ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року Справа № 906/349/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Патрелюк Д.А. - адвокат, представник за ордером серії АР №1060592

від 07.09.2021р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нормагро", с.Половецьке, Бердичівського району Житомирської області

на рішення Господарського суду Житомирської області, ухваленого 25.05.21р. суддею Кравець С.Г. о 17:54 год. у м.Житомирі, повний текст складено 03.06.21р.

у справі № 906/349/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агромонтажбуд", м.Біла Церква Київської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нормагро", с.Половецьке, Бердичівського району Житомирської області

про стягнення 1560384,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 25.05.2021р. у справі №906/349/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агромонтажбуд" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нормагро" про стягнення 1560384,00грн. - задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нормагро" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агромонтажбуд" 1560384,00грн. в рахунок відшкодування вартості: жатки зернової H0635F716513 у розмірі 256620,00грн.; жатки зернової у розмірі 222240,00грн., жатки зернової H00635F716448 у розмірі 256620,00грн., жатки зернової у розмірі 222240,00грн., жатки зернової H00635F706886 у розмірі 184320,00грн., жатки б/у Джон Дір 630F:2005, заводський номер H00630F706088 у розмірі 205200,00грн., жатки б/у Джон Дір 630F:2008, заводський номер H00630F726769 у розмірі 213144,00грн.; 23405,76грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Нормагро" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також, одночасно з апеляційною скаргою, скаржник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- вказує, що ухвалою Господарського суду Житомирської області від 09.04.2020р. відкрито провадження у справі №906/349/20 за позовом ТОВ "Агромонтажбуд" (позивач) до ТОВ "Нормагро" (відповідач). При цьому в позовній заяві, на підставі якої було відкрито провадження у даній справі, позивач просив суд стягнути з ТОВ "Нормагро" 1916663,73грн. з яких: 1560384,00грн. основного боргу, 108962,00грн. 3% річних , 247 317,73грн. інфляційних втрат. Рішенням Господарського суду Київської області від 15.10.2020р. у справі №911/1985/20, яке постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2021р. залишено без змін, визнано недійсним договір купівлі-продажу №1011/1 від 10.11.2017р.. Після цього, 11.03.2021р. позивачем подано до суду заяву про зміну підстав позову, в прохальній частині якої, позивач просив суд зобов`язати ТОВ "Нормагро" відшкодувати ТОВ "Агромонтажбуд" 1 560 384,00грн., вартості нібито переданих відповідачу жаток;

- вважає, що за своєю суттю вказана заява в порушення вимог ст.46 ГПК України, є заявою про зміну підстав та предмету позову;

- зазначає, що за наслідком подання заяви про зміну підстав позову позивачем було здійснено зловживання своїми процесуальними правами, оскільки ним фактично було змінено предмет, підстави та позовні вимоги у справі №906/349/20, що є недопустимим та за своєю суттю є новим позовом;

- додає, що при цьому безпосередньо позивачем в мотивувальній частині заяви про зміну підстав позову визнається недійсність договору купівлі-продажу №1011/1 від 10.11.2017р. за рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/1985/20 від 15.10.2020р. та здійснюється посилання на ст.ст.216, 1212 та ст.1213 ЦК України, згідно яких позивач обґрунтовує нові позовні вимоги саме позадоговірним зобов`язанням відповідача відшкодувати вартість усіх отриманих ним за договором товарів. Вважає, що, таким чином, провадження у справі №906/349/20 підлягало закриттю у зв`язку з відсутністю предмета спору між ТОВ "Агромонтажбуд" та ТОВ "Нормагро" на тій підставі, що договір купівлі-продажу №1011/1 від 10.11.2017р., на який як на підставу своїх вимог посилався позивач визнаний недійсним за рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/1985/20 від 15.10.2020р.;

- зауважує, що скаржник неодноразово звертав увагу суду про порушення позивачем норм процесуального законодавства при прийнятті заяви позивача від 11.03.2021р. про зміну підстав позову. Зокрема таку позицію апелянт висловлював у відзиві на заяві про зміну підстав позову та в клопотанні про закриття провадження у справі. Однак всупереч положенням норм п.2 ч.1 ст.231 ГПК України Господарський суд Житомирської області на вказане уваги не звернув, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм процесуального права;

- покликається на те, що суд при винесенні оскаржуваного рішення також не надав оцінку тому факту, що жатка б/у Джон Дір 630 F:2005, заводський №Н00630Е706088 була придбана відповідачем у позивача на підставі договору купівлі-продажу 2909/2 від 29.09.2016р. та передана позивачем відповідачу 30.09.2016р., у відповідності до Акту прийому-передачі. Вартість даної жатки була сплачена відповідачем, що підтверджується платіжним дорученням №759 від 29.09.2016р., а отже вказана жатка не могла бути передана позивачем відповідачу в листопаді 2017 року. Додає, що надані позивачем документи жодним чином не підтверджують право власності позивача на наступні жатки: Жатка зернова - H00635F 706886; Жатка зернова - H00635F 716448-; Жатка зернова - H0635F716513, дані жатки не поставлялися згідно наданого позивачем контракту №47-159 від 26.02.2016р.;

