ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/531/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Ярош А.І.

суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання Молодов В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісагро-Умань"

на рішення господарського суду Одеської області від 24.05.2021 року

у справі № 916/531/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісагро-Умань"

до Приватного підприємства "Богуславське"

про стягнення 465 916,93 грн. пені.,

за участю представників сторін:

Від позивача - Патрікєєва І.В., Ордер ЧК № 154386, дата видачі : 20.09.21; Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісагро-Умань";

Від відповідача - Григор`єв В.В., Ордер ОД № 573632, дата видачі : 21.09.21; Приватного підприємства "Богуславське";

Товариство з обмеженою відповідальністю Сервісагро-Умань звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного підприємства Богуславське про стягнення заборгованості у загальному розмірі 470043,73 грн., в т.ч. 4126,80 грн. основного боргу за послуги зберігання, 465916,93 грн. пені.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору відповідального зберігання № 8-270919/ВЗ від 27.09.2019 р., а саме несплату наданих позивачем послуг зі зберігання, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість по сплаті вартості послуги зберігання в сумі 4126,80 грн. та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості продукції, переданої на зберігання, за кожен день прострочення в загальній сумі 465916,93 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.05.2021 року у справі № 916/531/21 (суддя Петров В.С.) у задоволенні позовних вимог відмовлено .

Приймаючи рішення, суд першої інстанції врахував те, що зобов`язання відповідача по оплаті послуг зберігання визначено вказівкою на подію, а саме виставлення позивачем рахунку, що не було здійснено останнім, відповідно суд не вбачає прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати послуг зберігання у визначений позивачем період.

Доводи позивача про ігнорування відповідачем рахунку на оплату № 96 від 29.01.2021 р., копію якого додано до відповіді на відзив, суд вважає необґрунтованими, оскільки вказаний рахунок складено у січні 2021 року, тоді як позивачем нараховано пеню у період з жовтня 2019 року по липень 2020 року.

Більш того, доказів виставлення вказаного рахунку до моменту звернення до суду із заявленим позовом позивач не надав, натомість з доданого до відповіді на відзив опису вкладення у цінний лист, видаткового чеку і накладної Укрпошти (а.с.75-77) вбачається направлення позивачем на адресу відповідача копії рахунку лише 22.04.2021 р., вже під час розгляду справи в суді.

З огляду на невстановлення судом порушень з боку відповідача зобов`язань за спірним договором зберігання щодо нездійснення своєчасної оплати за послуги зберігання, відповідно це виключає можливість застосування до відповідача такої міри відповідальності як нарахування пені, що заявлена до стягнення.

Ті обставини, що відповідачем була здійснена оплата вартості наданих позивачем послуг зберігання під час розгляду справи, не свідчать про визнання відповідачем наявності простроченого зобов`язання.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Сервісагро-Умань про стягнення 465916,93 грн. пені є необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам чинного законодавства, тому не підлягають задоволенню.

Товариство з обмеженою відповідальністю Сервісагро-Умань не погодилось з вказаним рішенням та звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої області та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правничу допомогу згідно наданих документів під час розгляду справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що за умовами п. 4.2 договору відповідач як замовник проводить оплату послуг виконавця шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця згідно рахунку, виставленого останнім.

Однак, як зазначено судом в судовому рішенні, відповідний рахунок позивачем не виставлявся відповідачу. При цьому суд зауважує, що саме від моменту виставлення рахунку у відповідача виникає зобов`язання щодо оплати послуг зберігання, оскільки інше у спірних правовідносинах не передбачено ані договором, ані положеннями ЦК України.

В даному випадку, скаржник вважає, що судом не враховано практику Верховного суду, оскільки за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №915/641/19, в якій суд мотивовано відхилив посилання відповідача на те, що оскільки в матеріалах справи відсутні докази направлення позивачем рахунків на оплату товару, тому підстави для оплати товару відсутні.

ВС зауважив, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦКУ та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 614 ЦКУ, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар.

Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18 і Суд не вбачає підстав для відступу від зазначеної позиції у цій справі.

Враховуючи вище викладене, вважає, що ПП «Богуславське» маючи зобов`язання взяті на себе за договором зберігання щодо оплати помісячно та отримавши повне виконання умов договору з боку ТОВ «Сервісагро-Умань» мало здійснити розрахунки за надані послуги.

