ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2021 р. Справа№ 911/2579/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 30.08.2021

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Будинок торгівлі»

на рішення Господарського суду Київської області від 02.04.2021 (повний текст складено 15.04.2021)

у справі № 911/2579/20 (суддя - Ейвазова А.Р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будинок торгівлі»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин № 2»,

2. Ірпінської міської ради

про визнання недійсним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, усунення перешкод у користуванні майном та скасування записів про державну реєстрацію права власності у реєстрі,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У вересні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Будинок торгівлі» (далі - ТОВ «Будинок торгівлі») звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин № 2» (далі - ТОВ «Магазин № 2») про таке: визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно (серія САЕ № 468328) від 25.07.2012, видане ТОВ «Магазин № 2», в частині права приватної власності на частину майнового комплексу, що вказаний у вищевказаному свідоцтві в описі об`єкта наступними словами: ІІІ (14,6 кв. м), IV (6,5 кв. м), замощення І (невизначеної площі), склад літера Ж, гараж літера З; визнати право приватної власності на маршові сходи (майданчик), що розміщені: перший поверх, приміщення літери А, позначення ІІІ, площею 14,6 кв. м за ТОВ «Будинок торгівлі»; усунути перешкоди у користуванні будівлею та майном шляхом зобов`язання ТОВ «Магазин №2» знести самочинно збудовану котельню, що розташована на першому поверсі будівлі (згідно з матеріалами інвентаризаційної справи (2008 рік) приміщення IV літери А, площею 6, 5 кв. м та стіну з піноблоку на маршових сходах (майданчику) на першому поверсі приміщення літера А, позначення ІІІ, площею 14, 6 кв. м, що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Ірпінь, вул. Соборна, будинок, 103; скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності за ТОВ «Магазин № 2» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під №33956203 від 30.10.2019 щодо об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 109 в частині відомостей про: замощення І (невизначеної площі) вказане в описі об`єкта; котельню (приміщення на схемах з матеріалів інвентаризаційної справи на першому поверсі, позначення IV, площею 6, 5 кв. м) вказану як складову частину об`єкта нерухомого майна під літерою Л, площею 6, 5 кв. м; склад Ж (загальна площа 18, 3 кв. м); гараж З (загальною площею 14, 1 кв. м).

Позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування записів про державну реєстрацію права власності у реєстрі обґрунтовані тим, що ТОВ «Магазин № 2» незаконно привласнив та зайняв маршові сходи (майданчик) біля ліфту, що підтверджується правовстановлюючими документами та висновком експертів. Також заявник вказував, що відповідач самочинно заварив, а згодом побудував стіну на сходовій клітині. Щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні майном, то такі обґрунтовані тим, що котельня самочинно побудована з істотним порушенням будівельних та протипожежних норм, а тому підлягає знесенню.

Крім того, позивач зазначав про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, оскільки порушення є таким, що триває у часі, а тому такий позов може бути пред`явлений доти, доки існує порушення. Про існування свідоцтва про право власності від 25.07.2012 позивачу стало відомо після отримання 07.11.2019 копій матеріалів інвентаризаційної справи.

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про зміну предмету позову, а також про залучення до участі у даній справі в якості співвідповідача Ірпінську міську раду. Відповідно до заяви про зміну предмету позову позивач просив суд: скасувати рішення двадцять сьомої сесії шостого скликання Ірпінської міської ради №1708-27-VI від 28.02.2012 «Про оформлення за ТОВ «Магазин № 2» права власності на майновий комплекс в м. Ірпінь вул. ІІІ-Інтернаціоналу»; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно (серія САЕ №468328) від 25.07.2012, видане ТОВ «Магазин № 2», в частині права приватної власності на частину майнового комплексу, що вказаний у вищевказаному свідоцтві в описі об`єкта наступними словами: ІІІ (14, 6 кв. м), IV (6, 5 кв. м), замощення І (невизначеної площі), склад літера Ж, гараж літера З; усунути перешкоди у користуванні будівлею та майном шляхом зобов`язання ТОВ «Магазин № 2» знести самочинно збудовану котельню, що розташована на першому поверсі будівлі (згідно з матеріалами інвентаризаційної справи (2008 рік) приміщення IV літери А, площею 6, 5 кв. м та стіну з піноблоку на маршових сходах (майданчику) на першому поверсі приміщення літера А, позначення ІІІ, площею 14, 6 кв. м, що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Ірпінь, вул. Соборна, будинок, 103; скасувати реєстрацію права власності ТОВ «Магазин № 2» на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 109 в частині: замощення І (невизначеної площі) вказане в описі об`єкта; котельню (приміщення на схемах з матеріалів інвентаризаційної справи на першому поверсі, позначення IV, площею 6, 5 кв. м) вказану як складову частину об`єкта нерухомого майна під літерою Л, площею 6, 5 кв. м; складу Ж (загальна площа 18, 3 кв. м); гаражу З (загальною площею 14, 1 кв. м).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.11.2020 залучено до участі у справі в якості співвідповідача Ірпінську міську раду.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Київської області від 02.04.2021 відмовлено повністю у задоволенні позову ТОВ «Будинок торгівлі» до ТОВ «Магазин № 2», Ірпінської міської ради про: скасування рішення двадцять сьомої сесії шостого скликання Ірпінської міської ради №1708-27-VI від 28.02.2012 «Про оформлення за ТОВ «Магазин № 2» права власності на майновий комплекс в м. Ірпінь вул. ІІІ-Інтернаціоналу»; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ №468328 від 25.07.2012, видане ТОВ «Магазин № 2» в частині права приватної власності на частину майнового комплексу, що вказаний у вищевказаному свідоцтві в описі об`єкта наступними словами: ІІІ (14,6 кв. м), IV (6, 5 кв. м), замощення І (невизначеної площі), склад літера Ж, гараж літера З; усунення перешкод у користуванні будівлею та майном шляхом зобов`язання ТОВ «Магазин № 2» знести самочинно збудовану котельню, що розташована на першому поверсі будівлі (згідно з матеріалами інвентаризаційної справи 2008 року) приміщення IV літери А, площею 6, 5 кв. м та стіну з піноблоку на маршових сходах (майданчику) на першому поверсі приміщення літера А, позначення ІІІ, площею 14, 6 кв. м, що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Ірпінь, вул. Соборна, будинок, 103; скасування реєстрації права власності ТОВ «Магазин «№2» об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 109, в частині: замощення І (невизначеної площі), вказане в описі об`єкта; котельні (приміщення на схемах з матеріалів інвентаризаційної справи на першому поверсі, позначення IV, площею 6, 5 кв. м), вказану як складову частину об`єкта нерухомого майна під літерою Л, площею 6, 5 кв. м; склад Ж (загальною площа 18, 3 кв. м); гараж З (загальною площею 14, 1 кв. м).

