом першої інстанції, на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.12.2015 у справі №826/18862/15 (залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.06.2016) про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк», оформленого протоколом №1 комісії з перевірки правочинів за кредитними операціями від 29.04.2015, як на обставину, що спростовує нікчемність договорів поруки, оскільки до компетенції адміністративних судів не відноситься вирішення господарських спорів, у тому числі, щодо наявності або відсутності підстав нікчемності господарського/цивільного договору, а юрисдикція адміністративних судів згідно з частиною 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній станом на дату прийняття постанови у справі №826/18862/15) поширюється на публічно-правові спори. Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Додатково, колегія суддів наголошує, що за результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виявляються правочини, які є нікчемними на підставі закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа Фонду чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу уповноваженої особи Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі закону (частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України та частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») незалежно від того, чи проведена передбачена частиною 2 статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів із затвердженням її результатів відповідною комісією. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом, який прийнято уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №819/353/16 та була врахована судом під час розгляду даної справи.

Також колегія суддів, звертаючись до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 04.06.2019 у справі №916/3156/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №910/15584/16, наголошує на тому, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Визнання нікчемного правочину недійсним в окремому судовому провадженні не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Відтак, саме у межах даного судового провадження №910/14422/15, враховуючи предмет доказування у даній справі, суд досліджує питання щодо нікчемності договорів поруки і зазначене не може вважатися виходом суду за межі позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина 1 статті 236 Цивільного кодексу України).

Як підтверджується матеріалами справи та було вірно зазначено судом першої інстанції, на виконання наказу уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації Банку №309 від 07.05.2015 (із урахуванням змін, внесених наказом №325 від 13.05.2015) було застосовано наслідки нікчемності укладених з третіми особами в цій справі (поручителями) договорів поруки від 28.11.2014 шляхом повернення 14.05.2015 на відкриті рахунки фізичних осіб - поручителів «2909» коштів, списаних Банком у період з 19.02.2015 та 23.02.2015 у рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем за Кредитним договором. Дана обставина підтверджується наявними у матеріалах справи банківськими виписками по особовим рахункам поручителів у АТ «Дельта Банк» за період з 14.05.2015 по 30.06.2015 (том 4, а.с. 171-179).

Окрім цього, як наслідок застосування нікчемності правочинів, в системах бухгалтерського обліку Банку було поновлено облік по кредиту №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 та нарахованими відсотками по ньому.

З огляду на зазначене, оскільки Банк застосував наслідки нікчемності договорів поруки, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для припинення зобов`язань ПАТ «Укргазвидобування» за Договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 і, відповідно, про наявність саме у відповідача обов`язку із погашення кредитної заборгованості за вказаним договором.

Колегія суддів приймає до уваги посилання скаржника на те, що текст оскаржуваного судового рішення в даній справі не містить чіткого висновку щодо нікчемності договорів поруки, однак, за встановлених місцевим господарським судом у рішенні обставин щодо застосування Банком наслідків нікчемності зазначених правочинів шляхом повернення поручителям списаних грошових коштів, зазначене не призвело до неправильного вирішення спору. Місцевий господарський суд встановив визначальну обставину щодо відсутності факту припинення кредитних зобов`язань АТ «Укргазвидобування» перед Банком та позивачем, як його правонаступником.

Посилання скаржника на лист від 24.02.2015 та довідку Банку №05-2933400 від 06.04.2015, в яких Банк повідомляв АТ «Укргазвидобування» про відсутність заборгованості за Кредитним договором, судом до уваги не приймаються, оскільки вказані документи Банку датовані ще до моменту виявлення уповноваженою особою Фонду ознак нікчемності договорів поруки.

Щодо доводів третьої особи-10, які викладені у письмових поясненнях на апеляційну скаргу стосовно того, що Банком насправді не було повернуто ОСОБА_9 грошові кошти, списані з його рахунку для виконання зобов`язань відповідача за Кредитним договором, оскільки кошти списувались з рахунку № НОМЕР_1 , а повертались на рахунок № НОМЕР_2 , який ОСОБА_9 ніколи в Банку не відкривав, колегія суддів зазначає, що відкриття балансових рахунків 2909 та зарахування на них коштів, списаних у поручителів (у тому числі, і у ОСОБА_9 ), було здійснено на виконання наказу уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації Банку №309 від 07.05.2015 із урахуванням змін, внесених наказом №325 від 13.05.2015 (том 4, а.с. 169-170). Зарахування у відповідності до наказу було проведене із транзитних рахунків 3739 у відповідній валюті, при цьому використання банками транзитних рахунків для обліку платежів на час до перерахування їх за призначенням згідно з нормативно-правовими актами або договорами було передбачено положеннями чинної на той час Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України (у редакції від 22.07.2014), затвердженої постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 №280.