Крім того, апелянт вважає, що суд необгрунтовано відхилив доводи позивача про ігнорування відповідачем рахунку на оплату № 96 від 29.01.2021 р., копію якого додано до відповіді на відзив. Суд зазначив, що вказаний рахунок складено у січні 2021 року, тоді як позивачем нараховано пеню у період з жовтня 2019 року по липень 2020 року. Більш того, доказів виставлення вказаного рахунку до моменту звернення до суду із заявленим позовом позивач не надав, натомість з доданого до відповіді на відзив опису вкладення у цінний лист, видаткового чеку і накладної Укрпошти вбачається направлення позивачем на адресу відповідача копії рахунку лише 22.04.2021 р., вже під час розгляду справи в суді.

В даному аспекті, скаржник звертає увагу апеляційного суду на ті обставини, що в договорі відповідального зберігання № 8-270919/ВЗ від 27.09.2019 року не прописано механізму виставлення рахунку, яким шляхом має бути направлено такий рахунок та не покладено на ТОВ «Сервісагро-Умань» обов`язку щодо направлення тим чи іншим чином рахунків.

Крім того, рахунок від 29.01.2021 року № 96 направлений ПП «Богуславське» 22.04.2021 року разом з відповіддю на відзив, але не вперше. Даний рахунок був переданий представникові ПП «Богуславське» наручно. Дані обставини судом не враховано.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2021 року відкрито апеляційне провадження по справі №916/531/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісагро-Умань" на рішення господарського суду Одеської області від 24.05.2021 року.

Встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання копій іншим учасникам справи; заяв чи клопотань стосовно процесуальних питань (призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення у справі спеціаліста, перекладача, вжиття заходів забезпечення позову, відводів, затвердження мирових угод тощо).

Ухвалою суду від 28.07.2021 року призначено розгляд справи №916/531/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісагро-Умань" на рішення господарського суду Одеської області від 24.05.2021 року на 21 вересня 2021 року о 12-30 год. Продовжено термін розгляду справи №916/531/21 на розумний строк.

Відзив на апеляційну скаргу, заяви клопотання не надходили до суду.

В судовому засіданні 21.09.2021 року представник апелянта наполягала на задоволенні апеляційної скарги, представник відповідача заперечував проти вимог апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 вересня 2019 р. між Приватним підприємством «Богуславське» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервісагро-Умань" (виконавець) було укладено договір відповідального зберігання № 8-270919/ВЗ, відповідно до п. 1.1 якого замовник передає, а виконавець приймає на відповідальне зберігання матеріально-технічні ресурси (продукція) в асортименті, кількості та вартості згідно акту приймання-передачі продукції на зберігання до даного договору, що підписується уповноваженими представниками сторін і є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 2.1 договору замовник має право здійснити достроковий вивіз продукції з місць її зберігання з обов`язковим оформленням акту приймання-передачі продукції, що підписується уповноваженими представниками сторін.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що виконавець зобов`язується надати продукцію замовнику протягом 1 дня з моменту отримання письмового повідомлення про вивіз продукції.

Згідно п. 2.3 договору відпуск продукції здійснюється на основі письмового повідомлення замовника, в якому вказується місце зберігання, назва продукції, її кількість, реквізити або посилання на особу, яка уповноважена отримати продукцію.

Пунктом 2.4 договору встановлено, що місцем зберігання продукції є склад за адресою: Черкаська обл., Уманський р-н, с. Текуча.

Відповідно до п. 2.5 договору виконавець, враховуючи специфіку продукції, яка передається на зберігання, забезпечує умови для її збереження, що виключають погіршення її властивостей, дотримуючись санітарно-технічних та протипожежних норм.

Згідно п. 2.6 договору виконавець за власний рахунок виконує всі роботи, пов`язані із складуванням та відпуском продукції.

Пунктом 2.7 договору передбачено, що виконавець забезпечує безперешкодний доступ уповноважених представників замовника в місця зберігання продукції в будь-який час на його вимогу.

Відповідно до п. 3.1 договору передача продукції на зберігання здійснюється за актом приймання-передачі.

Пунктом 3.2 договору встановлено, що приймання-передача продукції сторонами здійснюється згідно супроводжуючих документів: по кількості - згідно кількості, що вказана в акті приймання-передачі; по якості - згідно якості, що вказана в сертифікаті якості на дану партію продукції.