- вважає, що оскільки вказані жатки не належали позивачу на праві власності, то і відповідно вони не могли бути передані відповідачу. Вказане повністю підтверджує безтоваріність операцій, які оформлені накладними №29 від 27.11.2017р., №28 від 16.11.2017р., №27 від 21.11.2017р. та №26 від 10.11.2017р.;

- стверджує, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення на вказане уваги не звернув не надав оцінки тому факту, що позивач не довів належність йому на праві власності майна відшкодувати вартість якого він просив суд;

- також звертається до суду з заявою про те, що докази щодо розміру понесених стороною судових витрат (зокрема але не виключно витрат на професійну правничу допомогу), будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення апеляційним судом рішення в даній справі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.07.2021р. у справі №906/349/20 поновлено строк на подання апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Нормагро" на рішення Господарського суду Житомирської області від 25.05.2021р. у справі №906/349/20, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нормагро" на рішення Господарського суду Житомирської області від 25.05.2021р. у справі №906/349/20, зупинено дію рішення Господарського суду Житомирської області від 25.05.2021р. у справі №906/349/20 та призначено справу №906/349/20 до розгляду на 07.09.2021р. об 14:30год., тощо.

Відповідно до відомостей табелю КП "Діловодство спеціалізованого суду" суддя-доповідач (головуючий суддя) Павлюк І.Ю. перебувала у відпустці у період з 26.07.2021р. по 28.08.2021р. включно.

Водночас, 30.07.2021р., до початку судового засідання 07.09.2021р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду, ТОВ "Агромонтажбуд" подана заява від 26.07.2021р. №179 про відвід колегії суддів у складі: головуючої судді Павлюк І.Ю., судді Демидюк О.О., судді Савченко Г.І. у справі №906/349/20.

16.08.2021р. на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ "Агромонтажбуд" надійшов письмовий відзив від 12.08.2021р. №225 на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду Житомирської області від 25.05.2021р. у справі №906/349/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021р. розгляд заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Агромонтажбуд" від 26.07.2021р. №179 про відвід колегії суддів у складі: головуючої судді Павлюк І.Ю., судді Демидюк О.О., судді Савченко Г.І. у справі №906/349/20 призначено на 02.09.2021р. об 14:00год.. Також, ухвалено судове засідання провести без виклику сторін.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Агромонтажбуд" від 26.07.2021р. №179 про відвід колегії суддів у складі: головуючої судді Павлюк І.Ю., судді Демидюк О.О., судді Савченко Г.І. у справі №906/349/20 визнано необґрунтованою, зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нормагро" на рішення Господарського суду Житомирської області від 25.05.2021р. у справі №906/349/20 до вирішення питання про відвід суддів у даній справі та передано справу №906/349/20 для вирішення питання про відвід головуючої судді Павлюк І.Ю., судді Демидюк О.О., судді Савченко Г.І. у справі №906/349/20 на розгляд іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, якого визначити у порядку, встановленому ч.1 ст.32 ГПК України.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.09.2021р. відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Агромонтажбуд" про відвід колегії суддів у складі: головуючої судді Павлюк І.Ю., судді Демидюк О.О., судді Савченко Г.І. у справі №906/349/20.

06.09.2021р. на електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ "Агромонтажбуд" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із тим, що представник останнього не може прийняти участь в судовому провадженні через наявність у останнього станом на 06.09.2021р. ознак вірусного захворювання, в тому числі температура тіла 38,6, а також кашель та нежить, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020рю "Про запобігання поширенню па території України коронавірусу COVID-19", а також Рішення Ради суддів України від 11.03.2020р. є підставою щодо утримання представника від участі в судовому засіданні. Враховуючи обставини того, що учасник справи 26.07.2021р. подав заяву №179 про відвід суддів, яка надійшла в канцелярію суду 30.07.2021р. і станом на початок судового слухання по справі №906/349/20 не розглянута по суті, а також необхідність надання пояснень по суті апеляційної скарги ТОВ "Нормагро" та суті відзиву ТОВ "Агромонтажбуд" на апеляційну скаргу від 12.08.2021р. №225, яке надійшло в канцелярію суду 16.08.2021р., ТОВ "Агромонтажбуд" просить суд відкласти розгляд справи по суті в межах строків, визначених Господарським процесуальним кодексом України, тощо.

В судовому засіданні 07.09.2021р. представник ТОВ "Нормагро" заперечив проти клопотання ТОВ "Агромонтажбуд" про відкладення розгляду справи.