Враховуючи зазначене, а також те, що відмінність самих номерів рахунків, на які поверталися кошти, не спростовує факту повернення грошових коштів внаслідок застосування наслідків нікчемності правочинів, а самостійне визначення Банком нумерації рахунку відповідає обліковій політиці банку для здійснення банківських операцій, посилання третьої особи-10 на те, що кошти нібито не були повернуті ОСОБА_9 не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами у справі. Із аналогічних підстав судом відхиляються твердження третіх осіб 3, 7, 9 щодо неповернення Банком коштів внаслідок визнання договорів поруки нікчемними.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд у постановах від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Таким чином, докази, надані Банком на підтвердження повернення коштів поручителям за нікчемними договорами поруки (накази уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» №309 від 07.05.2015, №325 від 13.05.2015, банківські виписки за період з 14.05.2015 по 30.06.2015) є більш вірогідними ніж докази, надані третіми особами на їх спростування.

АТ «Укргазвидобування» у своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції, всупереч наявності нерозглянутих судових спорів у межах цивільних справ №761/23379/16-ц, №753/14155/15-ц, №757/27946/15-ц про визнання недійсними договорів поруки, в порушення статті 227 Господарського процесуального кодексу України безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду названих справ (протокольна ухвала Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі №910/14422/15).

За твердженнями скаржника, суд у межах справи №910/14422/15 самостійно не міг вирішувати питання щодо визнання недійсними договорів поруки, оскільки позивачем у відповідності до частини 3 статті 237 Господарського процесуального кодексу України не подавалася відповідна заява, водночас, без вирішення питання дійсності договорів поруки від 28.11.2014, які є предметом спору у названих цивільних справах, неможливо було повно та всебічно розглянути справу №910/14422/15, виконати вказівки суду касаційної інстанції та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи скаржника з огляду на наступне.

Відповідно до частини 5 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що скаржником не доведено суду об`єктивної неможливості розгляду даної справи до вирішення вказаних цивільних справ, оскільки саме до предмету доказування в даній справі, враховуючи спірні правовідносини, входить дослідження питання щодо нікчемності спірних договорів поруки. При цьому, як уже зазначалося вище, нікчемний правочин є недійсним у силу закону та визнання його додатково недійсним в окремому судовому провадженні не потребується.

Відтак, наявність судових спорів про визнання недійсними договорів поруки у межах цивільних справ №761/23379/16-ц, №753/14155/15-ц, №757/27946/15-ц не перешкоджає вирішенню спору в даній справі по суті, а відмова або задоволення позовів у цивільних справах №761/23379/16-ц, №753/14155/15-ц, №757/27946/15-ц щодо визнання недійсними відповідних договорів поруки жодним чином не буде виключати нікчемність відповідних договорів поруки в силу приписів частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що і встановлено судом апеляційної інстанції в даній постанові.

У даному контексті колегія суддів також звертає увагу на те, що Господарський процесуальний кодекс України на сьогоднішній день діє у новій редакції, яка відносить спори у справах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, до компетенції господарських судів. Отже, дослідження спірних договорів поруки віднесено наразі саме до компетенції господарського суду.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції правомірно 07.10.2020 відмовив у зупиненні провадження в даній справі до розгляду цивільних справ №761/23379/16-ц, №753/14155/15-ц, №757/27946/15-ц.