Відповідно до п. 3.3 договору виклик представника протилежної сторони для констатації факту недостачі продукції або невідповідності якості продукції є обов`язковим.

Згідно п. 3.4 договору претензія щодо якості та кількості переданої на зберігання продукції може бути пред`явлена замовнику протягом 5 календарних днів з дати передачі продукції. Після закінчення вказаного терміну жодні претензії замовником не розглядаються.

Згідно п. 4.1 договору вартість послуг зберігання складає 120,00 грн. з ПДВ за місяць за одну тонну продукції.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що замовник проводить оплату послуг виконавця шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця згідно рахунку, виставленого останнім.

Відповідно до п. 4.3 договору порядок та способи розрахунків можуть бути переглянуті сторонами, що оформляється у вигляді додаткової угоди, підписаної уповноваженими представниками сторін.

Пунктом 5.1 договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони відповідають у порядку, що передбачений чинним законодавством України. Сторони також відповідають за збитки, які виникли в однієї із сторін, в результаті несумлінного дотримання іншою стороною своїх договірних зобов`язань у повному розмірі таких збитків.

Згідно п. 5.5 договору за недотримання строків оплати послуг виконавця замовник виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості продукції, переданої на зберігання, за кожен день прострочення.

Згідно п. 9.1 договору останній набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2020 р., а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

В ч. 1 ст. 938 Цивільного кодексу України встановлено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору відповідального зберігання № 8-270919/ВЗ від 27.09.2019 р. відповідач передав, а позивач прийняв на відповідальне зберігання матеріально-технічні ресурси (продукцію) в асортименті, кількості та вартості згідно актів приймання-передачі продукції на зберігання. В подальшому, позивачем було повернуто відповідачу зі зберігання відповідну продукцію.

Так, згідно акту передачі-приймання продукції на зберігання № 1664 від 30.09.2019 р. відповідачем як замовником передано на відповідальне зберігання позивачу 1300 л продукції на загальну вартість 798902,00 грн. Згідно акту передачі-приймання продукції зі зберігання № 14 від 16.03.2020 р. позивачем передано відповідачу з відповідального зберігання 1300 л продукції на загальну вартість 798902,00 грн. Термін надання послуг склав 5 місяців. Загальна вартість послуг зберігання за договором складає 120,00 грн. за місяць за одну тону продукції, тому вартість послуги зберігання об`єму 1300 л за 5 місяців по вказаному акту становить 780,00 грн., оскільки 120 грн.х 5 міс.=600,00 грн., а також сума вартості зберігання 300 л на місяць становить 36,00 грн., а за 5 місяців становить 180,00 грн.

Згідно акту передачі-приймання продукції на зберігання № 1665 від 30.09.2019 р. відповідачем як замовником передано на відповідальне зберігання позивачу продукцію в об`ємі 3505 л на загальну суму 2273755,00 грн. Згідно акту передачі-приймання продукції зі зберігання № 13 від 16.03.2020 р. позивачем було передано відповідачу з відповідального зберігання 3505 л продукції на загальну вартість 2273755,00 грн. Термін надання послуг зберігання склав 5 місяців. Загальна вартість послуг зберігання за вказаним актом по договору становить 120,00 грн. за місяць за одну тону продукції, тому вартість послуги зберігання об`єму 3505 л за 5 місяців становить 2100,00 грн., оскільки (120 грн.х 3тони)х5міс.=1800,00 грн., а також сума вартості зберігання 505 л на місяць склала 60,00 грн., а за 5 місяців становить 300,00 грн.

Згідно акту передачі-приймання продукції на зберігання № 1832 від 10.12.2019 р. відповідачем як замовником передано на відповідальне зберігання позивачу 1390 л продукції на загальну вартість 759301,60 грн. Згідно акту передачі-приймання продукції зі зберігання № 50 від 27.03.2020 р. позивачем було передано з відповідального зберігання відповідачу 380 л продукції на загальну вартість 299751,00 грн. Термін надання послуг склав 3 місяця. З огляду на те, що вартість послуг зберігання за договором становить 120,00 грн. за місяць за одну тону продукції, а зберігалось 380 л три місяця, відповідно вартість послуги зберігання об`єму 380 л за 3 місяців становить 136,80 грн. (45,6 грн.х3 міс.).

Також згідно акту передачі-приймання продукції зі зберігання № 58 від 06.05.2020 р. позивачем було передано з відповідального зберігання відповідачу ще 1010 л продукції на загальну вартість 459550,00 грн. Термін надання послуг склав 5 місяців. З огляду на те, що вартість послуг зберігання за договором становить 120,00 грн. за місяць за одну тону продукції, а зберігалось 1010 л, відповідно вартість послуги зберігання об`єму 1010 л за 5 місяців становить 606,00 грн., оскільки 120 грн.5міс.=600,00 грн., а сума вартості зберігання 10 л на місяць становить 1,20 грн., а за 5 місяців - 6,00 грн.

Згідно акту передачі-приймання продукції на зберігання № 1833 від 10.12.2019 р. відповідачем як замовником передано на відповідальне зберігання позивачу 1200 л продукції на загальну вартість 112932,00 грн. Згідно акту передачі-приймання продукції зі зберігання № 49 від 27.03.2020 р. позивачем передано з відповідального зберігання відповідачу 1200 л продукції на загальну вартість 112932,00 грн. Термін надання послуг склав 3,5 місяці. З огляду на те, що вартість послуг зберігання за договором становить 120,00 грн. за місяць за одну тону продукції, відповідно вартість послуги зберігання об`єму 1200 л за 3,5 місяців становить 504,00 грн., оскільки 120 грн.х3,5 міс.=420,00 грн., також сума вартості зберігання 200 л на місяць становить 24,00 грн., то за 3,5 місяців становить 84,00 грн.

Таким чином, загальна сума вартості наданих позивачем послуг зберігання склала 4126,80 грн. (780 грн. + 2100,00 грн.+136,80 грн.+606,00 грн. + 504,00 грн.), що було заявлено позивачем до стягнення.

Разом з тим, як було з`ясовано судом першої інстанції, відповідачем під час розгляду справи в суді була здійснена оплата вказаної суми за послуги зберігання згадано платіжного доручення № 262 від 26.03.2021 р., у зв`язку з чим ухвалою суду від 17.05.2021 р. провадження у справі у вказаній частині позовних вимог ТОВ Сервісагро-Умань про стягнення основного боргу у розмірі 4126,80 грн. було закрито у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Ухвала суду першої інстанції від 17.05.2021 року не оскаржувалась.

Щодо вимог про стягнення пені, позивач, вказуючи, що ПП «Богуславське» не розрахувалось за надані послуги до моменту подання даного позову, здійснив нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості продукції за кожен день прострочення з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГПК України згідно п. 5.5 договору на загальну суму 465916,93 грн., що заявлена до стягнення та є предметом спору.

Зокрема, по акту передачі-приймання продукції на зберігання № 1664 від 30.09.2019 р. позивачем нараховано пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості продукції за кожен день прострочення з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГПК України, на суму вартості продукції 798902,00 грн. за період з 30.10.2019 р. по 30.04.2020 р. в розмірі 99682,39 грн., розрахунок якої додано до позову (а.с. 19).

По акту передачі-приймання продукції на зберігання № 1665 від 30.09.2019 р. позивачем нараховано пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості продукції за кожен день прострочення з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГПК України, на суму вартості продукції 2273755,00 грн. за період з 30.10.2019 р. по 30.04.2020 р. в розмірі 283706,04 грн., розрахунок якої додано до позову (а.с. 18).

По акту передачі-приймання продукції на зберігання № 1832 від 10.12.2019 р. позивачем нараховано пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості продукції за кожен день прострочення з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГПК України в розмірі 28361,69 грн. за період з 10.01.2020 р. по 10.07.2020 р. на суму вартості продукції 299751 грн., розрахунок якої додано до позову (а.с. 21) та в розмірі 43481,47 грн. за період з 10.01.2020 р. по 10.07.2020 р. на суму вартості продукції 459550,00 грн., розрахунок якої додано до позову (а.с. 20).

По акту передачі-приймання продукції на зберігання № 1833 від 10.12.2019 р. позивачем нараховано пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості продукції за кожен день прострочення з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГПК України, на суму вартості продукції 112932,00 грн. за період з 10.01.2020 р. по 10.07.2020 р. в розмірі 10685,34 грн., розрахунок якої додано до позову (а.с. 22).