Розглянувши зазначене вище клопотання ТОВ "Агромонтажбуд" про відкладення розгляду справи колегія суддів відхиляє його з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.11, 12 ст.270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час та місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Разом з тим, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про дату, час та місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Як вказано у Рішенні Конституційного суду України від 02.11.2004р. №15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Застосовуючи згідно з ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" від 07.07.1989р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В даному випадку ТОВ "Агромонтажбуд" не надано жодних доказів, які унеможливлюють вирішення даного апеляційного провадження в даному судовому засіданні.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції враховує правову позицію ТОВ "Агромонтажбуд" щодо обставин справи та документальних доказів, яку висловлено у поданому суду відзиві по справі, а також те, що судом було розглянуто подану ним заяву про відвід колегії суддів у даній справі, про що зазначалось вище.

Водночас, представник ТОВ "Агромонтажбуд" не був позбавлений права та можливості брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Крім того, суд призначаючи до розгляду апеляційну скаргу, надавав можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а також, ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 19.07.2021р. явка учасників у справі не визнавалась обов`язковою, а також попереджено про те, що неявка сторін у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Учасники справи були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, позивач у справі наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання 07.09.2021р. не з`явився, своїх повноважних представників не направив.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутності позивача у справі.

В судовому засіданні 07.09.2021р. представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення Господарського суду Житомирської області від 25.05.2021р. у справі №906/349/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника скаржника, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 10.11.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агромонтажбуд" в особі директора Ярмоленка Віктора Володимировича, що діє на підставі Статуту з однієї сторони та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нормагро" в особі директора Унгурян Ірини Миколаївни, що діє на підставі Статуту укладено договір купівлі-продажу №1011/1, згідно п.1.1 якого продавець зобов`язується передати належний йому товар у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього на умовах цього договору (а.с.10, т.1).

Пунктом 2.1 визначено найменування товару:

жатка б/у Джон Дір 630F:2008, заводський номер №H00630F726769 - 1 шт.,

жатка б/у Джон Дір 630F:2005, заводський номер №H00630F706088 - 1 шт.,

жатка зернова - 2 шт.,

жатка зернова H00635F706886 - 1 шт.,

жатка зернова H0635F716448 - 1 шт.,

жатка зернова H0635F716513 - 1 шт..

Одиниця виміру кількості товару - 7 штук (п.2.2 договору).

У розділі 3 договору визначена ціна і сума договору.

Відповідно до п.3.1 договору, ціна за одиницю товару:

Жатка б/у Джон Дір 630F:2008, заводський № Н00630F726769 - 213 144,00грн., у тому числі ПДВ - 35 524,00грн.;

Жатка б/у Джон Дір 630F:2005, заводський №Н00630F706088 - 205 200грн., у тому числі ПДВ - 34 200,00грн.;

Жатка зернова - 222 240,00грн., у тому числі ПДВ - 37 040,00 грн.;

Жатка зернова H00635F706886 - 184 320,00грн., у тому числі ІІДВ - З0 720,00грн.;

Жатка зернова Н0635F716448 - 256 620,00грн., у тому числі ПДВ - 42 770,00грн.;

Жатка зернова Н0635F716513 - 256 620,00грн., у тому числі ПДВ - 42 770,00грн..

Пунктом 3.2 визначено, загальна вартість товару, що продається за цим договором 1560384,00грн..

Договір містить підписи представників сторін, а їх підписи скріплені печатками підприємств.

Також, сторонами були підписані видаткові накладні №26 від 10.11.2017р., №28 від 16.11.2017р., №27 від 21.11.2017р., №29 від 27.11.2017р. та акти прийому-передачі від 10.11.2017р., від 16.11.2017р., від 21.11.2017р., від 27.11.2017р. на передачу зазначеного в договорі товару - жаток в загальній кількості 7 штук на загальну суму 1560384,00грн..

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.10.2020р. у справі №911/1985/20, яке постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 залишено без змін, визнано недійсним договір купівлі-продажу №1011/1 від 10.11.2017р., що був укладений між ТОВ "НОРМАГРО" та ТОВ "Агромонтажбуд" з підстав перевищення директором ТОВ "Нормагро" визначених статутом повноважень на підписання вказаного договору.

За вказаних обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агромонтажбуд" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нормагро" про стягнення 1916663,73грн., з яких: 1560384,00грн. основного боргу, 108962,00грн. 3% річних, 247317,73грн. інфляційних втрат, а також судових витрат.

Обґрунтовуючи позовну заяву, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агромонтажбуд" посилається на невиконання відповідачем зобов`язань з повернення товару за недійсним правочином.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 09.04.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позову вказує на те, що за договором купівлі-продажу, який визнано Господарським судом Київської області недійсним, товарних поставок здійснено не було, так як у відповідача відсутній рух активів в бухгалтерському обліку.

Вказує на те, що позивачем не надано жодних доказів транспортування жаток до місця поставки та, що у позивача такий товар був відсутній. Доводить, що в рамках розгляду справи №911/1985/20 ТОВ "Агромонтажбуд" було надано суду докази на підтвердження наявності жатки б/у Джон Дір 630 F:2005, заводський номер №H00630F726769, яка містить інший серійний номер ніж зазначено у накладній на поставку вказаного товару.

