ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2021 року м. Дніпро Справа № 908/40/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Коваль Л.А., Верхогляд Т.А.

при секретарі судового засідання: Мудрак О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бердянської міської ради

на рішення Господарського суду Запорізької області (суддя Корсун В.Л.) від 04.11.2020р. у справі № 908/40/20

за позовом Бердянської міської ради, 71118, Запорізька область, м. Бердянськ, пл. Єдності, буд. 2

до відповідача Приватного акціонерного товариства Бердянськбуд, 71112, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Шевченка, буд.13

про передачу гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020р. Бердянська міська рада звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовом до Приватного акціонерного товариства Бердянськбуд про передачу на безкомпенсаційній основі без згоди власника у комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ гуртожитку включеного до статутного капіталу ПрАТ Бердянськбуд за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська, 74, у розмірі 119557/228000 частки.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020р. у справі № 908/40/20 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулася Бердянська міська рада, в якій просить рішення Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020р. у справі № 908/40/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема вказує наступне:

- суд першої інстанції вийшов за межі заявлених в позовній заяві вимог, оскільки дослідження та аналіз рішення Бердянською міською радою "Про майнові питання" № 3 від 22.12.2017 року не відноситься до предмету спору у даній справі;

- в жодній нормі закону не визначено обов`язку для органів місцевого самоврядування при прийняті рішення щодо визначення способу передачі гуртожитку до комунальної власності територіальних громад;

- матеріали справи не містять пропозиції відповідача щодо способу передачі спірного гуртожитку до комунальної власності, в тому числі на компенсаційній основі. Також відсутні пропозиції щодо способу передачі спірного гуртожитку до комунальної власності в протоколі розширеного засідання наглядової ради ПрАТ "Бердянськбуд" від 07.11.2019 року. Під час судового розгляду відповідач жодного разу не повідомив суд або сторін про можливість прийняття рішення про передачу спірного гуртожитку до комунальної власності. Така позиція відповідача із засідання в засідання підтверджує його відмову у прийняті рішення щодо передачі гуртожитку. Вказані вище обставини лише підтверджують відсутність згоди відповідача на передачу гуртожитків у будь-яких з визначених Законом способів;

- в матеріалах справи на підтвердження наявності факту листування щодо визначення способу передачі гуртожитку містяться: копія фіскального чеку від 29.12.2017 року; копія повідомлення про вручення листа за номером посилання 040 з відміткою "31.10.17 отримано представником відповідача за довіреністю Ільїних H.І.". Заперечуючи проти встановлення факту листування, відповідачем до матеріалів справи було долучено оригінал "Книга канцелярська (вхідна кореспонденція ЗАТ "Бердянськбуд", розпочата 28.07.15)." Під час дослідження вищевказаного доказу, представники позивача неодноразово намагалися звернути увагу суду першої інстанції про реєстрацію вхідної кореспонденції "Про інформації щодо гуртожитків" отриману відповідачем ще до подання Бердянською міською радою позову, щодо передачі гуртожитку, проте судом було проігноровано дані обставини;

- судом першої інстанції було проігноровано доводи та пояснення представників позивача, які повідомили суд про особливості документообігу в Бердянській міській раді та виконавчому комітеті Бердянської міської ради, а також особливості поштового обігу, оскільки відсутність на офіційному веб-сайті ПАТ "Укрпошта" відомостей про поштове відправлення не є безумовною підставою вважати, що відправлена кореспонденція не надсилалася: термін зберігання інформації для відстеження руху листів - обмежений, і після спливу встановленого терміну неможливо з даних вказаного веб-сайту встановити, зокрема, факт відправлення кореспонденції;

- примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена з дотриманням визначеної законом процедури, не може визнаватися порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується Конституцією України;

- висновки Європейського суду з прав людини потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Рішення ЄСПЛ завжди є індивідуальним і всі правові аргументи (правові позиції), що в певному контексті є обов`язковими в інших умовах можуть бути лише додатковим способом тлумачення, тобто, є обмеження прецедентності рішення та закладені вони у самому предметі судового розгляду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.02.2021р., у складі колегії суддів: головуючий суддя - Чередко А.Є., судді - Коваль Л.А., Кузнецов В.О., поновлено Бердянській міській раді строк подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020р. у справі № 908/40/20, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Бердянської міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020р. у справі № 908/40/20, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 25.03.2021р.