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 5.5 договору за недотримання строків оплати послуг виконавця замовник виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості продукції, переданої на зберігання, за кожен день прострочення.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Такі правові наслідки як сплата неустойки настають саме у разі порушення зобов`язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Наразі ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, в даному випадку визначальним є встановлення судом наявності прострочення з боку відповідача у виконання зобов`язання по сплаті вартості послуг зберігання.

Згідно положень ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

За умовами п. 4.2 договору відповідач як замовник проводить оплату послуг виконавця шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця згідно рахунку, виставленого останнім.

Однак, як встановлено судом, відповідний рахунок позивачем не виставлявся відповідачу. При цьому суд зауважує, що саме від моменту виставлення рахунку у відповідача виникає зобов`язання щодо оплати послуг зберігання, оскільки інше у спірних правовідносинах не передбачено ані договором, ані положеннями ЦК України.

Вказані фактичні обставини не спростовані позивачем в суді апеляційної інстанції.

Доводи скаржника про те, що рахунок від 29.01.2021 року № 96 був переданий представникові ПП «Богуславське» наручно, а згодом вдруге направлений ПП «Богуславське» 22.04.2021 року разом з відповіддю на відзив, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами згідно ст.ст.74-78 ГПК України.

Більш того, рахунок № 96 складено 29.01.2021 р., тоді як позивачем нараховано пеню у період з жовтня 2019 року по липень 2020 року.

Доказів виставлення вказаного рахунку до моменту звернення до суду із заявленим позовом матеріали справи не містять.

Доводи апелянта про те, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер, про що наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №915/641/19, колегія суддів відхиляє.

Судом першої інстанції правомірно відхилено посилання позивача на правову позицію Верховного Суду у справі № 915/641/19, згідно якої ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 614 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар.

Обставини у справі №915/641/19 не є тотожними обставинам даної справи, у вказаній справі № 915/641/19 предметом спору було стягнення заборгованості за отриманий товар за договором поставки. Крім того, у справі № 915/641/19 судом було встановлено, що оплата товару мала бути здійснена з дня отримання товару на підставі рахунку, а не з моменту виставлення рахунку.

Натомість, у даній справі Пунктом 4.2 договору передбачено, що замовник проводить оплату послуг виконавця шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця згідно рахунку, виставленого останнім.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

В даному випадку положення ч. 1 ст. 946 ЦК України наділяли сторін на власний розсуд врегулювати порядок оплати за договором, і сторони, встановивши відповідні умови в п. 4.2 договору, повинні дотримуватися цього порядку.

Тому висновки щодо застосування норм права, викладені у зазначеній постанові Верховного Суду, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у даній справі, предметом спору якої є несвоєчасна сплата вартості послуг зберігання. Адже договірні правовідносини з поставки або купівлі-продажу і зберігання врегульовані різними главами ЦК України.

Згідно приписів ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Враховуючи те, що зобов`язання відповідача по оплаті послуг зберігання визначено вказівкою на подію, а саме виставлення позивачем рахунку, що не було здійснено останнім, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати послуг зберігання у визначений позивачем період.

З огляду на невстановлення судом порушень з боку відповідача зобов`язань за спірним договором зберігання щодо нездійснення своєчасної оплати за послуги зберігання, відповідно це виключає можливість застосування до відповідача такої міри відповідальності як нарахування пені, що заявлена до стягнення.

Ті обставини, що відповідачем була здійснена оплата вартості наданих позивачем послуг зберігання під час розгляду справи, не свідчать про визнання відповідачем наявності простроченого зобов`язання до подання позову, враховуючи пояснення відповідача про те, що він вважає моментом пред`явлення вимоги звернення позивача до суду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Сервісагро-Умань про стягнення 465916,93 грн. пені а тому відсутність підстав для їх задоволення.

Підсумовуючи вищенаведене, оскільки доводи апеляційної скарги, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, судова колегія доходить висновку про законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, обґрунтованість, дотримання норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, що є підставою для залишення рішення господарського суду Одеської області від 24.05.2021 року у справі № 916/531/21 без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, судовий збір за апеляційний перегляд рішення покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст.275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісагро-Умань" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 24 травня 2021 року у справі №916/531/21 залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених ст.ст.287-288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписаний 23.09.2021 року.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя Г.І. Діброва

Суддя Н.М. Принцевська