Покликається на те, що договір було укладено без наміру досягнення визначеної мети та з наміром отримання податкового кредиту з податку на додану вартість, що, на думку відповідача, свідчить про відсутність реальності таких операцій і порушення публічного порядку при укладенні договору.

В підготовчому засіданні розгляд справи неодноразово відкладався.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 02.10.2020р. призначено у справі судову почеркознавчу експертизу документів, проведення якої доручено Житомирському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та зупинено провадження у справі №906/349/20 на час проведення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 24.02.2021р. провадження у справі №906/349/20 поновлено та розгляд справи у підготовчому засіданні призначено на 16.03.2021р..

В підготовчому засіданні оголошувались перерви з 16.03.2021р. до 29.03.2021р., з 29.03.2021р. до 02.04.2021р. та з 02.04.2021р. до 12.04.2021р..

Також, в судовому засіданні 12.04.2021р. прийнято до розгляду заяву позивача №63 від 11.03.2021р. про зміну підстав позову, відповідно до якої позивач, посилаючись на положення ст.ст.216, 1212, 1213 ЦК України, просить стягнути з ТОВ "Нормагро" на користь ТОВ "Агромонтажбуд" вартість поставлених жаток у розмірі 1560384,00грн., а саме: жатки б/у Джон Дір 630F:2008, заводський номер H00630F726769 у розмірі 213144,00грн., жатки б/у Джон Дір 630F:2005, заводський номер H00630F706088 у розмірі 205200,00грн., жатки зернової у розмірі 222240,00грн, жатки зернової у розмірі 222240,00грн., жатки зернової H00635F706886 у розмірі 184320,00грн., жатки зернової H0635F716448 у розмірі 256620,00грн, жатки зернової H0635F716513 у розмірі 256620,00грн. та постановлено подальший розгляд справи здійснювати в межах поданих змін.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 12.04.2021р. продовжено строк підготовчого провадження та продовжено перерву в підготовчому засіданні до 21.04.2021р..

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 21.04.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу №906/349/20 до судового розгляду по суті на 20.05.2021р..

В судовому засіданні при розгляді справи по суті 20.05.2021р. оголошувалась перерва до 25.05.2021р..

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача в судових засіданнях при розгляді справи по суті позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у прийнятій до розгляду заяві позивача №63 від 11.03.2021р. про зміну підстав позову, відповіді на відзив на заяву про зміну підстав позову від 01.04.2021р., поясненнях №84 від 09.04.2021р. та просив позов задовольнити у повному обсязі (а.с.148-151, 214-216 т.2, а.с.1-6, т.3 ).

Представник відповідача в судових засіданнях при розгляді справи по суті заперечив щодо позовних вимог позивача з підстав, наведених у відзиві на заяву про зміну підстав позову від 01.04.2021, запереченнях на пояснення на відзив від 20.04.2021р. (а.с.193-194, т.2, а.с.39-40, т.3).

Крім того, як встановлено судом, в судових засіданнях 20.05.2021р. та 25.05.2021р. судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які повідомили відомості та підтвердили дійсність обставин, викладених ними в заявах свідків від 07.08.2020р. та від 01.04.2021р..

Зокрема, свідок ОСОБА_1 пояснював, що працював та працює на ТОВ "Нормагро" на посаді інженера, а на даний час на посаді головного інженера. Вказував на те, що оспорювані жатки на підприємство не приходили, документів на них він не бачив, а також на облік їх не ставив.

Так, свідок ОСОБА_4 пояснювала, що: на час спірних правовідносин засновником обох підприємств був ОСОБА_3 ; на підприємстві були проблеми з податковим кредитом і даний договір був підписаний з метою отримання податкового кредиту; оспорювані жатки на підприємство не заїжджали і послуги щодо їх перевезення підприємством не замовлялися; оригінали підписаних документів на підприємстві відсутні; усі підписані накладні відображені відповідачем у податковій звітності; у 2017 році функції по прийняттю техніки були покладені на інженера.

Також, свідок ОСОБА_3 пояснював, що: з 2004 року він був співзасновником ТОВ "Нормагро"; у 2017 році бухгалтер ОСОБА_5 повідомила, що має відбутися перевірка, а на підприємстві існує проданий товар, якого не існує, у зв`язку з чим було запропоновано переоформити цей товар новим договором, хоча ця техніка була реалізована набагато раніше за готівкові кошти; було запропоновано для поліпшення податкового кредиту переписати цей товар на ТОВ "Нормагро", але через деякий час між ним та Ярмоленко виникли певні господарські спори та було вирішено розірвати спільну діяльність і мало відбутися віртуальне повернення цього товару, однак цього не відбулося; жатки, які є предметом даного спору, на підприємство не поставлялись; господарська операція про продаж жаток по спірному договору була відображена у бухгалтерському обліку ТОВ "Нормагро" та було отримано податковий кредит, однак ці жатки на підприємстві не відображались та оплата за них не здійснювалась.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Житомирської області від 25.05.2021р. у справі №906/349/20 позов задоволено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №.№2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За змістом ч. 1 ст.265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, а тому обов`язок покупця сплатити продавцеві повну ціну переданого товару складає зміст основних його зобов`язань відповідно до ст.692 ЦК України.