Доводи апеляційної скарги АТ «Укргазвидобування» про те, що суд першої інстанції, стягуючи з нього пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати, не врахував відсутність вини відповідача у простроченні виконання зобов`язання із повернення грошових коштів та не застосував норму статті 616 Цивільного кодексу України, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Згідно частин 1, 2 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

За змістом частин 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до статті 616 Цивільного кодексу України якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Разом з тим, статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Отже, вказана стаття містить правило, яке означає, що всі негативні наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (якими у даному спорі є зобов`язання АТ «Укргазвидобування»), навіть і ті, що настали випадково, несе боржник. При цьому він позбавлений можливості посилатись як на підставу звільнення його від відповідальності ні на відсутність своєї вини, ні на дії третіх осіб, у тому числі й неправомірні, ні на неможливість виконання зобов`язання у зв`язку з обставиною, за яку жодна з сторін не відповідає.

Так, відповідно до пункту 1.1.1. Кредитного договору у редакції додаткового договору від 28.11.2014 №4 кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом було визначено 31.12.2014.

Однак, у строк до 31.12.2014 зобов`язання із повернення Банку кредитних коштів відповідачем виконані не були. При цьому, як зазначає сам відповідач у листі №2/2-014-1800 від 30.03.2015 на адресу позивача, йому станом на 25.03.2015 не було відомо про укладення договорів поруки із фізичними особами та про договірне списання банком коштів із рахунків поручителів.

У подальшому, після визнання уповноваженою особою ФГВФО нікчемними договорів поруки, АТ «Укргазвидобування» було повідомлено Банком про їх нікчемність, чинність зобов`язань АТ «Укргазвидобування» перед Банком за Кредитним договором та про необхідність протягом 7 (семи) днів з моменту отримання повідомлення від 07.05.2-15 №1661 сплатити АТ «Дельта Банк» наявну заборгованість за Кредитним договором.

Однак, протягом семи днів з дати отримання вказаного повідомлення про нікчемність зобов`язання із повернення Банку кредитних коштів відповідачем також виконані не були.

Натомість, як уже зазначалося по тексту даної постанови, АТ «Укргазвидобування» було ініційовано ряд судових спорів про визнання недійсними деяких із укладених договорів поруки.

Зазначене, на переконання суду апеляційної інстанції, свідчить про те, що позиція відповідача в даній справі є непослідовною, оскільки АТ «Укргазвидобування», зазначаючи з однієї сторони про припинення його кредитних зобов`язань у зв`язку з їх виконанням поручителями, з іншої сторони подає позови про визнання договорів поруки недійсними, тим самим, заперечуючи законність їх укладення.

Щодо посилання скаржника на неправильне застосування судом першої інстанції норм статті 233 Господарського кодексу України (суд безпідставно не зменшив суми неустойки, 3% річних та інфляційних втрат), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд за певних умов може також зменшити розмір 3% річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №904/417/18).

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій та 3% річних пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки господарським судом як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення. Водночас, нормами чинного цивільного та господарського законодавства не передбачено можливості зменшення розміру заявлених до стягнення інфляційних втрат.

Відповідач як на підставу для зменшення суми неустойки та 3% річних посилається в апеляційній скарзі на те, що ТОВ «Інтер Вей Капітал» придбало право вимоги до відповідача за суму 70 000 000,00 грн, а загальна сума позовних вимог складає 380 266 733,39 грн (з яких сума основного боргу 79 870 000,00 грн).

Однак, зазначені скаржником обставини у розумінні статей 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України не можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених позовних вимог в частині стягнення пені та 3% річних. Ціна відступлення права вимоги є договірною умовою, погодженою між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та ТОВ «Інтер Вей Капітал» у пункті 4 Договору про відступлення прав вимоги №В01/02 від 01.02.2021, та жодним чином не може впливати на обсяг переданих прав за кредитним договором і бути підставою для зменшення відповідних нарахувань.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заперечення відповідача про те, що в період з 19.02.2015 та 23.02.2015 по 14.05.2015 останній фактично не здійснював користування кредитними коштами, оскільки погашення кредитної заборгованості відбувалося не за рахунок коштів відповідача, а за рахунок коштів поручителів, розміщених на їх рахунках у ПАТ «Дельта Банк», та внаслідок застосування наслідків нікчемності укладених з поручителями договорів заборгованість відповідача не є припиненою.

Посилання скаржника на те, що новий позивач не поніс жодних додаткових витрат за отриманим правом вимоги за кредитним зобов`язанням, зокрема, збитків від інфляції, судом також відхиляються, оскільки зазначене не відповідає загальним положенням цивільного законодавства щодо заміни кредитора в зобов`язанні. При цьому вимога про сплату інфляційних втрат та 3% річних має додатковий до основного зобов`язання характер, а відтак новий позивач разом із правом вимоги за кредитом отримав і право на вказані акцесорні вимоги.