Рішення суду першої інстанції, зокрема, обґрунтовано тим, що оскільки предметом спору у даній справі є рішення № 1708-27-VI від 28.02.2012, яке є ненормативним актом, який вичерпав свою дію фактом його виконання, визнання його недійсним, як і свідоцтва, що видано на його підставі в частині певного майна, з урахуванням поділу відповідного майна у подальшому, не є ефективним способом захисту.

Також суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду даного спору по суті, позивачем не підтверджено набуття ним права власності саме на маршові сходи, право власності на які зареєстровано за відповідачем 1 (позначенні ІІІ приміщення «А», перший поверх) як складова частина об`єкта нерухомого майна за реєстровим № 109.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у даній справі не є власником або землекористувачем земельної ділянки, на який збудована котельня, відповідним органом державної влади або місцевого самоврядування, який може подати відповідний позов. Окрім того, посилання на блокування евакуаційного виходу позивача та порушення протипожежних вимог і правил при його будівництві не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. А тому вимоги позивача щодо знесення відповідного майна визнано необґрунтованими.

Суд першої інстанції також виходив з того, що не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо скасування реєстрації права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 109, в частині: замощення І (невизначеної площі), вказане в описі об`єкта; складу літера Ж (загальною площа 18,3 кв. м); гаражу під літерою З (загальною площею 14,1 кв. м), оскільки оспорювати право власності на набуте відповідачем 1 майно, у разі встановлення факту його самовільної побудови, належить саме власнику (користувачу) відповідної земельної ділянки, яким не є позивач. Також, позивачем у позові не визначено, як порушує його права або законні інтереси реєстрація за відповідачем 1 права на замощення.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У травні 2021 року ТОВ «Будинок торгівлі» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Київської області від 02.04.2021 та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 07.06.2021 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Будинок торгівлі» на рішення Господарського суду Київської області від 02.04.2021, розгляд якої призначено на 26.07.2021. Надано учасникам справи час на подачу відзивів, заяв та клопотань.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 розгляд справи відкладено до 30.08.2021. Також за клопотанням скаржника та відповідач 1 продовжено строк розгляду апеляційної скарги.

28.08.2021 до суду апеляційної інстанції від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду, яке мотивовано терміновою необхідністю перебування представника позивача у відрядженні в Запорізькій області та неможливістю забезпечення явку іншого представника. Доказів на підтвердження зазначених обставин не надано.

30.08.2021 у судове засідання з`явився представник відповідача 1. Представники скаржника та відповідача 2 у судове засідання не з`явилися. Про дату час та місце судового засідання учасники справи повідомлені належним чином, завчасно в порядку, передбаченому ст. 120, 242 ГПК України, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, наявними в матеріалах справи.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши клопотання скаржника про відкладення розгляду справи дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на таке. Суд апеляційної інстанції зазначає, що кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України). Жодних доказів на підтвердження обставин, наведених скаржником у клопотанні, останнім не надано (наказ про відрядження, квитки на транспорт, тощо). Також заявником не надано доказів неможливості забезпечити явку іншого представника (відмови іншого адвоката в наданні послуг, відсутність інших представників у товариства, тощо). Відкриваючи апеляційне провадження та відкладаючи розгляд справи, суд апеляційної інстанції повідомив учасників про можливість участі в судовому засіданні за допомогою відеоконференцзв`язку поза межами приміщення суду. Тобто представники скаржника навіть за умовами перебування в іншому місті, не був позбавлений можливості прийняти участь у судовому розгляді в режимі відеоконференцзв`язку (для цього необхідно лише наявність технічного обладнання). Заявляючи клопотання про відкладення розгляду справи, скаржник в порядку, передбаченому ст. 74 ГПК України, не надав суду доказів відсутності технічної можливості взяти участь у судовому засіданні поза межами приміщення суду за допомогою відеоконференцзв`язку (відсутність комп`ютерної техніки). Стороною також не наведено необхідності безпосередньої участі в судовому засіданні в приміщенні суду (надання доказів, схем, тощо). При цьому суд апеляційної інстанції враховує строки апеляційного перегляду, встановлені ст. 273 ГПК України та необхідність забезпечення розгляду справи впродовж «розумних строків». До того ж, представник скаржника був присутній у попередньому судовому засіданні та не заперечував проти дати наступного судового засідання. А тому підстави, наведені скаржником в клопотанні про відкладення розгляду справи, не можуть вважатися поважними та відхиляються судом апеляційної інстанції.

Суд заслухав представника відповідача 1, з`ясував обставин справи та дослідив докази. Представник відповідача 1 проти вимог апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги та доповнення апеляційної скарги та короткий зміст наведених у них доводів

ТОВ «Будинок торгівлі» в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно проігнорував клопотання позивача про відкладення розгляду справи та розглянув справу по суті, ухваливши оскаржуване рішення, без участі представника сторони.

Також скаржник вказує, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки тим фактичним обставинам справи, що у свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 27.07.2012, яке видано ТОВ «Магазин № 2», крім приміщень та об`єктів, які були передані товариству покупців колективу магазину № 2, включено та зареєстровано право власності на котельню (приміщення на схемах з матеріалів інвентаризаційної справи (2008 року) на першому поверсі, позначення IV, площею 14, 6 кв. м.).

Також, на переконання скаржника, свідоцтво про право власності від 25.07.2012 на котельню (перший поверх, приміщення літери «А», позначення приміщення IV, площею 6, 5 кв. м.), маршові сходи (перший поверх, приміщення літери «А», позначення III, площею 14, 6 кв. м.) було видано абсолютно безпідставно. Суд не взяв до уваги той факт, що у первинних документах, якими визначалося право власності, ці ж самі маршові сходи належали орендному підприємству «Будинок торгівлі», правонаступником якого є позивач.

Крім того, скаржник вказує, що висновком експертів за результатами проведення комплексної будівельно-технічної експертизи та земельної технічної експертизи №115/12-2019 від 06.02.2020 встановлено, що орендне підприємство «Будинок торгівлі» придбало та прийняло згідно з усіх первинних документів маршові сходи (майданчик) площею 14, 6 кв. м., позначені на поверховому плані першого поверху цифрою III та зазначені в таблиці експлікації приміщень, як «сходова клітка».

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та пояснень

05.07.2021 до суду апеляційної інстанції від Ірпінської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу в строк, встановлений судом та з доказами надсилання іншим учасникам. Відзив прийнято до розгляду в порядку ст. 263 ГПК України.

На переконання відповідач 2, оскільки предметом спору є рішення №1708-27-VI від 28.02.2012, яке є ненормативним актом, який вичерпав свою дію фактом його виконання, визнання його недійсним, як і свідоцтва, що видано на його підставі в частині певного майна, з урахуванням поділу відповідного майна у подальшому, не є ефективним способом захисту.

