РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.09.2021Справа № 910/8264/21
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок Агро-Соя»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Константа Холдинг»

про стягнення 245 327, 03 грн,

Суддя Карабань Я.А.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок Агро-Соя» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Константа Холдинг» (надалі - відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 245 327, 03 грн, з яких: 201 838, 00 грн основний борг, 21 251, 05 грн пеня, 5 101, 93 грн 3 % річних та 17 136, 05 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 526, 530, 610, 612, 625, 629, 655, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, мотивовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором поставки №КХ 09/20 від 30.04.2020, в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

11.06.2021 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі, відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок Агро-Соя» про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, визнано справу малозначною та її розгляд постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

02.07.2021 від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2021 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

09.07.2021 від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти позову та, зокрема, зазначає, що строк виконання зобов`язання щодо оплати поставленого товару не настав, оскільки позивач усупереч вимог п. 3.2. договору не надав відповідачу протоколи випробувань на ГМО, ветеринарні свідоцтва на поставлені партії товару, а тому згідно п. 5.7. договору в останнього наявні підстави для призупинення оплати до надання зазначених документів. Крім того вказує, що нарахування пені обмежується шестимісячним строком, а тому наданий позивачем розрахунок є невірним. Також зазначає, що обґрунтований розмір відшкодування витрат позивача на правову допомогу складає 3 000, 00 грн.

26.07.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначає, що твердження відповідача про те, що строк виконання зобов`язання щодо оплати поставленого товару не наступив є безпідставними, так як у пункті 5 специфікації № 3 і № 4 зазначено строк виконання. Зауважує, що відповідач відповідно до п. 5.7. договору має право відмовитись від прийняття товару, призупинити оплату, вимагати відшкодування збитків, чого останнім зроблено не було, що підтверджується підписаними видатковими накладними та випискою з банку. Крім того, надав виписку з банку про рух коштів між позивачем і відповідачем за період з 30.04.2020 по 21.07.2021 та письмове підтвердження того, що станом на 21.07.2021 ціна позову не змінилася і останнім заборгованість не погашена, зазначив, що остаточний розмір понесених витрат на правничу допомогу складає саме 7 000, 00 грн.

Беручи до уваги наведене вище та відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

У зв`язку з перебуванням судді Карабань Я.А. у періоди з 09.08.2021 по 09.09.2021 та з 13.09.2021 по 17.09.2021 у відпустці, суд здійснює розгляд справи, відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України, після виходу з відпустки - 20.09.2021.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.04.2020 між позивачем (надалі - постачальник) та відповідачем (надалі - покупець) укладено договір поставки № КХ 09/20 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити й передати у власність покупця макуху соняшникову та соєву, шрот соняшниковий та соєвий, олія соєва та соняшникова, соя полножировая (виробництва України) ( надалі - товар), а покупець прийняти й оплатити поставлений товар у порядку та на умовах, визначених даним договором.

Найменування, асортимент, вартість за одиницю, кількість, якість, умови поставки, строк оплати товару покупцем обмовляється в специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору та товарно-супровідних документах на кожну окрему партію товару (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 3.2. у момент поставки на кожну партію товару постачальник зобов`язаний надати покупцеві наступні документи: якісне посвідчення або сертифікат якості, протокол випробування на ГМО, ветеринарне свідоцтво (форми № 2), рахунок, видаткову та податкову накладну, товарно-транспортні накладні.

У пункті 3.8. договору сторони погодили, що право власності на товар та ризик випадкової загибелі товару переходить від постачальника до покупця після підписання сторонами видаткової накладної.

Згідно з п. 4.1. ціна по кожному найменуванню і на кожну партію товару вказується у специфікаціях до даного договору та в накладних на кожну партію товару. Зміна ціни товару допускається за узгодженням сторін.

Оплата за товар проводиться покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на протязі 5 банківських діб з моменту поставки чи інших умовах, визначених у специфікації до даного договору (п. 4.2. договору).

Відповідно до п. 5.2. договору в випадку порушення строків оплати за поставлений товар покупець виплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який нараховується пеня, від суми боргу за кожний день прострочення оплати.

У випадку невиконання або неналежного виконання умов даного договору винна сторона відшкодовує іншій стороні понесені збитки. Оплата пені й штрафу не звільняє сторони від виконання свої зобов`язань за цим договором (п. 5.4. договору).

Пунктом 5.7. договору встановлено, що у випадку, якщо постачальник протягом 5-ти днів з моменту поставки не передав покупцю оригінали документів зазначених у п. 3.2. даного договору, покупець має право відмовитися від приймання товару, призупинити оплату, а також вимагати відшкодування збитків та втрачену вигоду, в зв`язку з відсутністю документації на товар.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими на те особами й діє до 31.12.2020 (п. 8.1. договору).

01.07.2020 сторонами підписано специфікацію № 3 до договору, в п.п. 2., 4., 7. якої визначено, що постачальник зобов`язується поставити 25 тонн +/- 10% товару в строк до 02.04.2020, сума поставки по специфікації становить 362 500, 00 грн. У пункті 5 специфікації погоджено, що покупець здійснює оплату за товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, на протязі 5 банківських діб, з моменту отримання товару. Також у пункті 8 специфікації встановлено, що датою поставки вважається дата фактичного одержання товару покупцем відповідно до підписаної сторонами видаткової накладної й відміток покупця про одержання товару в товарно-транспортній накладній.