Судом також розглянуті та відхилені твердження скаржника про те, що укладений між новим позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» договір від 01.02.2021 №В01/02 є за своєю правовою природою договором факторингу, а відтак, оскільки новий позивач не звертався до відповідача з письмовим повідомленням про відступлення права вимоги із визначеною грошовою вимогою, яка підлягає виконанню, то строк платежу для відповідача згідно з частиною 1 статті 1082 Цивільного кодексу України не настав.

У даному контексті колегія суддів зазначає, що ТОВ «Інтер Вей Капітал» набув права та обов`язки позивача в даній справі щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором у порядку процесуального правонаступництва на підставі статті 52 Господарського процесуального кодексу України (ухвала Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у даній справі), а тому посилання скаржника на ненастання для нього строку оплати згідно договору факторингу як на підставу для відмови в задоволенні позову в даній справі судом відхиляються.

Зазначена ухвала суду є чинною та в судовому порядку відповідачем не оскаржувалась. Докази визнання недійсним Договору про відступлення прав вимоги №В01/02 від 01.02.2021 або розірвання його у встановленому законом порядку в матеріалах справи також відсутні, а відтак, ТОВ «Інтер Вей Капітал», враховуючи принцип правомірності правочину, набуло прав кредитора за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 щодо всіх сум, які заявлені до стягнення за позовом у цій справі. При цьому, як вірно наголосив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, новий позивач у справі направляв засобами поштового зв`язку відповідачу повідомлення від 01.02.2021 №01-02 щодо відступлення права вимоги на підставі договору від 01.02.2021 №В01/02.

Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм статті 46 Господарського процесуального кодексу України, оскільки судом на новому розгляді справи було прийнято заяву ПАТ «Дельта банк» про збільшення позовних вимог, яка фактично є заявою про зміну предмету та підстав позову (ухвала Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі №910/14422/15), а в подальшому, всупереч нормам статті 13, 119 та пункту 1 частини 1 статті 177 Господарського процесуального кодексу України, судом першої інстанції на стадії судового розгляду було прийнято заяву позивача (ТОВ «Інтер Вей Капітал») про збільшення позовних вимог, яка також є заявою про зміну предмету та підстав позову (ухвала Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15), колегія суддів встановила наступне.

За змістом вимог, викладених ПАТ «Дельта Банк» у позовній заяві, предметом позову було стягнення 79 870 000,00 грн заборгованості за простроченим кредитом, 14 096 507,95 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 7 247 381,92 грн заборгованості за простроченими процентами, 661 703,52 грн пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів та 4 792 200,00 грн штрафу за неналежне виконання зобов`язання, а підставою - порушення АТ «Укргазвидобування» умов Договору кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 в частині повернення кредитних коштів у визначені договором строки.

Подаючи 18.05.2018 заяву про «збільшення позовних вимог» (том 13, а.с. 136-139), ПАТ «Дельта Банк» в останній додатково до заявлених у позові вимог просив стягнути з відповідача суму 3% річних від суми простроченої заборгованості за процентами в розмірі 269 566,98 грн та інфляційні втрати за простроченими процентами в розмірі 139 800,95 грн (вказані вимоги не були заявлені до стягнення у позові). Також позивач збільшив розмір заявлених до стягнення сум нарахованих процентів до 33 768 598,38 грн та пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів до 3 271 880,71 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 прийнято до розгляду заяву ПАТ «Дельта Банк» щодо «збільшення розміру позовних вимог».

У подальшому ТОВ «Фінансова компанія Фінгруп Фактор», як правонаступник ПАТ «Дельта Банк» в частині стягнення заборгованості, подало до суду першої інстанції 02.11.2020 заяву про збільшення розміру позовних вимог (том 17, а.с. 125-133), в якій збільшило розмір позовних вимог, заявлених у позові із урахуванням заяви ПАТ «Дельта Банк» від 18.05.2018 про «збільшення позовних вимог», та просило суд стягнути з відповідача: заборгованість за простроченим кредитом - 79 870 000,00 грн, сума пені за несвоєчасне повернення кредиту - 20 048 464,11 грн, 56 707 700,00 грн - сума штрафу за неналежне виконання умов кредитного договору, 110 286 246,70 грн - сума прострочених відсотків за користування кредитними коштами, 2 647 790,03 грн - сума пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитними коштами, 269 566,98 грн - сума 3% річних від суми прострочених процентів, 139 800,95 грн - сума інфляційних втрат за простроченими процентами, 999 993,11 грн - сума пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів за користування кредитними коштами.