За змістом ст.655 ЦК України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.11.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нормагро" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агромонтажбуд" було укладено договір купівлі-продажу №1011/1 товару - жаток у кількосіт 7 штук, загальною вартістю 1560384,00грн..

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.10.2020р. у справі №911/1985/20, яке постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2021р. залишено без змін, визнано недійсним договір купівлі-продажу №1011/1 від 10.11.2017р., що був укладений між ТОВ "Нормагро" та ТОВ "Агромонтажбуд" з підстав перевищення директором ТОВ "Нормагро" визначених статутом повноважень на підписання вказаного договору.

Частиною 4 ст.75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Частиною 2 ст. 208 ГК України встановлено, що у разі визнання недійсним зобов`язання, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

У відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Визнаний недійсним правочини не створюють для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст.16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч.1 ст.216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину, оскільки ст.16 ЦК України не містить вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що під час вирішення спору у справі №911/1985/20 господарські суди не застосовували наслідки визнання правочинів недійсними, передбачені ст.216 ЦК України, у зв`язку з чим позивач має право на підставі ст.216 ЦК України вимагати в судовому порядку виконання зобов`язання іншої сторони повернути йому в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано.

При цьому слід врахувати, що відповідно до ст.208 ГК України, ст.215 та ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і бути об`єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості.

Правовими наслідками недійсності правочину є двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за умовами, дійсними на момент відшкодування. Одностороння реституція чинним законодавством не передбачена.

Як свідчать матеріали справи, на виконання недійсного договору купівлі-продажу №1011/1 від 10.11.2017р. ТОВ "Нормагро" одержало від ТОВ "Агромонтажбуд":

- згідно з видатковою накладною №26 від 10.11.2017р. та актом прийому-передачі від 10.11.2017р.: жатку б/у Джон Дір 630F:2008, заводський номер №H00630F726769 - 1 шт. та жатку б/у Джон Дір 630F:2005, заводський номер №H00630F706088 - 1 шт. на загальну суму 418344,00грн.;

- згідно з видатковою накладною №28 від 16.11.2017 та актом прийому-передачі від 16.11.2017р.: жатку зернову - 1 шт. та жатку зернову H0635F716448 - 1 шт. на загальну суму 478860,00грн.;

- згідно з видатковою накладною №27 від 21.11.2017р. та актом прийому-передачі від 21.11.2017р.: жатку зернову - 1 шт. та жатку зернову H00635F706886 - 1 шт. на загальну суму 406560,00грн.;

- згідно з видатковою накладною №29 від 27.11.2017р. та актом прийому-передачі від 27.11.2017р.: жатку зернову H0635F716513 - 1 шт. на суму 256620,00грн. (а.с.13-20, т.1).

Згідно ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

У відповідності до ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинний документ згідно ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" - це документ, який містить відомості про господарську операцію. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.

За приписами ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналогічні вимоги до складання первинного документа містяться і у пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 №88 (далі Положення). Підпунктом 2.5 пункту 2 Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо (абз.3 п.2.4 Положення).

Водночас, слід зазначити, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, тощо.

Господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення (п.1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку).

З огляду на викладене та з урахуванням наведених положень, слід дійти висновку, що документом, який підтверджує як факт виконання позивачем зобов`язання з поставки товару відповідачеві, так і факт відображення у бухгалтерському обліку останнього, є видаткові накладні, які для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати, як обов`язкові реквізити, так і додаткові реквізити в залежності від характеру операції.

Також, первинні документи мають бути підписані особами, які брали участь у господарській операції, а підпис може скріплюватися печаткою.

З матеріалів справи вбачається, що в ході її розгляду, відповідач заперечував щодо дійсної передачі позивачем відповідачу сільськогосподарської техніки по спірних накладних та актах. Крім того, відповідачем не визнавався факт підписання зазначених накладних та актів керівником відповідача, у зв`язку з чим судом у справі №906/349/20 було призначено судову почеркознавчу експертизу документів, про що свідчить ухвала Господарського суду Житомирської області від 02.10.2020р. у даній справі.

Як свідчить наявний у матеріалах справи висновок експерта №2942/20-25/360-368/21-25 від 18.02.2021р. за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у господарській справі №906/349/20 якою було встановлено, що підписи у рядку директор І.М. Унгурян графи "покупець" у договорі купівлі-продажу №1011/1 від 10.11.2017р., в актах прийому-передачі від 10.11.2017р., 16.11.2017р., 21.11.2017р., 27.11.2017р., а також у видаткових накладних №26 від 10.11.2017р., №28 від 16.11.2017р., №27 від 21.11.2017р., №29 від 27.11.2017р. виконані однією особою, а саме Унгурян Іриною Миколаївною (а.с.132-142, т.2).