У зв`язку з перебуванням суддів-членів колегії Коваль Л.А., Кузнецова В.О. у відпустці, відповідно до п. 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням, оформленим протоколом зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду № 2 від 08.10.18р. зі змінами, розгляд справи № 908/40/20, призначеної на 25 березня 2021 року, не відбувся.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2021р., у зв`язку із виходом суддів Коваль Л.А. та Кузнецова В.О. з відпустки, розгляд скарги призначено в судове засідання на 29.04.2021р.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.04.2021р. розгляд апеляційної скарги відкладено в судове засідання на 10.06.2021р.

В судовому засіданні 10.06.2021р. по справі оголошено перерву до 08.07.2021р.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.07.2021р. на підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із лікарняним судді Кузнецова В.О. та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.07.2021р. апеляційну скаргу Бердянської міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020р. у справі № 908/40/20 прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді - Чередка А.Є., суддів - Коваль Л.А., Верхогляд Т.А.

В судовому засіданні 08.07.2021р. по справі оголошено перерву до 02.09.2021р.

Представник апелянта в судовому засіданні по справі доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу та його представник у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечують, вважають оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу позивача безпідставною.

Так, в обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги відповідач, зокрема зазначає наступне:

- позивач не зазначив в апеляційній скарзі мотивованих підстав для скасування рішення суду першої інстанції;

- ч. 3 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" визначено процедуру як таку, що допускає не тільки безоплатну передачу, але й різні варіанти оплатної передачі у власність територіальної громади гуртожитків. Для передачі гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради останньою мало бути прийнято відповідне рішення в межах наданих законом повноважень із визначенням способу такої передачі - безоплатного, з частковою чи повною компенсацією, чого позивачем не здійснено;

- як вбачається із матеріалів даної справи, 22.12.2017 Бердянська міська рада Запорізької області прийняла рішення № 3 "Про майнові питання", згідно з п. 6 якого, міська рада вирішила прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків", зокрема, гуртожитку за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська, 74, в п. 8 зазначеного рішення передбачено, що у випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків вказаних у пункті 6 юридичному управлінню виконавчого комітету Бердянської ради необхідно здійснити претензійно-позовну роботу направлену на виконання цього рішення;

- позивачем не доведено належними доказами наявності пропозицій позивача стосовно способу передачі гуртожитків до комунальної власності міста Бердянська. Не додано доказів відмови відповідача передати спірний гуртожиток до комунальної власності територіальної громади м. Бердянськ. При цьому позивач не навів суду доводів стосовно наявності об`єктивних та обґрунтованих причин неможливості подання доказів з позовною заявою з причин, що не залежали від нього. Позивачем не додано до позовної заяви жодного доказу на підтвердження надсилання відповідачу інформації про порушення питання стосовно гуртожитків відповідача, як і про прийняте рішення № 3 Бердянської міської ради від 22.12.2017. Позивач фактично приховав власну бездіяльність в частині обов`язку щодо врегулювання способу передачі спірного гуртожитку;

- з метою неправомірним заволодіння гуртожитками у тому числі і спірними за допомогою суду, позивач діючи недобросовісно, штучно створив наявність спірних правовідносин, не довів інформацію стосовно дій, які проводив відносно майна відповідача - гуртожитки які є його приватною власністю, на підставі рішення Бердянської міської ради № 3 від 22.12.17 "Про майнові питання", умисно не доводив відповідачу інформації, не провів перемов, штучно створив наявність листування між відповідачем, на підставі штучно створених обставин у тому числі нібито відмови відповідача надати згоду на добровільну передачу спірного гуртожитку у власність територіальної громади, при відсутності фактично спірних правовідносин звернувся з позовом до суду;

- передача у комунальну власність приміщень гуртожитку, право власності на яке правомірно зареєстровано за відповідачем, повинно відбуватись на підставі національного законодавства та з урахуванням загальновизнаних міжнародних стандартів прав людини, зокрема, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно. Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Відповідач не скористався правом участі у судовому засіданні та не забезпечив явку в судове засідання свого повноважного представника, про час та місце судового засідання представники відповідача були повідомлені апеляційним судом в судовому засіданні, що відбулось 08.07.2021р.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що неявка представників відповідача в судове засідання не перешкоджає перегляду справи по суті, явка представників сторін в судове засідання апеляційним судом не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу по суті у відсутності представників відповідача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про наявність підстав підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.04.1990 між ТСО Запорожбуд (Орендодавець) та трестом організації орендарів Бердянськбуд (Орендар) укладено договір оренди, відповідно до якого (п. 1.1.1. договору), Орендодавець здає, а Орендар приймає за актом в оренду майно тресту Бердянськбуд, основні виробничі фонди за залишковою ціною 10 689 тис. карбованців (додаток № 1), довідково-балансова вартість 12935 тис. карбованців та оборотні кошти в розмірі 3222,0 тис. карбованців (додаток № 1), строком на 5 років для виконання будівельно-монтажних робіт, випуску промислової продукції та надання платних послуг населенню, передбачених умовами даного договору, а також робіт на свій розсуд, не протирічащих діючому законодавству.