Крім того, сторона зазначає, що ТОВ «Будинок Торгівлі» пропущено строк на звернення з позовом до суду. У 2008 році ТОВ «Магазин 2» зверталося до Господарського суду Київської області з позовом до виконавчого комітету Ірпінської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 29.02.2008 № 47/10 «Про надання дозволу на проектно-вишукувальні роботи ТОВ «Будинок торгівлі» по реконструкції торгівельного центру в м. Ірпінь по вул. ІІІ-го Інтернаціоналу, 103» (справа №2a-231/09). Наведене вище вказує на те, що ТОВ «Будинок торгівлі» достеменно було відомо ще у 2012 році про те, що ТОВ «Магазином 2» отримано свідоцтво про право власності, яке було в матеріалах судової справи та про яке останній чітко вказує в касаційній скарзі, посилаючись на аркуші справи, тому ТОВ «Будинок торгівлі» мав можливість своєчасно у межах строку позовної давності звернутися до суду за захистом.

09.07.2021 до суду апеляційної інстанції від ТОВ «Магазин № 2» надійшов відзив на апеляційну скаргу в строк, встановлений судом та з доказами надсилання іншим учасникам. Відзив прийнято до розгляду в порядку ст. 263 ГПК України.

Відповідач 1 вказує, що представник позивача був присутнім у судовому засіданні під час розгляду справи по суті під час яких досліджувались обставини і докази по справі. Відтак позивач мав і скористався усіма передбаченими процесуальними правами, доніс суду свою правову позицію та надав необхідні наявні в нього докази. 02.04.2021, коли представник позивача не був присутній у залі судових засідань по даній справі, відбувалась лише завершальна стадія судового розгляду - судові дебати.

Також відповідач 1 вказує, що котельня не є самочинним будівництвом, а входила до складу наявного у приватній власності ТОВ «Магазин № 2» об`єкту нерухомості у частині майнового комплексу, разом з іншими його складовими частинами, в тому числі складом, навісом тощо, кожен із яких не є окремими об`єктом. З моменту набуття права власності і до сьогодні ТОВ «Магазин № 2» не має у власності такого окремого, індивідуально визначеного майна, як котельня, і право власності на нього не реєструвалось.

Відповідач 1 також вказує, що позивач намагається перекрутити факти, оскільки додана стороною до позовної заяви копія технічного паспорту приміщень будівлі в м. Ірпінь за адресою: вул. Соборна, 103, викликає сумнів з приводу її достовірності, зважаючи на те, що з великою мірою вірогідності вона містить підчистки, як мінімум площі складу, з метою створення у суду враження щодо того, що маршові сходи, які знаходяться у власності відповідача та внесені до Державного реєстру речових прав, в дійсності є власністю ТОВ «Будинок торгівлі».

Така ж сама ситуація склалася з висновком комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, виконаним експертами ТОВ «Український незалежний інститут судових експертиз» Коваленко Л.А. та Голубенко І.М. для надання до суду в іншій справі, а тому, на переконання сторони, не може бути використаний у даній справі. При цьому відповідач 1 зазначає, що у висновку вказано, що для дослідження бралися дані станом на жовтень 1993 року, а позовна заява у іншій справі № 911/2848/19 подана наприкінці 2019 року.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради народних депутатів від 29.12.1992 №322/8 «Про реєстрацію орендного підприємства «Будинок торгівлі» зареєстровано Орендне підприємство «Будинок торгівлі» (далі - ОП «Будинок торгівлі»).

03.09.1993 товариству покупців, створеному членами трудового колективу ОП «Будинку торгівлі», видано свідоцтво про реєстрацію орендного товариства у Фонді комунальної власності Ірпінської міської ради народних депутатів.

30.11.1993 між Фондом комунальної власності Ірпінської міської ради народних депутатів (продавець) та ОП «Будинок торгівлі» (покупець) укладено договір купівлі-продажу державного майна, який посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі за № 4347 (далі - договір № 4347), згідно з положеннями якого продавець продав, а покупець купив державне майно - Будинок торгівлі у м. Ірпінь, по вул. ІІІ Інтернаціоналу, 103, відповідно до умов, що визначені у вказаному договорі.

Відповідно до п. 1.1 договору №4347 майно включає в себе всі його активи й пасиви, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно з актом інвентаризації, який є додатком до відповідного договору.

Згідно з п. 1.2 вказаного договору право власності на відчужене майно перейшло до покупця на підставі рішення Фонду комунальної власності Ірпінської міської ради народних депутатів №11 від 05.11.1993.

Як вбачається з акту оцінки, затвердженого Фондом комунальної власності Ірпінської міської ради народних депутатів від 18.11.1993, вартість відчужуваного майнового комплексу становить 896 973 500, 00 карбованців (п. 1.3 договору №4347).

Положенням п. 1.4 договору №4347 сторони узгодили, що вказаний об`єкт продано за 896 973 500,00 карбованців.

Відповідно до акту приймання-передачі від 09.02.1994, який укладено на виконання вищевказаного договору, Фондом комунальної власності Ірпінської міської ради передано ОП «Будинок торгівлі» основні засоби, описані у додатках № 1 та № 2.

Згідно з додатком № 1 до акту від 09.02.1994 ОП «Будинок торгівлі» передано будівля площею 1 176, 1 кв. м., яка складається з наступних приміщень:

- 1-й поверх - 109, 7 кв. м., включає: фойє - 50 кв. м; склад - 13, 4 кв. м.; коридор 8, 3 кв. м.; коридор 3, 4 кв. м.; коридор 6, 1 кв. м.; маршові сходи (майданчик) - 14, 6 кв. м.; вітрина 9, 9 кв. м.; ліфт 4, 0 кв. м.;

- 2-й поверх (кім. с/вузла) - 518, 5 кв. м.;

- 3-й поверх (у т.ч. с/вузол) - 547,9 кв. м.

Окрім того за вказаним актом передано сарай «Г» - 45,1 кв. м.

Всього приміщень і будівель за актом передано площею 1 221, 2 кв. м.

У додатку № 1 вказано, що площа визначена згідно інвентаризаційної справи Ірпінського міжміського бюро технічної інвентаризації від 17.10.1993; вентиляційна камера спільного користування магазину № 117 та магазину № 2.

ОП «Будинок торгівлі» видано свідоцтво про власність за реєстраційним № 92, у якому вказано, що покупець за договором від 30.11.1993 є власником майна за адресою: м. Ірпінь, вул. ІІІ Інтернаціоналу, 103.

Відповідно до установчої угоди від 06.12.1993 товариство покупців «Будинок торгівлі» вирішило створити товариство з обмеженою відповідальністю шляхом об`єднання їх вкладів для здійснення господарської діяльності.