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що підписавши видаткові накладні №26 від 10.11.2017р., №28 від 16.11.2017р., №27 від 21.11.2017р., №29 від 27.11.2017р. та акти прийому-передачі від 10.11.2017р., 16.11.2017р., 21.11.2017р., 27.11.2017р. сторони погодили всі умови купівлі-продажу товару - жатки б/у Джон Дір 630F:2008, заводський номер №H00630F726769 - 1 шт., жатки б/у Джон Дір 630F:2005, заводський номер №H00630F706088 - 1 шт.; жатки зернової - 1 шт., жатку зернову H0635F716448 - 1 шт.; жатки зернової - 1 шт., жатки зернову H00635F706886 - 1 шт.; жатки зернової H0635F716513 - 1 шт., на загальну суму 1560384,00грн..

Також, судом встановлено наявність відбитку печатки відповідача на даних накладних та актах.

Водночас, відповідачем не доведено фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само як і не надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки.

Тобто, відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Отже, враховуючи вище викладене, судом встановлено, що видаткові накладні №26 від 10.11.2017р., №28 від 16.11.2017р., №27 від 21.11.2017р., №29 від 27.11.2017р. та акти прийому-передачі від 10.11.2017р., 16.11.2017р., 21.11.2017р., 27.11.2017р. оформлені відповідно до положень чинного законодавства, містять відомості про господарську операцію, а тому приймаються судом у якості належних та допустимих доказів отримання відповідачем товару зазначеного у вказаних документах.

Однак, поряд із зазначеним відповідач покликається на те, що позивачем не доведено наявності у нього жаток: б/у Джон Дір 630F:2005, заводський номер №H00630F706088 - 1 шт.; зернових - 2 шт., зернової H0635F716448 - 1 шт.; зернової H00635F706886 - 1 шт.; зернової H0635F716513 - 1 шт., а також доводив, що жатка б/у Джон Дір 630F:2008, заводський номер №H00630F726769, була ним придбана за договором купівлі-продажу №2909/2 від 29.09.2016р. (акт прийому-передачі від 30.09.2016р., видаткова накладна №28 від 30.09.2016р., рахунок на оплату №22 від 29.09.2016р., платіжне доручення №759 від 29.09.2016р.).

При цьому, позивач посилався на те, що спірні жатки фактично ним отримувались за контрактом №47-159 від 26.02.2016р. з фірмою Kolesnik LLC (а.с.200-201, т.2), однак при їх отриманні і оприбуткуванні на підприємстві позивача, було допущено помилки у зазначенні їх ідентифікації та номерів, водночас вартість такого товару була вказана правильно.

Водночас, відносно викладеного судом враховується, що позивачем було подано документи, які підтверджують одержання спірних жаток за контрактом з фірмою Kolesnik LLC. Надані позивачем в якості доказу здійснення господарської операції перевізні та прибуткові документи, в розумінні положень чинного законодавства, є первинними документами, а відтак такими документами, які є підставою для оприбуткування товару.

Такі документи є підставою для внесення запису в облікові бухгалтерські реєстри. При цьому, допущені позивачем помилки в зазначенні номерів певних жаток при їх оприбуткуванні в бухгалтерському обліку позивача не спростовують наявність таких жаток у позивача.

Крім того, відсутність ідентифікуючих ознак на окремих жатках також не спростовує факту їх придбання позивачем та оприбуткування такого товару у відповідних бухгалтерських документах, а також подальшого їх продажу відповідачу.

Слід також, зазначити, що покликання відповідача на те, що господарські операції по накладних та актах відсутні в бухгалтерській звітності відповідача, судом до уваги не прийнято, оскільки ці обставини можуть свідчити лише про неналежну роботу працівників бухгалтерії відповідача.

Також, в ході розгляду судом першої інстанції даної справи представник відповідача Телющенко П.П., свідки ОСОБА_2 (яка працює на посаді директора ТОВ "Нормагро") та ОСОБА_3 (засновник ТОВ "Нормагро") в судових засідання підтверджували факт відображення господарських операцій по видаткових накладних №26 від 10.11.2017р., №28 від 16.11.2017р., №27 від 21.11.2017р., №29 від 27.11.2017р. та актах прийому-передачі від 10.11.2017р., 16.11.2017р., 21.11.2017р., 27.11.2017р. у податковій звітності ТОВ "Нормагро".

За приписами ч.1 ст.75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

З огляду на викладене слід зазначити, що самостійне занесення відповідачем, як покупцем товару, сум податку за видатковими накладними №26 від 10.11.2017р., №28 від 16.11.2017р., №27 від 21.11.2017р., №29 від 27.11.2017р. до податкового кредиту в порядку ст.198 Податкового кодексу України, здійснюється за наслідками завершення такою особою операції з придбання товарів, та є за свою суттю підтвердженням факту його прийняття, що спростовує доводи відповідача про відсутність обставин щодо реальності господарської операції.

Таким чином, за вказаних дій відповідача щодо відображення у податковій звітності даних про господарські операції за видатковими накладними №26 від 10.11.2017р., №28 від 16.11.2017р., №27 від 21.11.2017р., №29 від 27.11.2017р. вбачається підтвердження отримання відповідачем від позивача зазначеного вище товару та схвалення прийняття його уповноваженою особою ТОВ "Нормагро".

При цьому, доводи відповідача про відсутність доказів транспортування жаток до місця поставки є безпідставними, оскільки за умовами п.5.4 договору, місцем передачі товару є склад продавця.

Отже, вищевикладене у свої сукупності підтверджує факт отримання відповідачем жаток за вказаними видатковими накладними та актами.

Водночас, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач станом на час одержання від позивача жаток мав претензії чи заперечення до кількості, номерів чи ідентифікації одержаних від позивача жаток.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з вимогою №51 від 03.03.2021р. про повернення жаток в кількості 7 штук вартістю 1560384,00грн. (а.с.173-174, т.2).

Також, факт направлення даної вимоги підтверджується накладною пошти №060 від 03.03.2021р., фіскальним чеком від 03.03.2021р. та описом вкладення на ім`я ТОВ "Нормагро" (а.с.175-176, т.2).

Однак, відповідач вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агромонтажбуд" про повернення майна в порядку реституції не задовольнив. Відповідних доказів на спростування зворотного матеріали справи не містять.

В силу ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Тобто, у частині 1 ст.216 та в ст.1213 ЦК України, закріплено обов`язок кожної зі сторін недійсного договору (набувача) повернути другій стороні (потерпілому) безпідставно набуте майно в натурі. Разом з цим якщо повернути безпідставно набуте майно в натурі неможливо, набувач зобов`язаний відшкодувати іншій стороні договору (потерпілому) вартість такого майна.

Таким чином, враховуючи вище викладене, а також у зв`язку з неможливістю повернення відповідачем зазначеного майна внаслідок його відсутності станом на час розгляду справи, матеріали якої не містять відповідних доказів які б свідчили про зворотнє та відповідачем не надано, а тому відповідач має відшкодувати позивачу його вартість, яка становить 1560384,00грн..

За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Агромонтажбуд" обґрунтованими та доведеними, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що за наслідком подання заяви про зміну підстав позову та її прийняття судом першої інстанції, позивачем було здійснено зловживання своїми процесуальними правами, оскільки ним фактично було змінено предмет, підстави та позовні вимоги у даній справи, а тому провадження у справі підлягало закриттю, колегія суддів зазначає, зокрема, наступне.

З матеріалів справи вбачається, що до Господарського суду Житомирської області 16.03.2021р. від позивача надійшла заява №63 від 11.03.2021р. про зміну підстав позову.

Відповідно до ст.162 ГПК України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача щодо якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та інтересу. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підстава позову складається з фактичної й правової частин. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав сторін на їх захист.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Згідно ч.3 ст.46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Як свідчать матеріали справи, у заяві №63 від 11.03.2021р. про зміну підстав позову позивач зазначає, що ТОВ "Агромонтажбуд" 06.04.2020р. звернулося до Господарського суду Житомирської області з вимогою до ТОВ "Нормагро" про стягнення 1916663,73грн., з яких: 1560384,00грн. основного боргу, 108962,00грн. 3% річних, 247317,73грн. інфляційних втрат, а також судових витрат. Підставою звернення позивача з даним позовом було неналежне виконання відповідачем зобов`язань по оплаті придбаного товару по договору купівлі-продажу №1011/1 від 10.11.2017р., укладеного між ТОВ "Агромонтажбуд" та ТОВ "Нормагро". Позивач вказує, що рішенням Господарського суду Київської області від 15.10.2020р. у справі №911/1985/20 вказаний договір визнано недійсним, а постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2021 дане рішення залишено без змін. Посилаючись на наведене та враховуючи визнання договору купівлі-продажу №1011/1 від 10.11.2017р. недійсним, позивач вказує, що ним 03.03.2021р., відповідно до ст.216 ЦК України, було надіслано на адресу відповідача вимогу №51 про повернення 7 жаток, які були поставлені відповідно до даного договору, а у разі неможливості їх повернення позивач просив відповідача відшкодувати їх вартість у сумі 1560384,00грн.. Вказує, що на час подання заяви про зміну підстав позову ТОВ "Нормагро" не повернуло ТОВ "Агромонтажбуд" вказані жатки, а під час розгляду даної справи відповідач зазначив, що у нього вони відсутні. На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4, 42, 46 ГПК України та посилаючись на положення ст.ст.1212, 1213 ЦК України, позивач просить стягнути з ТОВ "Нормагро" на користь ТОВ "Агромонтажбуд" відшкодування вартості поставлених жаток у розмірі 1560384,00грн., а саме: жатки б/у Джон Дір 630F:2008, заводський номер H00630F726769 у розмірі 213144,00грн., жатки б/у Джон Дір 630F:2005, заводський номер H00630F706088 у розмірі 205200,00грн., жатки зернової у розмірі 222240,00грн., жатки зернової H00635F706886 у розмірі 184320,00грн., жатки зернової H00635F716448 у розмірі 256620,00грн., жатки зернової H0635F716513 у розмірі 256620грн.; повернути ТОВ "Агромонтажбуд" з державного бюджету України частину сплаченого судового збору у розмірі 5344,20грн.; судові витрати в розмірі сплаченого судового збору у сумі 23405,76грн. віднести на ТОВ "Нормагро".