Відповідно до п. 1.1.2. договору, після підписання даного договору і приймання майна Орендар набуває статусу орендного підприємства та іменується як орендне підприємство "Бердянськбуд". З дня державної реєстрації у виконавчому комітеті Бердянської міської ради народних депутатів орендар набуває права юридичної особи та стає правонаступником майнових прав та зобов`язань організації майно якої орендовано. Вступ Орендаря у володіння майном настає одночасно з підписанням договору.

Згідно із п. 1.1.3. договору, орендне підприємство трест "Бердянськбуд" по рішенню конференції трудового колективу не виходить зі складу ТСО "Запоріжбуд" та Мінбуду УРСР. При введені ринкових відносин або в разі систематичного невиконання Орендодавцем своїх договірних зобов`язань, Орендар має право виходу зі складу ТСО та Мінбуду УРСР.

У відповідності до п. 4.1. договору, даний договір укладено з 01.04.1990 по 01.04.1995.

Відповідно до Відомості залишкової вартості основних засобів станом на 01.05.93 по ОП Бердянськбуд, яка є Додатком № 1 до акту оцінки ціни цілісного майнового комплексу ОП Бердянськбуд, в розділі ЖКК під п. 4 визначена залишкова вартість гуртожитку по вул. Кірова, 74 в розмірі 230 698,05 карбованців.

Згідно із п. 3 Указу Президента України Про грошову реформу в Україні від 25.08.96 № 762/96, українські карбованці підлягають обміну на гривні (банкноти та розмінну монету) за курсом 100 000 карбованців на 1 гривню.

У зв`язку з чим, як стверджувалось стороною позивача, вартість гуртожитку по вул. Кірова (теперішня Європейська), 74 станом на час вирішення спору у справі № 908/40/20 становить 2,31 грн.

16.06.1993 розпорядженням Фонду державного майна України № 124-РОМ затверджено Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд". За даним актом у вартість цілісного майнового комплексу увійшла вартість гуртожитку по вул. Кірова, 74.

23.06.1993 між Фондом державного майна Уркаїни (Продавець) та організацією орендарів орендного підприємства "Бердянськбуд" (Покупець) укладено договір купівлі-продажу майна державного підприємства, відповідно до якого (п. 1. договору купівлі-продажу), Продавець продає, а Покупець купує державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд", який знаходиться за адресою: Україна, 332440, м. Бердянськ Запорізької області, вул. Шевченка, 13 і відповідно до договору оренди від 01.04.1990 та додаткової угоди до цього договору від 17.11.1992 № 1553 (вказана додаткова угода сторонами до матеріалів справи не надавалась та, у зв`язку із вказаним, судом не досліджувалась) з Фондом державного майна України було передано організації орендарів орендного підприємства "Бердянськбуд" в тимчасове платне користування.

Відповідно до п. 2. договору купівлі-продажу, сума даного договору купівлі-продажу відповідно до акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд", який складено за Методикою оцінки вартості об`єктів приватизації та оренди, затвердж. постановою КМУ від 02.09.92 № 522, складає 71 115 700,00 карбованців. Акт оцінки і ціна об`єкту приватизації затверджені розпорядженням Фонду державного майна України від 16.06.1993 № 124-РОМ, який є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу.

Згідно із п. 16 договору купівлі-продажу, даний договір набуває чинності з моменту його підписання продавцем і покупцем та нотаріального посвідчення.

У відповідності до Акту прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу орендного підприємства Бердянськбуд від 09.09.93, Фонд державного майна України (Продавець) передає, а організація орендарів орендного підприємства Бердянськбуд (Покупець) приймає згідно з відомістю інвентаризації викуплену ним державну частку цілісного майнового комплексу орендного підприємства Бердянськбуд вартістю 71 115 700,00 карбованців. Крім того, у вказаному акті зазначено (мовою оригіналу): П/д № 1 від 22.07.93р. перераховані грошові кошти 33 915 700 карбованців. Решта в сумі 37 200 000 карбованців повинна бути сплачена майновими сертифікатами.