07.07.2020 позивачем та відповідачем підписано специфікацію № 4 до договору, в п.п. 2., 4., 7. якої визначено, що постачальник зобов`язується поставити 25 тонн +/- 10% товару в строк до 08.07.2020, сума поставки по специфікації становить 342 500, 00 грн. У пункті 5 специфікації погоджено, що покупець здійснює оплату за товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, на протязі 5 банківських діб, з моменту отримання товару. Також у пункті 8 специфікації встановлено, що датою поставки вважається дата фактичного одержання товару покупцем відповідно до підписаної сторонами видаткової накладної й відміток покупця про одержання товару в товарно-транспортній накладній.

Так, на виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товару на загальну суму 733 156, 00 грн, що підтверджується товарно-транспортними накладними № 07010020 від 01.07.2020 на суму 266 270, 00 грн, № 0708001 від 08.07.2020 на суму 366 886, 00 грн та видатковими накладними № 314 від 01.07.2020 на суму 366 270, 00 грн та № 321 від 08.07.2020 на суму 366 886, 00 грн, які підписані та скріплені печатками обох сторін без зауважень.

Як вказує позивач відповідачем здійснено авансові платежі 12.06.2020 у сумі 41 318, 00 грн та 17.06.2020 у сумі 20 000, 00 грн.

Також відповідно до виписки з банку про рух коштів між позивачем та відповідачем за період з 30.04.2020 по 21.07.2021 відповідачем частково здійснювались оплати за поставлений товар, а саме: 06.08.2020 у сумі 50 000, 00 грн, 12.08.2020 у сумі 50 000, 00 грн, 13.08.2020 у сумі 50 000, 00 грн, 25.08.2020 у сумі 100 000, 00 грн, 27.08.2020 у сумі 50 000, 00 грн, 02.09.2020 у сумі 50 000, 00 грн, 09.09.2020 у сумі 50 000, 00 грн, 17.09.2020 у сумі 30 000, 00 грн, 17.11.2020 у сумі 40 000, 00 грн, що в загальній сумі складає 470 000, 00 грн.

Спір у даній справі виник з підстав неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором у частині своєчасної та повної оплати поставленого товару, з огляду на що позивач просить суд стягнути з відповідача 201 838, 00 грн основного боргу, 21 251, 05 грн пені, 5 101, 93 грн 3 % річних та 17 136, 05 грн інфляційних втрат.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки. Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На підставі укладеного між сторонами договору в позивача виник обов`язок здійснити поставку товару, а в відповідача - прийняти такий товар в обсязі, погодженому сторонами та оплатити його вартість.

Матеріалами справи підтверджено, що за договором позивач поставив, а відповідач прийняв товар за видатковими накладними № 314 від 01.07.2020 та № 321 від 08.07.2020 на загальну суму 733 156, 00 грн.

Суд зазначає, що вказані видаткові накладні підписано з боку відповідача без зауважень та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами в пункті 4.2. договору та в пункті 5 специфікації № 3, який продубльований в специфікації № 4, погоджено, що покупець здійснює оплату за товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, на протязі 5 банківських діб, з моменту отримання товару.

Судом встановлено, що відповідачем частково оплачено поставлений товар у сумі 41 318, 00 грн, 20 000, 00 грн та 470 000, 00 грн, отже, утворилась заборгованість у розмірі 201 838, 00 грн (733 156, 00 грн - 41 318, 00 грн - 20 000, 00 грн - 470 000, 00 грн).

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність в нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року в справі № 911/3685/17.

Суд розцінює часткові оплати відповідача здійснені протягом липня - листопада, як визнання ним основного боргу.

Матеріалами справи підтверджується факт наявності у відповідача заборгованості за договором щодо своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару в розмірі 201 838, 00 грн, доказів її погашення, в тому числі в строки встановлені в договорі, відповідачем не надано, вказана заборгованість не спростована, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми основної заборгованості за договором.

Щодо посилань відповідача на порушення позивачем пункту 3.2. договору щодо передачі протоколів випробувань на ГМО, ветеринарних свідоцтв на поставлені партії товару, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 3.2. договору в момент поставки на кожну партію товару постачальник зобов`язаний надати покупцеві наступні документи: якісне посвідчення або сертифікат якості, протокол випробування на ГМО, ветеринарне свідоцтво (форми № 2), рахунок, видаткову та податкову накладну, товарно-транспортні накладні.

Згідно із ст.666 Цивільного Кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів того, що відповідач (покупець) звертався до позивача (продавця) з листом у якому встановлював розумний строк для передання документів передбачених п.3.2. договору та повідомляв позивача про призупинення оплати товару, в зв`язку з їх ненаданням.

Доказів відмови від договору та повернення товару матеріали справи також не містять.