18.11.2020 вказану заяву ТОВ «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» щодо збільшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду, що відображено у протоколі судового засідання від 18.11.2020.

У подальшому Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» (новим правонаступником згідно ухвали Господарського суду міста Києва від 24.02.2021) 24.02.2021 було подано заяву про «збільшення розміру позовних вимог» (том 18, а.с. 263-272), в якій останнє, додатково до заявлених у позові із урахуванням поданих ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» заяв вимог, просило суд стягнути з відповідача 15 000 658,50 грн 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту та 92 169 980,00 грн інфляційних втрат за простроченим кредитом. Також позивач збільшив розмір заявленої до стягнення суми штрафу за неналежне виконання зобов`язання до 59 103 800,00 грн та виключив із позовних вимог вимоги про стягнення 269 566,98 грн 3% річних від суми прострочених процентів. Також 15.03.2021 ТОВ «Інтер Вей Капітал» подало заяву про поновлення строку на подання вказаної заяви про збільшення позовних вимог (том 18, а.с. 357-364).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» процесуальний строк на подання заяви про збільшення позовних вимог, прийнято заяву ТОВ «Інтер Вей Капітал» про збільшення розміру позовних вимог від 24.02.2021 до розгляду.

Оцінюючи доводи скаржника щодо правової кваліфікації поданих заяв про збільшення позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже, зміна предмету позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

При цьому, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема, у такі способи:

1) заміна одних позовних вимог іншими;

2) доповнення позовних вимог новими;

3) вилучення деяких із позовних вимог;

4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

При цьому під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Заяву позивача про зміну предмету або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно в її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісно підставою позову та, які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами в рамках нової позовної заяви.

Дослідивши зміст вищеперелічених заяв ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» та ТОВ «Інтер Вей Капітал» про «збільшення позовних вимог», враховуючи наведені правові норми, апеляційний господарський суд зазначає, що названі заяви не були спрямовані на зміну підстави позову в даній справі, оскілки відповідна підстава позову залишилась незмінною - невиконання умов Кредитного договору щодо повернення кредитних коштів. Визначення позивачем та його правонаступником видів виплат, які на думку позикодавця, підлягають стягненню з позичальника у зв`язку з порушенням ним взятих на себе договором зобов`язань, не є зміною підстав позову, оскільки ні ПАТ «Дельта Банк», ні ТОВ «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» та ТОВ «Інтер Вей Капітал» не змінювали первісні фактичні підстави позову, а лише доповнили їх новими обставинами, які стосуються предмету спору, керуючись положеннями статті 625 Цивільного кодексу України.

При цьому, відповідно до правового висновку, викладеного у пункті 7.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права не вважаються зміною підстав позову.

Поруч із цим, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо кваліфікації поданих ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Інтер Вей Капітал» заяв лише як заяв «про збільшення розміру позовних вимог», оскільки останні, окрім збільшення сум деяких вже заявлених у позові вимог, були спрямовані також на доповнення позовних вимог новими вимогами, які у позові заявлені не були.

Так, у заяві від 18.05.2018 ПАТ «Дельта Банк» додатково просив стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати від суми простроченої заборгованості за процентами, а у заяві від 24.02.2021 ТОВ «Інтер Вей Капітал» заявило додатково про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне повернення тіла кредиту.

Як уже зазначалося вище, доповнення існуючих позовних вимог новими вимогами є одним із способів зміни предмету позову.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із доводами АТ «Укргазвидобування» стосовно того, що вказані заяви ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Інтер Вей Капітал» у вищезгаданих частинах слід кваліфікувати як заяви про зміну предмету позову.

Заява ТОВ «Фінансова компанія Фінгруп Фактор», у свою чергу, не може вважатися заявою про зміну предмету позову, оскільки була спрямована лише на збільшення кількісних показників позовних вимог (із урахуванням зміни предмету позову, здійсненого ПАТ «Дельта Банк»).

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що відповідно абзацу 1 частини 4 статті 46 Господарського процесуального кодексу України у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, а спірні правовідносини не свідчать про наявність випадків, за яких така зміна у відповідності до абзацу 2 частини 4 статті 46 Господарського процесуального кодексу України можлива.

Оцінюючи вказані доводи скаржника, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки заява ПАТ «Дельта Банк» від 18.05.2018 в частині зміни предмету позову стосувалася доповнення його вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на прострочені проценти, у стягненні яких судом було відмовлено та відповідачем у цій частині рішення суду не оскаржується, а остаточний предмет та ціна позову в даній справі були визначені судом саме на підставі заяви ТОВ «Інтер Вей Капітал» від 24.02.2021, дослідженню на відповідність положенням частини 4 статті 46 Господарського процесуального кодексу України підлягає саме заява ТОВ «Інтер Вей Капітал» від 24.02.2021 про зміну предмету позову та одночасно збільшення розміру такої складової позову, як стягнення штрафу.

Колегія суддів зазначає, що провадження в даній справі було порушено у червні 2015 року, а після направлення справи на новий розгляд Вищим господарським судом України було зупинене ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2017, тобто у період, коли діяв Господарський процесуальний кодекс України у попередній редакції (редакція до 15.12.2017).

Норми Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017 не встановлювали заборони позивачу змінювати предмет, підставу позову під час нового розгляду справи.

З 15.12.2017 вступила в дію нова редакція Господарського процесуального кодексу України, якою змінено підхід до вказаного питання та у частині 4 статті 46 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що в разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про наявність передбачених абзацом 2 частини 4 статті 46 Господарського процесуального кодексу України випадків, за наявності яких допускається зміна предмета позову під час нового розгляду справи.

Так, нормами статті 52 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість залучення до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 було замінено позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» в частині стягнення заборгованості за позовом в сумі 270 969 561,88 грн.

Тобто, лише з 24.02.2021 ТОВ «Інтер Вей Капітал» як окрема юридична особа набуло усіх прав та обов`язків як учасник справи №910/14422/15, у тому числі права на подання заяв, клопотань.

Відтак, на переконання колегії суддів, після закінчення 18.11.2020 (відображено у протоколі суду від 18.11.2020) підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті змінилися фактичні обставини справи та ТОВ «Інтер Вей Капітал», ставши правонаступником Банку за Кредитним договором, набуло права подати, у тому числі, заяву про зміну предмета позову.

Прийняття такої заяви до розгляду судом першої інстанції, на думку колегії суддів, не порушувало норм частини 4 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, оскільки було необхідним для захисту прав позивача, адже у зв`язку із поверненням справи на новий розгляд, її тривалим перебуванням у стані зупинення, а в подальшому, після поновлення провадження у справі, оскарженням ухвали суду про заміну ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінгруп Фактор», розгляд справи станом на дату подання заяви від 24.02.2021 тривав вже більше п`яти років, при цьому, як встановлено судом вище, АТ «Укргазвидобування» продовжував користуватися кредитними коштами, отриманими від Банку на підставі Кредитного договору, а позивач нести збитки від їх знецінення. При цьому, як уже неодноразово зазначалося вище, зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, та є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Колегія суддів зазначає, що невірна кваліфікація судом першої інстанції вказаної заяви ТОВ «Інтер Вей Капітал» як заяви про збільшення розміру позовних вимог, враховуючи наведені обставини, не призвела до порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення у відповідності до частини 3 статті 277 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм статей 13, 119 та пункту 1 частини 1 статті 177 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із прийняттям до розгляду судом першої інстанції вказаної заяви про зміну предмета позову на стадії розгляду справи по суті, оцінюються судом критично, оскільки 15.03.2021, до початку судового засідання та до того, як суд перейшов до розгляду відповідної заяви, ТОВ «Інтер Вей Капітал» подало заяву про поновлення строку на подання заяви від 24.02.2021 про «збільшення розміру позовних вимог», зазначивши об`єктивні причини, що не дали йому змогу подати вказану заяву раніше, ніж 24.02.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15 суд визнав поважними зазначені позивачем причини та поновив Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» процесуальний строк на подання вказаної заяви, з чим колегія суддів погоджується, враховуючи набуття Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» процесуальних прав позивача лише після його вступу в справу як правонаступника попереднього позивача, що відбулося після призначення справи до розгляду по суті.