Згідно зі статутом ТОВ «Будинок торгівлі», яке є позивачем у даній справі, зареєстрованим 14.12.1993 за № 312/1 рішенням Ірпінського міськвиконкому, таке товариство створено у відповідності з установчою угодою, підписаною 06.12.1993 учасниками товариства (п. 1.1 статуту) та згідно п. 1.3 статуту є правонаступником ОП «Будинок торгівлі».

Реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, передане за договором № 4347 покупцю, правонаступником якого є позивач, здійснена 08.12.2018, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Так, з витягу вбачається, що об`єкту наданий реєстраційний номер 109; загальна площа об`єкта - 1221, 2 кв. м. і він розташований за адресою: Київська обл., м. Ірпінь, вул. Соборна (ІІІ Інтернаціоналу), 103, що підтверджується відповідним витягом.

Крім того, 30.06.1994 Фонд комунальної власності Ірпінської міської ради народних депутатів (продавець) та товариство покупців «Магазину № 2» (покупець) уклали договір купівлі-продажу державного майна, який посвідчено нотаріально та зареєстровано за № 1446 (далі - договір № 1446).

Відповідно до 1.1 договору № 1446 продавець продав, а покупець купив державне майно - магазин № 2 в м. Ірпінь, вул. ІІІ Інтернаціоналу, 103 на умовах, що визначені у ньому. Майно підприємства включає в себе всі його активи й пасиви, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно з актом інвентаризації, який додається до вказаного договору.

Згідно з п. 1.2 вказаного договору право власності на відчужене майно перейшло до покупця на підставі рішення Фонду комунальної власності № 31 від 07.06.1994.

Вартість відчужуваного майнового комплексу визначена актом оцінки, затвердженим Фондом комунальної власності від 24.06.94, становить 1 285 042, 00 карбованців (п. 1.3 договору №1446).

Відповідно до п. 1.4 договору № 1446 вказаний об`єкт продано за 1 285 042,00 карбованців.

За актом прийому-передачі від 10.07.1995, який складено на виконання договору №1446, товариству покупців магазину № 2 передано основні та обігові засоби, описані в додатках № 1 та № 2.

Згідно з додатком № 1 до акту від 10.07.1995 товариству покупців магазину № 2 передано будівлю, яка складається з наступних складових, загальною площею 898, 2 кв. м.:

- 1 поверх 387, 1 кв. м.;

- 2-й поверх (приміщення санвузла) 3, 9 кв. м.;

- двір: склад № 167, 3 кв. м.; склад № 266, 5 кв. м.; підвал, вхід в підвал 85, 8 кв. м.; битовка 18 кв. м.; навіс «Д» - 25, 4 кв. м.; навіс «Є» - 43, 2 кв. м.; ворота 8, 8 кв. м.; паркан 52, 9 кв. м.; асфальтове покриття - 249 кв. м.

Рішенням виконкому Ірпінської міської ради народних депутатів № 365/10 від 28.10.1997 ТОВ «Магазин № 2» надано дозвіл на будівництво гаражу розміром 3,20 * 8, 00 м зблокованого із існуючим складом «Б» в м. Ірпінь по вул. ІІІ Інтернаціоналу, 103.

Як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав, 14.11.2011 за товариством покупців колективу «Магазину № 2» на підставі договору № 1446 зареєстровано право власності на об`єкт магазин № 2 за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. ІІІ Інтернаціоналу, 103; реєстраційний номер об`єкта: 35147758.

Рішенням двадцять сьомої сесії шостого скликання Ірпінської міської ради №1708-27-VI від 28.02.2012 «Про оформлення за ТОВ «Магазин № 2» права власності на майновий комплекс в м. Ірпінь вул. ІІІ Інтернаціоналу» (далі - рішення № 1708-27-VI від 28.02.2012) вирішено доручити КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» взамін дублікату договору купівлі-продажу державного майна оформити та видати свідоцтво про право власності на майновий комплекс (перелік господарських споруд та приміщень будівлі згідно додатку № 1) в м. Ірпінь по вул. ІІІ Інтернаціоналу, 103 за ТОВ «Магазин №2», а також зобов`язано ТОВ «Магазин № 2» звернутись до КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» для внесення відповідних змін в оригінал інвентаризаційної справи.

Вказане рішення прийнято, зокрема, на підставі висновку постійної депутатської комісії з питань архітектури та капітального будівництва, а також заяви відповідача 1.

Згідно з додатком № 1 до вказаного рішення визначено перелік приміщень будівлі магазину в м. Ірпінь по вул. ІІІ Інтернаціоналу, 103, які належать ТОВ «Магазин № 2», що складається з таких приміщень будівлі літ. «А» загальною площею 391, 7 кв. м.: торговий зал 1-2 - 196, 4 кв. м.; коридор 1-3 - 3, 2 кв. м.; хлібна 1-4 - 18 кв. м.; вітрина 1-8 - 31, 5 кв. м.; підсобне приміщення 1-10 - 40, 4 кв. м; коридор 1-11 -10, 3 кв. м.; коридор 1-12 - 29, 8 кв. м.; кабінет 1-13 - 6, 8 кв. м.; кабінет 1-14 - 12, 5 кв. м.; сходи III - 14, 6 кв. м.; котельня IV - 6, 65 кв. м.; коридор V - 3, 5 кв. м.; санвузол на другому поверсі 1-28 - 1, 1 кв. м; санвузол 1-29 - 2, 8 кв. м.

У загальному користуванні вказані: приміщення літ «А»: 1-7 площею 16, 7 кв. м.; 2-1 площею 45, 0 кв. м.; 2-2 площею 4, 0 кв. м.

Перелік господарських споруд, які належать ТОВ «Магазин № 2», визначені відповідним додатком: битовка «В» 18 кв. м.; літ «Б» - 219, 6 кв. м.; огорожа № 1, 2 (ворота/огорожа); огорожа № 1, 2 (ворота/огорожа); склад літ «Ж» - 6, 3 х 3, 3; навіс літ «Д» - 4, 05 х 3, 3; навіс літ «Е» - 9, 5 х 4, 55; замощення 1; гараж літ «Г» - 8, 2 х 4, 17.

На підставі рішення № 1708-27-VI від 28.02.2012 відповідачу 1 - ТОВ «Магазин № 2» видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.07.2012.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони у справі (позивач та відповідач 1) є співвласниками нерухомого майна (одного приміщення). Спір у справі стосується з`ясування дійсного обсягу права власності кожної із сторін та встановлення наявності або ж відсутності підстав для усунення перешкод у користуванні майном.

Щодо способу захисту

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки через порушення його прав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що оскільки предметом спору у даній справі є рішення органу місцевого самоврядування, яке є ненормативним актом, який вичерпав свою дію фактом його виконання, то визнання його недійсним, як і свідоцтва, що видано на його підставі в частині певного майна, з урахуванням поділу відповідного майна у подальшому, не є ефективним способом захисту.