Навпаки, як встановлено судом вище, видаткові накладні підписані відповідачем без будь-яких зауважень та заперечень, а також прийнятий за ними товар був частково оплачений відповідачем.

Отже, посилання відповідача на наявність підстав для призупинення оплати поставленого товару судом до уваги не беруться, з підстав викладених вище.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача за період з 17.07.2020 по 20.05.2021 3% річних в сумі 5 101, 93 грн та 17 136, 05 грн інфляційних втрат за період з серпня 2020 року по квітень 2021 року.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд звертає увагу на те, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Якщо останній день строку для оплати припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, то в силу частини п`ятої статті 254 Цивільного кодексу України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 № 910/13071/19.

Перевіривши розрахунок про стягнення 3 % річних, що наданий позивачем у розмірі 5 101, 93 грн за період з 17.07.2020 по 20.05.2021 судом визнано його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних у розмірі 5 101, 93 грн підлягають задоволенню.

Також, перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат у сумі 17 136, 05 грн за період з серпня 2020 по квітень 2021, суд встановив, що він є арифметично вірним, а тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 17 136, 05 грн підлягають задоволенню.

Крім цього, за порушення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача пеню за період з 17.07.2020 по 20.05.2021 в розмірі 21 251, 05 грн.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Положеннями п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 5.2. договору в випадку порушення строків оплати за поставлений товару покупець виплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який нараховується пеня, від суми боргу за кожний день прострочення оплати.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені в сумі 21 251, 05 грн з 17.07.2020 по 20.05.2021, суд встановив, що він виконаний невірно, так як позивачем не враховано шестимісячний строк нарахування пені відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

З урахуванням заявленого позивачем періоду нарахування пені, обмежуючись сумою визначеною позивачем та строком оплати судом здійснено власний розрахунок пені враховуючи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а саме наступним чином:

Сума боргу (грн)Період нарахування пеніКількість днів простроченняПеня (грн)
201 83817.07.2020 - 16.01.202118412 176, 46
За розрахунком суду розмір пені за період з 17.07.2020 - 16.01.2021 складає 12 176, 46 грн, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 12 176, 46 грн.

Відповідач доводів позивача не спростував, контррозрахунок заявлених до стягнення сум не надав.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 201 838, 00 грн основного боргу, 12 176, 46 грн пені, 5 101, 93 грн 3 % річних та 17 136, 05 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім цього відповідно до платіжного доручення N 5241 повивачем 20.05.2021 сплачено 3 830, 00 грн судового збору за звернення з позовом до Господарського суду міста Києва. Згідно з випискою ці кошти були зараховані до спеціального фонду державного бюджету України.

Суд зазначає, що ціна позову становить 245 327, 03 грн, а тому позивачу належало сплатити 3 679, 91 грн судового збору, отже, позивачем було переплачено 150, 09 грн судового збору.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Суд роз`яснює позивачу що він у праві звернутися до суду з заявою про повернення надмірно сплаченого судового збору.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 7 000, 00 грн витрат на правову допомогу.

Згідно із ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу долучено до матеріалів справи: копію договору № 01/12/20 від 01.12.2020, копію додатку № 1 до договору № 01/12/20, копію ордера серії АР № 1047934 від 20.05.2021, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗП № 001625 від 26.04.2018, акт від 21.07.2021 про виконання зобов`язання за договором про надання послуг адвоката з детальний розрахунком та описом робіт (наданих послуг), виконаних за договором про надання правової допомоги на суму 7 000, 00 грн.

Частини 1 та 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України ).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим відповідачем не наведено обставин та не надано доказів на підтвердження неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги.

При цьому, судом враховано, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат не є надмірним та завищеним, оскільки відповідає як принципам матеріального (договірного) права, так і процесуального права (оскільки висвітлює затрати по роботі адвоката у даній справі), що відповідає правовим позиціям, викладеним Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах від 25.04.2018 у справі №922/3142/17, від 02.05.2018 у справі №910/22350/16, від 11.06.2018 року у справі №923/567/17.

Беручи до уваги підтвердження позивачем правового статусу адвоката, надання доказів фактичного надання правничої допомоги на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, суд дійшов висновку про обґрунтованість поданої заяви, в зв`язку з чим, судом покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог витрати позивача на правову допомогу в розмірі 6 741, 07 грн.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Константа Холдинг» (01001, місто Київ, провулок Тараса Шевченка, будинок 13, квартира 44, ідентифікаційний код 43533211) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок Агро-Соя» (51400, місто Дніпропетровська область, місто Павлоград, вулиця Заводська, будинок 57, ідентифікаційний код 38685500) 201 838 (двісті одну тисячу вісімсот тридцять вісім) грн 00 коп. основного боргу, 12 176 (дванадцять тисяч сто сімдесят шість) грн 46 коп. пені, 5 101 (п`ять тисяч сто одну) грн 93 коп 3 % річних, 17 136 (сімнадцять тисяч сто тридцять шість) грн 05 коп. інфляційних втрат, 3 543 (три тисячі п`ятсот сорок три) грн 79 коп. судового збору та 6 741 (шість тисяч сімсот сорок одну) грн 07 коп. витрат на правову допомогу.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань