УХВАЛА

м. Київ

22.09.2021Справа № 910/15455/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СПІРЕЛ» про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СПІРЕЛ» звернулось до Господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення позову, у якій просить суд до пред`явлення позову вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Акціонерному товариству «Українська залізниця» та іншим особам, які діють від імені/або на замовлення відповідача, здійснювати демонтаж, псування та пошкодження рекламних конструкції та банерів, а також використовувати банери та рекламні конструкції ТОВ «СПІРЕЛ» за адресами, наведеними у прохальній частині заяви, а також шляхом зобов`язання Акціонерного товариства «Українська залізниця» надавати доступ представникам ТОВ «СПІРЕЛ» до технічного обслуговування та підтримки у належному стані рекламних конструкції та банерів за цими ж адресами.

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що між сторонами існували правовідносини, засновані на договорах про надання рекламних послуг № ПЗ/ПЧ-З-205660/НЮ від 01.10.2020, № ПЗ/ПЧ-2-205661/НЮ від 01.10.2020, № ПЗ/ДН-6-205662/НЮ від 01.10.2020, термін дії яких закінчився 31.12.2020. У 2021 році сторони продовжили виконання своїх договірних зобов`язань, попри те, що письмових угод про продовження дії названих договорів не укладалось.

У подальшому, АТ «Українська залізниця» у листі від 04.08.2021 висловило вимогу про демонтаж рекламних конструкцій до 14.08.2021 та вказало, що у разі невиконання вимог демонтажні роботи будуть проведені силами АТ «Українська залізниця».

Таким чином, заявник доводить, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову, оскільки, як вказує заявник, 02.09.2021 АТ «Українська залізниця» було здійснено демонтаж рекламної конструкції за адресою: м. Київ, вул. Федорова, на залізничному мості, 854 км ПК 1, на дільниці Київ-Пасажирський-Київ-Московський, яка належать ТОВ «СПІРЕЛ».

Тобто, за твердженнями заявника, якщо не буде задоволено заяву про забезпечення позову, відповідач зможе демонтувати конструкції, які належать на праві власності ТОВ «СПІРЕЛ», ще до розгляду судом позову щодо визнання договору про розміщення відповідних конструкцій укладеним, що в результаті унеможливить виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача, а також поновлення його порушених прав та інтересів, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

Щодо іншої частини вимог, а саме зобов`язання Акціонерного товариства «Українська залізниця» надавати доступ представникам ТОВ «СПІРЕЛ» до технічного обслуговування та підтримки у належному стані рекламних конструкції та банерів, заявник вказує, що йому необхідний доступ до відповідних конструкцій у випадку, якщо внаслідок сильного вітру, дій третіх осіб чи інших обставин, ослабне кріплення відповідних конструкцій, або виникнуть інші обставини, що потребують їх обслуговування.

Розглянувши подану заяву, суд не вбачає підстав для її задоволення з огляду на таке.

Згідно зі статтею 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частиною 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, забезпечення позову - це, по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Водночас, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 13, 15, 74 ГПК України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), господарський суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином.

Господарський суд відповідно до положень статті 86 ГПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобов`язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, необхідних для правильного вирішення спору.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами існували правовідносини, засновані на договорах про надання рекламних послуг № ПЗ/ПЧ-З-205660/НЮ від 01.10.2020, № ПЗ/ПЧ-2-205661/НЮ від 01.10.2020, № ПЗ/ДН-6-205662/НЮ від 01.10.2020, термін дії яких закінчився 31.12.2020.

Як стверджує заявник, у 2020 році він звертався до орендодавця із пропозицією про продовження дії цих договорів, в підтвердження чого надає копію листа від 11.01.2020 № 01-12.

Втім, докази вручення цього листа, як і докази його розгляду АТ «Українська залізниця» в матеріалах справи відсутні, що не дає підстав стверджувати про продовження дії вищенаведених договорів.

Заявник також вказує, що попри закінчення терміну дії договорів, між сторонами продовжуються договірні правовідносини, в підтвердження чого надає копії виставлених рахунків за серпень та вересень 2021 року.

Втім, з поданих доказів не вбачається, що рахунки виставлялись на виконання умов договорів № ПЗ/ПЧ-З-205660/НЮ від 01.10.2020, № ПЗ/ПЧ-2-205661/НЮ від 01.10.2020, № ПЗ/ДН-6-205662/НЮ від 01.10.2020, оскільки такий реквізит у рахунках не заповнено.

З цих же підстав суд не може ототожнити заборгованість ТОВ «СПІРЕЛ» перед АТ «Українська залізниця», у розмірі 255 923, 25 грн за період з 01.01.2021 по 31.05.2021, про яку зазначено у листі АТ «Українська залізниця» від 31.05.2021 № ПИ-2-21/162, із правовідносинами за спірними договорами, оскільки у листі не наведено за яким саме правочином обліковується заборгованість.

Частиною 11 статті 137 ГПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

У заяві про забезпечення позову зазначено, що заявник має намір звернутись до суду з вимогами про визнання договорів про надання рекламних послуг укладеними (продовженими).

Отже, заходи забезпечення позову, про вжиття яких просить ТОВ «СПІРЕЛ» є фактично тотожними задоволенню заявлених у майбутньому позовних вимог до прийняття рішення по суті, що не узгоджується з вимоги частини одинадцятої статті 137 Господарського процесуального кодексу України, оскільки заявник фактично отримає можливість провадження господарської діяльності з розміщення реклами на належних йому рекламних конструкціях без урахування волевиявлення АТ «Українська залізниця».

Більше того, заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання Акціонерного товариства «Українська залізниця» надавати доступ представникам ТОВ «СПІРЕЛ» до технічного обслуговування та підтримки у належному стані рекламних конструкції та банерів не відповідають переліку заходів, визначених частиною 1 статті 137 ГПК України, та, з огляду на положення пунктів 2.1.5 договорів, вимоги про зобов`язання вчинення таких дій після закінчення дії договорів не відповідають меті забезпечення позову та є втручанням у діяльність суб`єкта господарювання.

Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання у право власності повинно не лише переслідувати за фактами та у принципі «законну ціль» у «загальному інтересі», але також має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між вжитими заходами та метою, яку прагнули досягти будь-якими заходами, застосованими державною, у тому числі заходами, спрямованими на здійснення контролю за користуванням майном фізичною особою. Ця вимога виражена у понятті «справедливий баланс», який має бути встановлений між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Завдання досягти цього балансу відображено у структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції в цілому. У кожній справі, що стосується стверджуваного порушення цієї статті необхідно встановити, чи було покладено на відповідну особу непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання держави (рішення у справі «Хуттен-Чапська проти Польщі»).

Також судом враховується, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2021 в справі № 910/13526/21 вже було відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Спірел» про забезпечення позову зі схожими вимогами.

Попри це, заявником в порушення вимог ч. 3 ст. 138 ГПК України не було пред`явлено позов протягом десяти днів з дня подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Отже, наведені обставини не дають підстави стверджувати, що заявник зацікавлений в оперативному вирішенні спору.

Таким чином, твердження заявника з приводу того, що невжиття заходів до забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у даній справі є необґрунтованими, а заходи забезпечення позову непропорційними меті їх застосування, що має наслідком відмову в задоволенні поданої ним заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 140, 232-235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СПІРЕЛ» про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Комарова