У переліку жилих будинків, нежилих будівель та споруд, що є власністю ЗАТ Бердянськбуд (договір купівлі-продажу від 23.06.93), затв. заст. голови Фонду державного майна О.Тимошенко, в п. 2 зазначено гуртожиток по вул. Кірова (нинішня назва Європейська) 74.

Згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.12.03 Серії САА № 587947, власником гуртожитку за адресою Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Кірова, 74, є закрите акціонерне товариство Бердянськбуд, форма власності колективна, частка 1/1, опис об`єкта основна будівля А, підстава рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 04.12.03 № 690.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 162599245 від 08.04.2019, № 231009567 від 04.11.2020 власником гуртожитку за адресою Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Європейська, 74, є Закрите акціонерне товариство "Бердянськбуд", форма власності приватна, розмір частки 119557/228000.

За положеннями ч. 4. ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з рішення Господарського суду Запорізької області від 26.01.2010 у справі № 8/25д/09 за позовом Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Фонду державного майна України до Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд", третя особа - Бердянська міська рада про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.06.1993 року № КП-119 в частині приватизації 7 гуртожитків, які розташовані за адресами: вул. Свободи, 60, вул. Червона, 16, вул. Червона, 20, вул. Кірова, 72, вул. Кірова, 74, вул. Франка, 14, вул. Дюміна, 102 в м. Бердянську та виключення їх вартості зі статутного фонду Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд" (рішення залишене в силі постановою Вищого господарського суду України від 23.06.2011), судом встановлено наступні обставини:

23.06.1993 між Фондом державного майна України (продавець) та Організацією орендарів орендного підприємства "Бердянськбуд" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу майна державного підприємства №КП-119, відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує державне майно цілісного майнового комплексу, яке відповідно до договору оренди від 01.04.1990 та додаткової угоди до нього від 17.11.1992 № 1553, укладеним з Фондом державного майна України, було передане організації орендарів Орендного підприємства "Бердянськбуд" в тимчасове платне користування (п. 1 договору); сума даного договору відповідно до Акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Бердянськбуд", який є невід`ємною частиною договору і який складено за Методикою оцінки вартості об`єктів приватизації та оренди, затвердженою постановою КМУ від 02.09.1992 № 522, складає 71115700 крб. (п. 2 договору); строки та організаційні форми приватизації підтверджуються Планом приватизації Орендного підприємства "Бердянськбуд", який є невід`ємною частиною договору і який затверджений Фондом державного майна України 16.06.1993 (п. 3 договору); право власності на майно, вказане в Акті оцінки об`єкту приватизації, переходить від продавця до покупця з моменту підписання сторонами акту прийомки-передачі майна (п. 6 договору); свідоцтво про право власності на придбаний згідно цього договору об`єкт приватизації видається Фондом державного майна України після підписання акту прийомки-передачі (п. 9 договору).

На виконання умов зазначеного договору купівлі-продажу покупець прийняв у власність об`єкт приватизації, в т.ч. 7 гуртожитків, які розташовані у м.Бердянську за адресами: вул.Свободи, 60, вул.Червона, 16, вул.Червона, 20, вул.Дюміна, 102, вул.Кірова, 72, вул.Кірова 74, вул.Франка, 14, що підтверджується актом прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Бердянськбуд" від 02.09.1993 та Переліком житлових будинків, нежитлових будівель і споруд, що є власністю ЗАТ "Бердянськбуд", затвердженим Фондом державного майна України 23.04.1995, а продавець видав Свідоцтво про власність на майно цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Бердянськбуд" від 22.12.1993 № П-130.

У 2002 2003 роках Виконавчим комітетом Бердянської міської ради, виходячи з договору купівлі-продажу майна державного підприємства № КП-119 від 23.06.1993 та Переліку об`єктів, які є власністю ЗАТ "Берданськбуд", були прийняті рішення про оформлення права власності та видані Свідоцтва про право власності на нерухоме майно будівлі, які посвідчують право колективної власності ЗАТ "Берданськбуд" на гуртожитки по вул.Кірова, 72, вул.Кірова, 74, вул.Свободи, 60, вул.Дюміна, 102, вул.Червона, 16, вул.Червона, 20, вул.Франка, 14, у м.Бердянську.

Суди у вказаній справі дійшли висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову як в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу № КП-119 від 23.06.1993 щодо спірних гуртожитків, так і в частині вилучення вказаних гуртожитків з незаконного володіння відповідача та визнання права власності на ці гуртожитки за державою, оскільки, будь-яких порушень законодавства, чинного на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, позивачем не доведено, а судом не встановлено.