Вказане вище свідчить, що в заяві від 11.03.2021р. позивачем змінено підстави позову, а предметом позову, з яким позивач звернувся до Господарського суду Житомирської області було і залишилось (заява про зміну підстав позову №63 від 11.03.2021р.) стягнення з ТОВ "Нормагро" грошових коштів, зокрема, у сумі 1560384,00грн. за жатку б/у Джон Дір 630F:2008, заводський номер H00630F726769 у розмірі 213144.00грн., жатку б/у Джон Дір 630F:2005, заводський номер H00630F706088 у розмірі 205200,00грн., жатку зернової у розмірі 222240,00грн., жатку зернової H00635F706886 у розмірі 184320,00грн., жатку зернову H00635F716448 у розмірі 256620,00грн., жатку зернову H0635F716513 у розмірі 256620грн..

При цьому, враховуючи подану позивачем заяву від 11.03.2021р. суд вважав, що у даному випадку змінився лише кількісний показник за тією ж самою вимогою (стягнення коштів), тобто фактично відбулось зменшення розміру заявлених позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що подана представником позивача заява №63 від 11.03.2021р. про зміну підстав позову не містить одночасної зміни предмета та підстав позову, а тому відповідно до ст.ст.42, 46 ГПК України прийнята судом до розгляду та подальший розгляд справи здійснювався в межах поданих змін.

Також, при розгляді даної справи судом першої інстанції відповідачем було подане клопотання від 01.04.2021р. про закриття провадження.

Зокрема, клопотання про закриття провадження у справі відповідач обґрунтовує тим, що позовними вимогами ТОВ "Агромонтажбуд" у даному спорі було стягнення з ТОВ "Нормагро" 1916663,73грн. за неналежне виконання відповідачем зобов`язань по договору купівлі-продажу №1011/1 від 10.11.2017р., укладеному між сторонами. 15.10.2020р. вказаний договір визнано недійсним рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/1985/20, яке в подальшому 02.03.2021р. постановою Північного апеляційного господарського суду залишено без змін. У зв`язку з визнанням договору купівлі-продажу №1011/1 від 10.11.2017р. недійсним, на думку відповідача, зник предмет спору, оскільки позовні вимоги позивача будувались на підставі наявності заборгованості у відповідача за даним договором. Посилаючись на наведене, представник відповідача просить провадження у даній справі закрити у зв`язку з відсутністю предмета спору між ТОВ "Агромонтажбуд" та ТОВ "Нормагро".

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предмет спору відсутній у випадку припинення його існування (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент відкриття провадження у справі та припинив існування в процесі розгляду справи.

Враховуючи прийняття до розгляду заяви позивача від 11.03.2021р. про зміну предмета спору у даній справі, предмет спору - стягнення коштів у сумі 1560384,00грн. за жатки на підставі ст.ст.1212, 1213 ЦК України, не припинив свого існування, то визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10.11.2017р. не може розцінюватися як підстава для закриття провадження у справі через відсутність предмета спору.

Згідно ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача від 01.04.2021р. про закриття провадження у справі.

Поряд із зазначеним доводи апеляційної скарги щодо порушення місцевим господарським судом норм матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення до уваги колегії суддів не беруться, оскільки скаржник у апеляційній скарзі не наводить посилання на конкретні наявні в матеріалах справи докази, які не отримали правової оцінки суду першої, але підтверджують його доводи.

Водночас, покликання скаржника на відповідну судову практику Верховного суду та Верховного Суду України є необґрунтованими, оскільки такі судові рішення прийнято за іншої, ніж у даній справі фактично-доказової бази, а також за інших обставин, встановлених судом першої та апеляційної інстанції, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що свідчить про неподібність правовідносин.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Житомирської області від 25.05.2021р. у справі №906/349/20 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нормагро" - без задоволення.

Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нормагро", с.Половецьке, Бердичівського району Житомирської області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 25.05.2021р. у справі №906/349/20 - без змін.

2. Справу №906/349/20 повернути до Господарського суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "09" вересня 2021 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.