Протилежне, на думку суду апеляційної інстанції, свідчило б про надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства та обмеження права «нового» позивача на доступ до суду як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилання скаржника на те, що приймаючи у судовому засіданні 15.03.2021 до розгляду заяву ТОВ «Інтер Вей Капітал» про зміну предмету позову та, водночас, судове рішення по суті спору, суд не дав можливості учасникам справи підготувати заперечення до прийнятої до розгляду заяви, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки відповідна заява була подана до суду ще 24.02.2021, а відповідачем отримана поштою від ТОВ «Інтер Вей Капітал» 22.02.2021, про що вказано у запереченнях самим АТ «Укргазвидобування» (том 18, а.с. 366), що свідчить про те, що учасники справи не були обмежені у праві до 15.03.2021 ознайомитись та надати суду свої заперечення/пояснення по суті викладених у заяві вимог. При цьому, апеляційна скарга відповідача не містить жодних контррозрахунків 3% річних та інфляційних втрат, про стягнення яких було подано відповідну заяву, а рештою учасників судового процесу заперечень із цього приводу суду також не надано, як і не подано апеляційної скарги з приводу порушення їх процесуальних прав на подання заперечень проти заяви ТОВ «Інтер Вей Капітал».

Відтак, на переконання колегії суддів, місцевим господарським судом було правомірно розглянуто позовні вимоги у даній справі із урахуванням заяви ТОВ «Інтер Вей Капітал» про зміну предмета позову.

В апеляційній скарзі АТ «Укргазвидобування» також посилається на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме статей 41, 189, 230 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з безпідставним поновленням провадження у справі ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2019 у справі №910/14422/15.

За твердженнями АТ «Укргазвидобування» станом на 17.09.2019 не були усунуті обставини, що були підставою для зупинення провадження у справі згідно ухвали Господарського суду міста Києва від 04.12.2017 (справи №761/23379/16-ц, №753/14155/15-ц, №757/27946/15-ц, №761/22001/15-ц не розглянуті).

Водночас, суд поновив провадження у справі за заявою ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор», яке станом на дату її подання не було учасником справи.

Вказані доводи скаржника колегією суддів відхиляються, враховуючи наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 10.09.2019 від ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» до суду першої інстанції надійшла заява про поновлення провадження у справі, мотивована тим, що станом на дату її подання особою, наділеною правом отримання заявлених до стягнення в межах справи №910/14422/15 сум є ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» згідно укладеного із ПАТ «Дельта Банк» 15.04.2019 договору про відступлення прав вимоги №129/К від 15.04.2019. ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» у заяві про поновлення зазначав, що не є учасником судових спорів у справах №761/23379/16-ц, №753/14155/15-ц, №757/27946/15-ц, №761/22001/15-ц, а тому не має об`єктивної можливості повідомити суд про обставини спірних правовідносин, за якими вони виникли. Водночас, заявник повідомив, що ним з іншими учасниками судового процесу ведуться переговори щодо мирного врегулювання спору, у зв`язку з чим ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор», як процесуальний правонаступник позивача, має на меті відмовитися від позову в даній справі або передати на вирішення суду питання щодо затвердження мирової угоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2019 суд, враховуючи повідомлення ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» про відсутність наміру супроводжувати спір, поновив провадження у справі №910/14422/15.

У подальшому, як уже зазначалося, ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2019 у справі №910/14422/15, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.03.2020, замінено (на підставі Договору про відступлення прав вимоги №1295/К від 15.04.2019, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор») позивача у справі Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» в частині стягнення заборгованості за позовом в сумі 106 667 793,39 грн.

Судом встановлено, що заперечення АТ «Укргазвидобування» щодо безпідставності поновлення 17.09.2019 провадження у даній справі вже висувалися ним при поданні апеляційної та касаційної скарг на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.12.2019 у справі №910/14422/15 про заміну позивача на його правонаступника - ТОВ «Фінансова компанія Фінгруп Фактор».

Так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.03.2020 у справі №910/14422/15 суд касаційної інстанції, розглянувши доводи АТ «Укргазвидобування» щодо порушення вимог статей 41, 189, 230 Господарського процесуального кодексу України, зазначив, що частина 1 статті 230 Господарського процесуального кодексу України передбачає поновлення провадження, зокрема, за ініціативою суду, а стаття 52 зазначеного Кодексу не пов`язує залучення судом до участі в справі правонаступника відповідного учасника справи з поданням заяви певною особою. Водночас, суд звернув увагу на те, що частина 2 статті 182 Господарського процесуального кодексу України (пункт 10 якої процитований відповідачем у касаційній скарзі з помилковим посиланням на статтю 189 Кодексу) передбачає в пункті 17 здійснення судом у підготовчому засіданні також інших дій, необхідних для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Отже, фактично оцінка доводам відповідача щодо безпідставності поновлення провадження у даній справі вже була надана судом касаційної інстанції та, відповідно, відсутня необхідність повторно з цих же підстав встановлювати обставини інші та відмінні, ані ж у постанові суду від 31.03.2020 у справі №910/14422/15 щодо наявності/чи відсутності порушення норм процесуального права в цій частині.

Додатково колегія суддів зазначає, що поновлення 17.09.2019 провадження у даній справі не призвело до ухвалення судом першої інстанції незаконного судового рішення чи унеможливлення встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Водночас, у випадку непоновлення судом провадження у справі, ТОВ «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» було б обмежене як законний правонаступник ПАТ «Дельта Банк» в частині грошових зобов`язань за Кредитним договором у даному спорі (що встановлено у подальшому ухвалою суду) в реалізації своїх процесуальних прав у даній справі, в тому числі, але не виключно, і щодо ознайомлення із матеріалами даної справи.

Посилання скаржника на те, що у поданій заяві про поновлення ТОВ «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» заявляло про те, що має на меті відмовитися, як процесуальний правонаступник позивача, від позову, а тому суд першої інстанції повинен був прийняти ухвалу про закриття провадження у справі №910/14422/15 у зв`язку з відсутністю предмету спору, є безпідставними, оскільки норми статті 231 Господарського процесуального кодексу України не пов`язують вчинення судом такої процесуальної дії як закриття провадження у справі лише у зв`язку із висловленим позивачем наміром заявити відмову від позову, який у подальшому не був документально оформлений згідно норм Господарського процесуального кодексу України.

Отже, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для висновку про порушення місцевим господарським судом норм статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Оскаржуваним рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15 було також присуджено до стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 390 348,69 грн судового збору.

Заперечуючи проти рішення суду в цій частині, відповідач зазначає, що в силу пункту 4 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний був залишити без розгляду вимоги ПАТ «Дельта Банк» щодо стягнення судового збору, оскільки з 07.10.2020 представник ПАТ «Дельта Банк» не прийняв участь в жодному судовому засіданні у справі №910/14422/15, не подаючи при цьому заяви про розгляд справи за його відсутності.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи скаржника, оскільки позов являє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, відносно якої суд повинен постановити рішення, у свою чергу, судовий збір охоплюється поняттям судові витрати та не є позовною вимогою у розумінні процесуального законодавства. Відтак, неможливим є застосування норм пункту 4 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України (залишення позову без розгляду у випадку неявки позивача у судове засідання без повідомлення причин неявки) у контексті розподілу між сторонами судових витрат та стягнення з АТ «Укргазвидобування» на користь ПАТ «Дельта Банк» (первісного кредитора у спірних зобов`язаннях) судового збору за результатами вирішення спору по суті.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів, надавши оцінку доводам апеляційної скарги відповідача, дійшла висновку про правомірність задоволення місцевим господарським судом позовних вимог у даній справі в частині стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» 79 870 000,00 грн основного боргу за тілом кредиту, 20 048 464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 14 731 091,51 грн трьох процентів річних та 92 169 980,00 грн інфляційних втрат.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укргазвидобування» не спростовують висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу за тілом кредиту та нарахованих на нього пені, 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне повернення кредиту. Викладені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду в оскаржуваній частині, враховуючи мотиви, викладені у даній постанові.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Акціонерного товариства «Укргазвидобування» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15 залишити без змін.

Матеріали справи №910/14422/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 20.09.2021 після виходу головуючого судді Михальської Ю.Б. з відпустки.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.А. Іоннікова

І.М. Скрипка