Крім того, акти органу приватизації, за якими здійснювалась оренда та купівля-продаж організацією орендарів державного майна, в т.ч. гуртожитків, не визнані недійсними у встановленому порядку, що свідчить про правомірність приватизації гуртожитків і включення їх до статутного фонду створеного внаслідок приватизації товариства.

ЗАТ "Бердянськбуд" є правонаступником прав і обов`язків орендаря відповідно до закону, оскільки згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції, що діяла з 11.06.1993 по 01.08.1993 під час реєстрації статуту ЗАТ "Бердянськбуд") з моменту реєстрації товариства договір оренди вважається розірваним, діяльність підприємства, створеного на базі орендованого майна, або будь-якого суб`єкта підприємницької діяльності, який орендує майно, припиняється, товариство стає правонаступником прав і обов`язків орендаря.

В подальшому, рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.10.2011 року у справі № 2/5009/52767/11 відмовлено у задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України до Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд" про зобов`язання передати в комунальну власність територіальної громади м. Бердянська згідно акту прийому-передачі гуртожитки по вул. Червоній, 16, вул. Кірова, 72 в розмірі 1923/3500 частки, вул. Кірова, 74 в розмірі 8999/15200 частки, вул. Свободи, 60 в розмірі 289/600 частки, вул. Дюміна, 102 в розмірі 499/2600 часток в м. Бердянську Запорізької області. Вказане рішення залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції.

У вказаній справі суди дійшли висновків, що гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі в комунальну власність відповідних рад, тому могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало. Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували неправомірність набуття відповідачем права власності на спірні гуртожитки. При цьому, колегія звернула увагу на те, що приватизація Орендного підприємства "Бердянськбуд" відбувалась на підставі діючого на момент приватизації (1993р.) законодавства, шляхом викупу. Суди відмовили у задоволенні позовних вимог, оскільки на момент звернення з позовом про передачу гуртожитків у комунальну власність держава в особі Фонду державного майна взагалі не була їх власником.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується набуття відповідачем права власності на спірний гуртожиток на законних підставах.

22.12.17 Бердянською міською радою VII скликання (37 сесія) прийнято рішення за № 3, згідно з яким рада, керуючись ст. ст. 25, 26, ч. 5 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, ст. ст. 9, 17, 26 Закону України Про оренду державного та комунального майна, ст.ст. 70, 111 Статуту територіальної громади м. Бердянська та враховуючи протоколи постійної комісії міської ради з питань реалізації державної регуляторної політики, підприємницької діяльності та управління комунальною власністю від 22.11.17 № 42, від 08.12.17 № 43, зокрема вирішила:

6. Прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків гуртожитки у м. Бердянську зокрема, за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська (Кірова), 74.

8. У випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків, вказаних у п. 6, юридичному управлінню виконавчого комітету Бердянської міської ради здійснити претензійно-позовну роботу направлену на виконаня цього ріщення.

Оскільки ПрАТ Бердянськбуд, як власником оспорюваного гуртожитку рішення про передачу його у власність територіальної громади не приймалось, позивачем, з посиланням на положення Закону України Про місцеве самоврядування в Україні та норми Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" пред`явлено даний позов у господарському суді.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача місцевий господарський суд виходив з того, що станом на час прийняття процесуального рішення у цій справі по суті спору, суду не надано доказів прийняття та набрання чинності Закону України яким було б затверджено Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад (зокрема, про яку йде мова в п. 2 розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.08.18 № 578-р "Про схвалення Концепції Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2019-2021 роки", яким було схвалено вказану Концепцію (п. 1), а Міністерству регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства разом із заінтересованими центральними органами виконавчої влади було доручено розробити і подати Кабінету Міністрів України проект Закону України "Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2019-2021 роки" (п. 2).

Також, в рішенні Бердянської міської ради № 3 від 22.12.17, міською радою не вирішено (не визначено) способу передачі гуртожитку (ів), а саме: безоплатно, чи з частковою, чи з повною компенсацією, а матеріали справи не містять доказів проведення позивачем процедури (умов) погодження з власником гуртожитків умов їх передачі територіальній громаді, та доказів відсутності згоди власника від погодження такої передачі. саме прийняття рішення Бердянською міською радою від 22.12.17 № 3 про прийняття до комунальної власності гуртожитків, не свідчить про проведення процедури (умов) погодження з власником гуртожитків умов їх передачі територіальній громаді, та відсутності згоди власника від погодження такої передачі.

З урахуванням того, що гуртожиток належить відповідачу на праві власності за договором купівлі-продажу (розмір частки становить 119557/228000), відсутності доказів погодження з власником умов передачі гуртожитку та за наявності позову міської ради, суд дійшов висновку, що передача гуртожитку у власність територіальної громади повинна відбуватись з урахуванням підпункту б пункту 2 ч. 3 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", а саме: на частково компенсаційній основі відповідно до ЦК України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради.

Проте колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції безпідставними та помилковими.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей).

Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб) (ч. 4 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків").

Гуртожитки, включені до статутних капіталів, - гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом (п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків").

За положеннями ч. 1 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Згідно ч. 3 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів:

1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням;

б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду;

2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради;

б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради;

3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються:

а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку;

б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Рішення про передачу гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у власність територіальних громад приймається відповідно до цього Закону органами місцевого самоврядування, на території яких розташовані гуртожитки (ч. 5 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків").

Крім того, відповідно до статті 18 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" до повноважень органів місцевого самоврядування щодо приватизації житла у гуртожитках віднесено, зокрема, прийняття рішення про прийняття у власність відповідної територіальної громади гуртожитків (майнових комплексів) відповідно до цього Закону.

Системний аналіз положень ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" дозволяє зробити висновок про те, що сфера дії цього Закону поширюється, зокрема, на гуртожитки, які ввійшли до статутного фонду (капіталу) під час приватизації чи корпоратизації та були фактично викуплені у держави в ході приватизації, у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб.

Закон не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 01.12.1991) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти.

Згідно з ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону, всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад.

З матеріалів справи вбачається, що спірний гуртожиток до 01.12.1991 не перебував у колективній чи приватній власності та належав підприємству державної форми власності, матеріали справи не містять доказів того, що ці гуртожитки збудовано або придбано до 01.12.1991 приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти, а відтак на спірні правовідносини поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

При цьому, приватизація спірного об`єкта державного майна у спосіб, який не передбачав його обов`язкового включення у статутний фонд (капітал), не змінює загального правила, передбаченого частиною четвертою статті 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

Таким чином, гуртожитки, які ввійшли до статутного фонду (капіталу) під час приватизації чи корпоратизації та були фактично викуплені у держави в ході приватизації, у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб є лише одною із (але не виключною) категорій гуртожитків, на які поширюється сфера дії Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" та які, відповідно, підлягають передачі у власність територіальних громад.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням такого підходу, що всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.02.2020 у справі № 904/10435/17, від 13.05.2019 у справі № 924/166/18.

Набуття приватизованого майна на відплатній основі (шляхом викупу) також не є тією обставиною, яка виключає поширення норм даного закону на правовідносини (постанова Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 927/513/19, від 04.02.2020 у справі № 924/57/19, від 13.05.2019 № 924/166/18).

Обставини щодо поширення Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" на спірні правовідносини встановлені також у межах справи № 904/3479/19.

Отже, реалізуючи свої повноваження та виходячи з вимог вищенаведеного Закону, Бердянська міська рада Запорізької області 22.12.2017 прийняла рішення № 3 "Про майнові питання", згідно з п. 6 якого вирішила прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків", зокрема, гуртожиток за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська, 74.

Пунктом 8 зазначеного рішення передбачено, що у випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків, вказаних у пункті 6 юридичному управлінню виконавчого комітету Бердянської ради необхідно здійснити претензійно-позовну роботу, направлену на виконання цього рішення.

Бердянська міська рада Запорізької області звернулась до ПрАТ "Бердянськбуд" листом від 28.12.2017р. № 01-8297/41 "Про передачу гуртожитків до комунальної власності", в якому просила розглянути питання передачі до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська гуртожитку (а.с. 37, т. 1, а.с. 11, т. 3). У вказаному листі міська рада зазначила про те, що у випадку відсутності згоди власника міська рада буде ініціювати вирішення вказаного питання в судовому порядку.

В якості доказів направлення вказаного листа позивачем надано фіскальний чек (а.с. 7, т. 3), копія якого є нерозбірливою, проте вказане не спростовує факту здійснення відправлення.

Відповідь на вказаний лист Бердянської міської ради ПрАТ "Бердянськбуд" не надало.

Матеріали справи не містять пропозицій відповідача щодо способу передачі спірного гуртожитку до комунальної власності, в тому числі на компенсаційній основі, як і вчинення жодних дій відповідачем щодо передачі гуртожитку до комунальної власності згідно вимог закону. У даному випадку, відмова відповідача у передачі гуртожитку до комунальної власності полягає в його бездіяльності.

Статтею 25-1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" визначено судовий порядок вирішення спорів щодо забезпечення майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків. Зокрема, встановлено, що спори, пов`язані з порушенням майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності розглядаються та вирішуються у судовому порядку, якому може передувати (за згодою сторін) досудовий (договірний) розгляд, що здійснюється відповідно до законодавства. Спори про порушення майнових прав територіальних громад розглядаються судами за позовами органів місцевого самоврядування.

Враховуючи те, що відповідач не вчиняв дій по передачі гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська, Бердянська міська рада як представницький орган територіальної громади м. Бердянська, відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", на виконання своїх повноважень і звернулась до суду за захистом порушених прав шляхом примусової передачі спірної будівлі по вул. Європейська, 74 у м. Бердянську до комунальної власності.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосовано лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена з дотриманням визначеної законом процедури, не може визнаватися порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується Конституцією України (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 06.09.2018 р. у справі № 904/10435/17, від 29.07.2019 р. у справі № 927/224/18).

Згідно з положеннями ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на які посилається відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Прийняття судом рішення щодо передачі у комунальну власність приміщень гуртожитку, право власності на які зареєстровано за відповідачем, повинно відбуватись на підставі національного законодавства та з урахуванням загальновизнаних міжнародних стандартів прав людини, зокрема, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 р., "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986 р., "Щокін проти України" від 14.10.2010 р., "Сєрков проти України" від 07.07.2011 р., "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000 р., "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009 р., "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014р.) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Висновки Європейського суду з прав людини потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип "пропорційності" як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Одним із важливих елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. При цьому ЄСПЛ вважає, що не існує універсальних правил визначення розміру компенсації й таке питання повинно розглядатися в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх фактичних обставин. Компенсація має бути розумно пов`язаною з вартістю втраченого майна, але не обов`язково має відповідати його ринковій вартості.

У рішенні у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: згідно з другим реченням першого абзацу особа може бути позбавлена майна тільки "на умовах, передбачених законом", а за змістом другого пункту держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів".

Доводи відповідача щодо неправомірного порушення його права власності з посиланням на ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не приймаються апеляційним судом, оскільки практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що національні органи мають широкі межі розсуду при визначенні того, що є "в інтересах суспільства". Цілком прийнятним є те, що законодавець користується більшими можливостями для здійснення соціально-економічної політики, і суд поважає підхід законодавця до проблеми вимог, пов`язаних з "інтересами суспільства" (справа "Прессос Компанія Нав`єра С.А. та інші проти Бельгії", рішення від 20.11.1995 р. № 332). Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 ст. 1 Протоколу лише за виключних обставин (справа "Україна-Тюмень" проти України, рішення від 22.11.2007).

Також, рішення ЄСПЛ завжди є індивідуальним і всі правові аргументи (правові позиції), що в певному контексті є обов`язковими в інших умовах можуть бути лише додатковим способом тлумачення, тобто, є обмеження прецедентності рішення та закладені вони у самому предметі судового розгляду.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Бердянською міською радою, як позивачем у справі, було дотримано встановлений законом порядок передачі гуртожитків, зокрема, щодо прийняття рішення, яким фактично надано згоду прийняти до комунальної власності спірний гуртожиток, та звернення до Відповідача для вирішення питання щодо такої передачі.

Підставою для звернення позивача до місцевого господарського суду з даним позовом стало порушення прав громадян, які звертались до Бердянської міської ради з колективними заявами, як мешканці спірного гуртожитку.

Зокрема, позивач повідомив, що підтвердженням того, що мешканці гуртожитку звертались до міського голови щодо здійснення необхідних заходів щодо забезпечення прав мешканців гуртожитку є колективне звернення від 14.06.2017 № Ко-1306 (а.с. 32-34, т. 3).

Дія Закону направлена на реалізацію конституційного права на житло мешканців гуртожитків, які, як свідчать встановлені обставини, зверталися щодо забезпечення їх житлових прав, зокрема, на приватизацію займаних кімнат.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши обставини справи і наявні у ній докази, встановив, що будівля за адресою: вул. Європейська, 74 у м. Бердянську є саме гуртожитком; цей гуртожиток увійшов до статутного фонду ПрАТ "Бердянськбуд" (відповідача); доказів того, що цей гуртожиток збудовано або придбано до 01.12.1991 приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти у матеріалах справи немає, отже спірний гуртожиток, зважаючи на положення Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", має бути переданий у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська. При цьому, апеляційним господарським судом враховано, що дія зазначеного Закону спрямована на реалізацію конституційного права на житло мешканців гуртожитків, які зверталися щодо забезпечення їх житлових прав, зокрема на приватизацію займаних кімнат, і дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в обраний Позивачем спосіб.

Оскільки передача спірного гуртожитку до комунальної власності обумовлена забезпеченням реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитку, зокрема, шляхом приватизації займаних кімнат, припинення права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна не порушує Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу мирного володіння майном, з огляду на дотримання справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи - власника.

Отже, доводи відповідача про відсутність підстав для передачі спірної будівлі з приватної власності у примусовому порядку є безпідставними.

Водночас колегія суддів зазначає, що відсутність затвердженої Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у відповідному періоді не виключає можливості задоволення цього позову про зобов`язання передати гуртожиток та не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку, встановленого законом; концепцію Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад відображено у Законі України "Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки", схвалено розпорядженнями Кабінету Міністрів України, зокрема, від 13.01.2010 № 83-р, вона не втратила чинності та передбачала можливість передачі гуртожитків шляхом поєднання зусиль центральних і місцевих органів влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, у власності чи у господарському віданні яких перебувають гуртожитки, з урахуванням складення графіка передачі гуртожитків, які є об`єктами права державної власності, та визначення орієнтовних строків передачі гуртожитків, що не є об`єктами права державної власності та увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, утворених у процесі приватизації чи корпоратизації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 924/57/19 від 04.02.2020.

Щодо посилання відповідача на дані витягу з Книги канцелярської "Вхідна кореспонденція ЗАТ "Бердянськпобут", колегія суддів зазначає, що з вказаної книги не можливо встановити, чи реєструвалася у ній вся вхідна кореспонденція товариства. Так, зокрема, у книзі відсутня відмітка про реєстрацію отримання відправлення згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 31.10.2017 (а.с. 116, т. 2, а.с. 8, т. 3).

Відносно того, що зазначене рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 31.10.2017 не є належним доказом отримання саме листа позивача від 24.10.2017 № 02-6673/29 колегія суддів зазначає, що відповідач, заперечуючи отримання вказаним відправленням листа від 24.10.2017, не зазначив та не подав іншої кореспонденції, яка отримана за цим рекомендованим повідомленням.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що виходячи з приписів Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" обставини одержання відповідачем листів органу місцевого самоврядування з пропозиціями передати гуртожитки до комунальної власності не впливають на існування обов`язку відповідача здійснити таку передачу та не скасовують його, в разі не одержання відповідного листа. Відповідач також не був позбавлений права впорядкувати з позивачем взаємовідносини щодо передачі спірного гуртожитку після пред`явлення даного позову у господарському суді.

Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позовні вимоги позивача є правомірними та обґрунтованими, оскаржуване судове рішення ухвалено судом першої інстанції з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та виходячи з результатів розгляду апеляційної скарги, судові витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги слід покласти на відповідача.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Бердянської міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020 у справі № 908/40/20 - задовольнити.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020 у справі № 908/40/20 скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити.

Зобов`язати Приватне акціонерне товариство "Бердянськбуд" передати на безкомпенсаційній основі без згоди власника у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська гуртожиток включений до статутного капіталу Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" (ідентифікаційний код 01239826) за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська, 74, у розмірі 119557/228000 частки.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" (Україна, 71100, Запорізька обл., місто Бердянськ, вулиця Шевченка, будинок 13, ідентифікаційний код 01239826) на користь Бердянської міської ради (71100, Запорізька обл., місто Бердянськ, площа Єдності, будинок 2, ідентифікаційний код 20525153) судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1921,00грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" (Україна, 71100, Запорізька обл., місто Бердянськ, вулиця Шевченка, будинок 13, ідентифікаційний код 01239826) на користь Бердянської міської ради (71100, Запорізька обл., місто Бердянськ, площа Єдності, будинок 2, ідентифікаційний код 20525153) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2881,50грн.

Видачу наказів згідно зі ст. 327 ГПК України доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право на касаційне оскарження постанови та строк оскарження встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повна постанова складена та підписана 08.09.2021 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя Л.А. Коваль

Суддя Т.А. Верхогляд