Північний апеляційний господарський суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його передчасним з огляду на таке.

Відповідно до Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення у межах Конституції України і законів держави. Конституція України (ч. 2 ст. 19) передбачає, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Цей принцип знайшов своє відображення у ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

У ч. 1 та 4 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією, породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділені значними повноваженнями у різних галузях.

У Рішенні від 16.04.2009 № 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Разом з тим із вказаного Рішення Конституційного Суду України вбачається, що такі рішення органу місцевого самоврядування можуть бути оскаржені в інший спосіб.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55, ст. 124 Конституції України.

У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Статтею 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері вчинення реєстраційних дій (доручення видати свідоцтво на право власності), яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених, зокрема, у її постановах від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 та від 19.06.2018 у справі № 916/1979/13, вимога про визнання рішення незаконним може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникли в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень, а тому рішення органу державної влади або місцевого самоврядування, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.

Однак разом із цим застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У даному спорі, суд першої інстанції, обмежившись лише посиланням на те, що оспорюване позивачем рішення Ірпінської міськради вичерпує свою дію внаслідок виконання, як і свідоцтва, що видано на його підставі в частині певного майна, вказав, що такий є не ефективним способом захисту, що суперечить висновкам, викладеним у наведених вище постановах Великої Палати Верховного Суду, не здійснив розгляд позовних вимог у вказаній частині. А тому, суд апеляційної інстанції визнає такий висновок помилковим. Через зазначене мотивувальна частина рішення підлягає зміні у відповідності до ч. 4 ст. 277 ГПК України.

При цьому не може вважатися обґрунтованим висновок суду першої інстанції про неефективність обраного способу захисту, оскільки спірне свідоцтво видано на майновий комплекс, який у подальшому поділений відповідачем ТОВ «Магазин №2». Так, судом першої інстанції зазначено, що підставою виникнення права власності у довідці вказано: технічний паспорт, виданий 25.09.2019 ПП «КБС-100», висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25.09.2019, виданий ПП «КБС-100».

Підстави для набуття права власності на нерухоме майно встановлені законом (Глава 24 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом

Технічний паспорт - документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику. Технічний паспорт має бути прошнурований, пронумерований та скріплений підписом керівника суб`єкта господарювання, який проводив інвентаризацію, а також підписом виконавця робіт і контролера із зазначенням серії та номера кваліфікаційного сертифіката на право виконання робіт з технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна (п. 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 № 127 (зі змінами).

Тобто технічний паспорт - це документ, який містить основні відомості про об`єкт нерухомого майна. При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що технічний паспорт не є підставою для набуття права власності на нерухоме майно. Підставою для набуття права власності може бути правочин, рішення уповноваженого органу, тощо. Саме відповідне рішення органу місцевого самоврядування і є предметом оскарження у даній справі, яким, зокрема, було вирішено доручити комунальному підприємству оформити та видати свідоцтво про право власності на майновий комплекс (п. 1 оскаржуваного рішення).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає не обґрунтованим висновок суду першої інстанції про не ефективно обраний спосіб захисту порушеного права, що суперечить вищенаведеним нормам права та усталеній практиці Великої Палати Верховного Суду.

Щодо суті позовних вимог

Так, оскаржуючи рішення Ірпінської міської ради від 28.02.2012 та частково свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.07.2012, скаржник зазначав, що частина такого майна належить йому (маршові сходи площею 14, 6 кв. м.), а частина майна є самочинно збудованим майном (котельна, приміщення ІV літери «А»).

Так, з матеріалів справи вбачається, що скаржник набув право власності на державне майно - Будинок торгівлі у м. Ірпінь, по вул. ІІІ Інтернаціоналу, 103, на підставі договору купівлі-продажу державного майна від 30.11.1993, укладеного з Фондом комунальної власності Ірпінської міської ради народних депутатів, який посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі за № 4347.

Положенням п. 1.1 договору № 4347 сторони узгодили, що майно включає в себе всі його активи й пасиви, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно з актом інвентаризації, який є додатком до відповідного договору.

Відповідно до акту приймання-передачі від 09.02.1994 Фондом комунальної власності Ірпінської міської ради передано ОП «Будинок торгівлі» основні засоби, описані у додатках № 1 та № 2.

Згідно з додатком № 1 до акту від 09.02.1994 ОП «Будинок торгівлі» передано будівля площею 1 176, 1 кв. м., яка складається, зокрема, на 1-му поверсі з маршових сходів (майданчик) площею 14, 6 кв. м.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про малу приватизацію» (в редакції, чинній на момент укладення договору № 4347 та передачі об`єкту викупу за ним), до покупця, який придбав на аукціоні, конкурсі об`єкт приватизації, переходить право володіння, користування і розпорядження цим об`єктом з моменту удару молотка ліцитатора або підписання протоколу засідання конкурсної комісії про визначення остаточного переможця, при викупі підприємства - з дати прийняття органом приватизації рішення про викуп.

Прийняття органом приватизації рішення про викуп також визначено як подія, що обумовлює момент набуття права власності на відповідне майно і п. 1.2 договору № 4347, згідно з яким право власності на відчужене майно перейшло до покупця на підставі рішення Фонду комунальної власності № 11 від 05.11.1993.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

За таких обставин правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що реєстрація відповідного права лише 08.12.2018 не змінює того факту, що право власності на таке майно набуто покупцем за договором №4347 у момент набуття права власності на відповідний об`єкт під час його викупу в процесі приватизації у порядку, передбаченому законом, а саме 05.11.1993, з моменту ухвалення рішення Фонду комунальної власності № 11. Отже, скаржник є власником майна, яке передано відповідно до умов договору №4347.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач 1 набув право власності на державне майно - магазин № 2 в м. Ірпінь, вул. ІІІ Інтернаціоналу, 103, на підставі договору купівлі-продажу державного майна від 30.06.1994, укладеного з Фондом комунальної власності Ірпінської міської ради народних депутатів, який посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі за № 1446.

Положенням п. 1.1 договору № 1446 сторони узгодили, що майно включає в себе всі його активи й пасиви, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно з актом інвентаризації, який є додатком до відповідного договору.

Відповідно до акту прийому-передачі від 10.07.1995 товариству покупців магазину № 2 передано основні та обігові засоби, описані в додатках № 1 та № 2.

Згідно з додатком № 1 до акту від 10.07.1995 товариству покупців магазину № 2 передано будівлю, яка складається, зокрема, з приміщень першого поверху загальною площею 387, 1 кв. м. при цьому деталізації таких приміщень, ані в акті, ані в додатку № 1 не наведено.

З урахуванням п. 1.2 договору № 1446, ст. 24 Закону України «Про малу приватизацію» (в редакції, чинній на момент укладення договору № 1446 та передачі об`єкту викупу за ним), правомірним визнається висновок суду першої інстанції про те, що покупець за договором № 1446 набув права власності на нього з моменту прийняття рішення про викуп органом приватизації, а саме 07.06.1994, з моменту ухвалення рішення Фонду комунальної власності № 31.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, зокрема, не взяв до уваги технічний паспорт на будівлю по вул. ІІІ Інтернаціоналу, 103 в м. Ірпінь, наданий позивачем, оскільки справжність такого оспорював відповідач 1, вказуючи на виправлення у копії, а оригінал такого документу не було надано позивачем. Також судом першої інстанції не взято до уваги висновок комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, виконаний експертами ТОВ «Український незалежний інститут судових експертиз», оскільки така експертиза виконувалась на замовлення позивача та експертам надані матеріали технічної інвентаризації 17.10.1993, яка не прийнята судом до уваги, а саме експертиза проводилася в межах іншої справи. Поряд з цим, відповідачем 1 надані матеріали його інвентаризаційної справи, дані якої відрізняються і які при проведенні експертизи не були у розпорядженні експертів, як свідчить висновок.

Відповідач 1 вказував про сумніви в ідентичності технічної документації та вказував про вірогідність підчисток у ній. Водночас, взявши до уваги такі посилання відповідача 1, суд першої інстанції не врахував, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, за договором № 4347 скаржнику було продано майно згідно з актом інвентаризації, який є додатком до відповідного договору (п. 1.1 договору). Відповідно до акту приймання-передачі від 09.02.1994 Фондом комунальної власності Ірпінської міської ради передано ОП «Будинок торгівлі» основні засоби, описані у додатках № 1 та № 2. Згідно з додатком № 1 до акту від 09.02.1994 ОП «Будинок торгівлі» передано будівля площею 1 176, 1 кв. м., яка складається, зокрема, з приміщень першого поверху, до яких включено маршові сходи (майданчик) площею 14, 6 кв. м. У додатку № 1 вказано, що площа визначена згідно інвентаризаційної справи Ірпінського міжміського бюро технічної інвентаризації від 17.10.1993.

Як вбачається з наступних копій: інвентаризаційної справи від 17.10.1993, наданої позивачем, інвентаризаційній справі без дати (перший поверх, в будівлі літера «А»), наданої відповідачем 1 та інвентаризаційної справи без дати, наданої відповідачем 2, усі документи відображають маршові сходи (майданчик). При цьому на всіх інвентаризаційних справах зазначено площу таких сходів 14, 6 кв. м. (ширина 6, 1, довжина 2, 4 та позначку ІІІ. Наведене приміщення на всіх трьох інвентаризаційних справах не містить жодних підчищень та нечіткостей, які б заважали встановити нанесені розміри.

Крім того, на всіх трьох інвентаризаційних справа наявні також інші сходи. На інвентаризаційних справах, наданих позивачем (з урахуванням перекреслень) та відповідачем 2, позначено № 15, 16; на інвентаризаційній справі відповідача 1 та позивача (до перекреслення) - позначено № 9. Відповідно до даних з інвентаризаційних справ, наданих позивачем та відповідачем 2, площа таких сходів складає разом 15, 9 кв. м. (12, 9 кв. м. + 3, 0 кв. м.). Відповідно, до інвентаризаційної справи, наданої відповідачем 1, площа приміщення № 9 складає 28, 0 кв. м.

При цьому дані, зазначені в інвентаризаційних справах позивача та відповідач 2 стосовно приміщення № 16, суд апеляційної інстанції шляхом математичної дії перевірив за допомогою зазначених в документації розмірів довжини (4, 76) та ширини (2, 71). Тобто площа відповідного сходового майданчика складає 12, 8996 кв. м. (4, 76 * 2, 71), що відповідає зазначеній в інвентаризаційних справах позивача та відповідач 2 (12, 9 кв. м.). Натомість площу, зазначена в інвентаризаційній справі, наданій відповідачем 1 не можливо перевірити відповідним розрахунком, оскільки на кресленнях відсутні розміри ширини та довжини, а сама площа є значно більшою, ніж зазначено в інвентаризаційних справах, наданих позивачем та відповідачем 2.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Недостатнім для виконання вимог ст. 86 ГПК України є лише перерахунок доводів сторін і поданих на їх підтвердження доказів - необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу.

Відхиляючи наданий позивачем доказ (копію інвентаризаційної справи) та приймаючи до уваги наданий відповідачем 1 доказ (копію інвентаризаційної справи), суд першої інстанції виходив з наявності у наданому позивачем документі підчисток. Водночас в обох інвентаризаційних справах приміщення ІІІ має ідентичну площу. Також така площа зазначена і в третій інвентаризаційній справі, наданій відповідачем 2.

Суд першої інстанції також вказав, що під час розгляду заявлених вимог, відповідач 1 посилався на те, що на поверховому плані інвентаризаційної справи першого поверху будівлі літ «А» вказана загальна площа маршових сходів (14, 6 кв. м.) та складу (13, 4 кв. м.) позивача, яка становить 28 кв. м., а маршові сходи, позначені на плані як ІІІ і на які за ним зареєстровано право власності, передавались у складі викупленого майна покупцю за договором № 1446.

Тобто сам відповідач 1 зазначає, що приміщення позначене «ІІІ», яке на всіх трьох інвентаризаційних справах позначено однаково із площею 14, 6 кв. м., передавалося у складі викупленого майна покупцю за договором № 1446, а саме - позивачу.

А тому посилання відповідача 1, які, виходячи з вище встановленого, враховані судом першої інстанції, про те, що скаржнику передані інші маршові сходи, загальна площа яких зі складом складає 28, 0 кв. м. є менш вірогідними, ніж докази, надані скаржником на підтвердження факту передання йому саме приміщення маршових сходів загальною площею 14, 6 кв. м., позначених на документах «ІІІ».

До того ж, суд апеляційної інстанції враховує, що окремо таке приміщення зазначено і в додатку № 1 до акту від 09.02.1994, за яким ОП «Будинок торгівлі» передано маршові сходи (майданчик) - 14, 6 кв. м.

Відповідно до комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 06.02.2020 № 115/12-2019 ОП «Будинок торгівлі» за договором купівлі-продажу №12 від 30.11.1993 згідно з додатком № 1 до акту прийому-передачі № 5 від 09.02.1994 прийнято приміщення в будівлі літ. А про вул. ІІІ Інтернаціоналу, 103 у м. Ірпінь площею 14, 6 кв. м., яке згідно з матеріалами технічної інвентаризації від 17.10.1993 позначене на поверховому плані першого поверху цифрою ІІІ та зазначене в таблиці експлікацій приміщень як «сходова клітка» (п. 3 висновку).

Твердження відповідача 1, яке враховано судом першої інстанції, щодо недопустимості цього доказу є безпідставним, оскільки відповідно до ст. 77 ГПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Разом з тим, вказаний висновок було отримано з дотриманням порядку, встановленого законом.

Крім того, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Достовірність і достатність таких доказів оцінюється судом з урахуванням обставин конкретної справи. При цьому відповідачі не скористалися своїм правом призначити іншу експертизу в межах даної справи чи надати свій висновок.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 461/3675/17.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Аналогічний підхід до стандарту доказування «вірогідність доказів» висловлено Верховним Судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що подані скаржником докази на підтвердження обставини набуття ним права власності на маршові сходи площею 14, 6 кв. м. позначені «ІІІ» є більш вірогідні, ніж докази відповідача 1, надані на спростування такого факту. При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що згідно з додатком № 1 до акту від 10.07.1995 товариству покупців магазину № 2 передано будівлю та зазначено, що на першому поверсі такого приміщення покупцю належить 387, 1 кв. м. без конкретизації приміщень (номерів, окремих площ, тощо). Відповідно, будь-які докази на підтвердження факту набуття права власності на спірне приміщення у відповідача 1 відсутні.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Враховуючи те, що скаржник першим набув право власності на маршові сходи площею 14, 6 кв. м. за адресою: Київська обл., м. Ірпінь, вул. Соборна, будинок, 103, у Ірпінської міської ради були відсутні підстави для передання такого приміщення у власність відповідачу 1. Так, згідно з додатком до рішення Ірпінської міської ради №1708-27-VI від 28.02.2012 «Про оформлення за ТОВ «Магазин № 2» у перелік приміщень будівель магазину, які належать ТОВ «Магазин № 2» включено сходи ІІІ, площею 14, 6 кв. м. (п. 11 додатку). Відповідно, оскаржуване рішення у вказаній частині та свідоцтво про право власності у частині зазначення права власності на приміщення «ІІІ» - 14, 6 кв. м. є незаконними.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України).

Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування рішення Ірпінської міської ради №1708-27-VI від 28.02.2012 «Про оформлення за ТОВ «Магазин № 2» права власності на майновий комплекс в м. Ірпінь вул. ІІІ-Інтернаціоналу» в частині сходи ІІІ, площею 14, 6 кв. м. (п. 11 додатку до рішення) та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно (серія САЕ №468328) від 25.07.2012 в частині права приватної власності на частину майнового комплексу, що вказаний у вищевказаному свідоцтві в описі об`єкта наступними словами: ІІІ (14, 6 кв. м.) є необґрунтованим. А тому, такі вимоги позивача визнаються обґрунтованими.

Крім того, позивачем також заявлялися позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно (серія САЕ №468328) від 25.07.2012 в частині права приватної власності на частину майнового комплексу, що вказаний у вищевказаному свідоцтві в описі об`єкта наступними словами: IV (6, 5 кв. м), замощення І (невизначеної площі), склад літера Ж, гараж літера З; усунення перешкоди у користуванні будівлею та майном шляхом зобов`язання ТОВ «Магазин № 2» знести самочинно збудовану котельню, що розташована на першому поверсі будівлі приміщення IV літери А, площею 6, 5 кв. м та стіну з піноблоку на маршових сходах (майданчику); скасування реєстрації права власності ТОВ «Магазин № 2» на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 109 в частині: замощення І (невизначеної площі) вказане в описі об`єкта; котельню (приміщення на схемах з матеріалів інвентаризаційної справи на першому поверсі, позначення IV, площею 6, 5 кв. м) вказану як складову частину об`єкта нерухомого майна під літерою Л, площею 6, 5 кв. м; складу Ж (загальна площа 18, 3 кв. м); гаражу З (загальною площею 14, 1 кв. м).

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджував, що така котельня збудована самочинно.

В силу ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно; якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 3, 4 ст. 376 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 376 Цивільного кодексу України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. При цьому, як унормовано відповідною нормою, якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач у даній справі не є власником або землекористувачем земельної ділянки, на якій збудоване відповідне майно, відповідним органом державної влади або місцевого самоврядування, який може подати відповідний позов. З матеріалів справи вбачається, що питання володіння земельною ділянкою тільки має розглядатися органом місцевого самоврядування, на підтвердження чого відповідачем 1 надано витяги з протоколів засідання постійно діючої депутатської комісії Ірпінської міської ради земельних відносин, лісових та природоохоронних питань від 15.09.2020.

Також посилання скаржника на блокування евакуаційного виходу та порушення протипожежних вимог і правил при його будівництві не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції. А тому такі доводи скаржника відхиляються як необґрунтовані.

Отже, в даній частині правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що вимоги скаржника щодо знесення відповідного майна не підлягають задоволенню.

Крім того, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що не підлягають задоволенню і вимоги скаржника щодо скасування реєстрації права власності відповідача 1 на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 109, в частині: замощення І (невизначеної площі), вказане в описі об`єкта; складу літера Ж (загальною площа 18, 3 кв. м.); гаражу під літерою З (загальною площею 14, 1 кв. м.) з огляду на таке.

У заявленому позові товариство вказувало, що склад (літера «Ж») та гараж (літера «З») є самочинно збудованими, тому відповідач 1 не міг набути права власності на таке майно.

Водночас, як визначено ч. 2, 3 ст. 376 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Однак, вимоги в частині скасування відповідного права є такими, що заявлені особою, якій не належить право на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно.

Як визначено ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Також, ч. 5 цієї статті встановлено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Отже, правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що оспорювати право власності на набуте відповідачем 1 майно, у разі встановлення факту його самовільної побудови, належить саме власнику (користувачу) відповідної земельної ділянки, яким позивач на момент звернення до суду не є. Тобто позивач не є носієм суб`єктивного матеріального права, на захист якого заявлені вимоги у відповідній частині.

Щодо позовної давності

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами заявлялося про застосування позовної давності.

Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині скасування рішення Ірпінської міської ради № 1708-27-VI від 28.02.2012 «Про оформлення за ТОВ «Магазин № 2» права власності на майновий комплекс в м. Ірпінь вул. ІІІ-Інтернаціоналу» в частині сходи ІІІ, площею 14, 6 кв. м. (п. 11 додатку до рішення) та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно (серія САЕ №468328) від 25.07.2012 в частині права приватної власності на частину майнового комплексу, що вказаний у вищевказаному свідоцтві в описі об`єкта наступними словами: ІІІ (14, 6 кв. м.). А тому наявні підстави для розгляду заявлених відповідачами клопотань про застосування наслідків спливу строку позовної давності у відповідній частині.

Так, відповідачі зазначали, що відповідач 1 та позивач володіють частинами одного приміщення вже двадцять шість років, а тому обидві сторони обізнані про об`єкти, які належать кожній із сторін. Також відповідачі зазначали, що між сторонами існував спір щодо надання ТОВ «Будинок торгівлі» дозволу виконати проектно-вишукувальні роботи (справа № 2а-231/09). Матеріали вказаної справи, зокрема касаційна скарга, на переконання відповідачів, свідчать про обізнаність позивача про право власності відповідача 1.

Звертаючись з позовом у даній справі, позивач вказував, що про оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.07.2012 на маршові сходи (майданчик) - III, площею 14, 6 кв. м., саме на підставі рішення Ірпінської міської ради Київської області від 28.02.2012 № 1708-27-VI стало відомо після отримання 07.11.2019 належним чином засвідчених копій матеріалів інвентаризаційних справ з КП КОР «Північне БТІ», що підтверджується листом за вих. № 423 від 07.11.2019 від КП КОР «Північне БТІ».

Листом № 423 від 07.11.2019 від КП КОР «Північне БТІ» надано копію інвентаризаційної справи по об`єкту, який розташований за адресою: Київська обл., м. Ірпінь, вул. Соборна, будинок, 103.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93 та № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Отже, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів статті 257 цього Кодексу встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 05.06.2018 у справі № 359/2421/15-ц, від 30.05.18 у справі № 367/2271/15-ц, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц та постанові Верховного Суду від 06.07.2021 у справі № 921/430/19.

У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (п. 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання відповідачів на обізнаність скаржника про оскаржуване рішення та свідоцтво через зазначення ТОВ «Будинок торгівлі» про це у касаційній скарзі у справі № 2а-231/09.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень (дані з якого є відкритими), провадження у справі № 2а-231/09 було порушено у 2008 році. Тобто на момент звернення до суду у справі № 2а-231/09 оскаржуване рішення та свідоцтво було відсутнє. На момент звернення ТОВ «Будинок торгівлі» з касаційною скаргою таке рішення органу місцевого самоврядування вже було ухвалене та видане відповідне свідоцтво про право власності. Однак, як вбачається із тексту касаційної скарги, жодної згадки про рішення Ірпінської міської ради № 1708-27-VI від 28.02.2012 та свідоцтво про право власності на нерухоме майно (серія САЕ №468328) від 25.07.2012 не міститься. Наведений відповідачами абзац містить опис обставин стосовно наявності двох договорів купівлі-продажу нерухомого майна та свідоцтв про право власності (між ТОВ «Будинок торгівлі, ТОВ «Магазин № 2» та Фондом комунального майна). А тому такі посилання визнаються необґрунтованими.

Водночас за приписами ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Порядок здійснення права власності передбачено нормою ст. 319 Цивільного кодексу України, згідно з ч. 1, 2 якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує (ч. 4 ст. 319 Цивільного кодексу України).

Як зазначав сам позивач, між сторонами існував спір щодо розпорядження майном. Відповідач 1, отримавши свідоцтво про право власності від 25.07.2012, отримав право розпоряджатися, зокрема сходами, площею 14, 6 кв. м. При цьому скаржник не був обмежений звернутися до органів реєстрації або комунального підприємства з метою отримання інформації про зареєстроване право власності на об`єкт, який він вважав своїм. Однак, відповідних дій заявником вчинено не було, сплинув значний термін до звернення з позовом (більше семи років).

У даній справі, суд апеляційної інстанції виходить з того, що у позивача була об`єктивна можливість знати про такі обставини (звернутися із запитом до Ірпінської міської ради, органу реєстрації, комунального підприємства, тощо), та в разі, якщо заявник дійде висновку про порушення свого права, мав можливість в межах строку позовної давності звернутися за захистом свого права. ТОВ «Будинок торгівлі», маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Однак, позивач не скористався таким правом в строк, передбачений законом.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що сам скаржник у позовній заяві зазначав, що про оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.07.2012 на маршові сходи (майданчик) - III, площею 14, 6 кв. м., саме на підставі рішення Ірпінської міської ради Київської області від 28.02.2012 № 1708-27-VI стало відомо після отримання документів 07.11.2019. Тобто з пояснень самого заявника слідує, що про зареєстроване за відповідачем 1 право власності на нерухоме майно (маршові сходи) товариство знало раніше, а 07.11.2019 позивач довідався, що така реєстрація була здійснена саме на підставі рішення органу місцевого самоврядування. А тому заявлені позивачем підстави для визнання поважними причини пропуску строку позовної давності визнаються необґрунтованими. До того ж, позивачем було долучено копії і свідоцтва 25.07.2012 і рішення Ірпінської міської ради Київської області від 28.02.2012, тобто такі були наявні у заявника (при цьому, сторона не навела жодних даних , коли вона такі докази і від кого отримала).

Отже, строк на оскарження рішення Ірпінської міської ради Київської області від 28.02.2012 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.07.2012 сплинув 01.03.2015 та 26.07.2015, відповідно. Причини, наведені скаржником на підтвердження поважності причин значного пропуску строку позовної давності, є необґрунтованими, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині скасування рішення Ірпінської міської ради № 1708-27-VI від 28.02.2012 «Про оформлення за ТОВ «Магазин № 2» права власності на майновий комплекс в м. Ірпінь вул. ІІІ-Інтернаціоналу» в частині сходи ІІІ, площею 14, 6 кв. м. (п. 11 додатку до рішення) та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно (серія САЕ №468328) від 25.07.2012 в частині права приватної власності на частину майнового комплексу, що вказаний у вищевказаному свідоцтві в описі об`єкта наступними словами: ІІІ (14, 6 кв. м.) з підстави пропуску строку позовної давності, про який заявлено відповідачами. Відповідно, у задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав. А тому мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення у наведеній вище редакції на підставі ч. 4 ст. 269, ч. 4 ст. 277 ГПК України.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення. Підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 277 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що суд першої інстанції ухваливши по суті правильне рішення щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, усунення перешкод у користуванні майном та скасування записів про державну реєстрацію права власності у реєстрі, не врахував усіх обставин справи та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови в частині позовних вимог (про скасування рішення та свідоцтва) по суті заявлених вимог, у зв`язку з чим мотивувальна частина підлягає зміні. Водночас підстав для задоволення апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому така підлягає залишенню без задоволення.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги у даній справі та зміні рішення суду першої інстанції шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції даної постанови.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, понесений судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будинок торгівлі» на рішення Господарського суду Київської області від 02.04.2021 у справі № 911/2579/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 02.04.2021 у справі № 911/2579/20 - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови. В іншій частині рішення Господарського суду Київської області від 02.04.2021 у справі № 911/2579/20 залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 02.04.2021 у справі № 911/2579/20 в частині залишення без змін, зупиненого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2021.

5. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 06.09.2021.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

А.Г. Майданевич