ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року

м. Київ

Справа № 909/207/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання: Гогусь В. О.,

за участю представників сторін:

позивача - Микитюка Р. В. (адвоката),

відповідача - Вінтоняка Р. М. (адвоката),

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1, Лукініва м. П. (адвоката),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 21.04.2021 (колегія суддів: Плотніцький Б. Д. - головуючий, Кордюк Г. Т., Кравчук Н. М.) і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.12.2020 (суддя Кобецька С. М.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перлина ІФ"

до Приватного акціонерного товариства "Івано-Франківський арматурний завод",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 ,

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Перлина ІФ" (далі - ТОВ "Перлина ІФ") звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Івано-Франківський арматурний завод" (далі - ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод") про визнання недійсними: договору купівлі-продажу будівлі бази відпочинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 186,8 м2, укладений 13.06.2018 між ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Данилів Т.Д., зареєстрований у реєстрі за №807; договору купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,0988 га для обслуговування будівель (база відпочинку) в с. Яблуниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, кадастровий номер :16:008:0079, укладений 13.06.2018 між ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Данилів Т.Д., зареєстрований в реєстрі за №809.

1.2. Позовні вимоги з посиланням на статті 177, 181, 203, 215, 635, 656, 657 Цивільного кодексу України обґрунтовані відсутністю повноважень у заступника голови правління ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод", а саме погодження Наглядової ради ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" на укладення з третьою особою - ОСОБА_1 13.06.2018 договорів купівлі-продажу будівлі бази відпочинку загальною площею 186,8 м2 та земельної ділянки для обслуговування будівель (бази відпочинку) загальною площею 0,0988 га з кадастровим номером :16:008:0079, розташованих в с. Яблуниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області. Позивач зазначав, що відповідач незаконно відчуживши об`єкти нерухомості іншій особі в т. ч. за вкрай низькою ціною (будівля бази відпочинку - 41 500,00 грн, земельна ділянка - 8 000,00 грн) за наявності чинного укладеного між сторонами договору купівлі-продажу майнових прав №04/18 від 27.04.2018, за умовами якого відповідач передав позивачу майнові права вартістю 1 000 000,00 грн на спірні об`єкти нерухомості та зобов`язався в майбутньому укласти основний договір купівлі-продажу будівлі бази відпочинку та земельної ділянки, тому порушив право позивача на отримання у власність вказаного майна. У зв`язку з цим позивач просить суд захистити порушене право та охоронюваний законом інтерес шляхом визнання недійсними в судовому порядку договорів купівлі-продажу будівлі бази відпочинку та земельної ділянки від 13.06.2018, посвідчених приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, зареєстрованих в реєстрі за №807, №809.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 16.12.2020, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 21.04.2021, задоволено позов ТОВ "Перлина ІФ" до ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу; визнано недійсним договір купівлі-продажу бази відпочинку; визнано недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки.

2.2. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що під час укладення спірних договорів сторонами цих договорів порушено положення частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України, а саме оспорювані договори від імені продавця підписано неповноважною особою, і при цьому сторонам спірних договорів було про це відомо. Суд зазначив, що доказів на підтвердження наступного схвалення спірних договорів Наглядовою радою ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" відповідач не подав, що в свою чергу є підставою для визнання договорів купівлі-продажу бази відпочинку та земельної ділянки недійсними на підставі статті 215 Цивільного кодексу України.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 21.04.2021 і рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 16.12.2020, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, у задоволенні позову ТОВ "Перлина ІФ" до ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу бази відпочинку та земельної ділянки відмовити.

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, ОСОБА_1 посилається на пункти 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. ОСОБА_1 стверджує, що суди застосували положення статей 203, 215, частини 3 статті 92, статті 241 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/22627/17, від 11.02.2021 у справі № 922/109/19, від 12.01.2019 у справі № 908/3568/16, від 17.10.2018 у справі № 910/14081/17, від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц, постанові Верховного Суду України від 21.09.2016 у справі № 902/841/15. ОСОБА_1 зазначає також про неврахування судами висновків Верховного Суду про застосування норм процесуального права, зокрема статей 76-79, 89, 236 Господарського процесуального кодексу України, викладених у постановах від 21.07.2020 у справі № 910/18007/19, від 04.02.2021 у справі № 910/18493/19, та неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17. Скаржник зазначає, що суди порушили норми процесуального права, а саме, не дослідили нотаріальну документацію, яка стала підставою для укладення спірних договорів та зробили безпідставний висновок про те, що протокол № 4 засідання Наглядової ради ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" від 12.06.2018 є неналежним та недостовірним доказом. Скаржник вважає, що суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування оригіналу договору купівлі-продажу майнових прав № 04/18 від 27.04.2018 та про проведення судово-технічної експертизи цього документа.

3.3. У відзиві на касаційну скаргу ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , а оскаржувані судові рішення - залишити без змін. Відповідач вважає, що суди правильно застосували положення статей 92, 241 Цивільного кодексу України з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31.07.2019 у справі № 910/2030/18. Відповідач вважає, що суди комплексно дослідили докази, які містяться в матеріалах справи.

3.4. ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" звернувся з клопотанням про направлення йому копії нової редакції касаційної скарги, яке не може бути задоволене Судом з огляду на повноваження суду касаційної інстанції, визначені господарським процесуальним законодавством, та з урахуванням надання скаржником доказів відправлення копій касаційної скарги іншим учасникам справи.

3.5. ОСОБА_1 подала відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якій зазначила про незаконність та необґрунтованість судових рішень.

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Господарськими судами попередніх інстанцій установлено, що Наглядова рада ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" погодила укладення з ТОВ "Перлина ІФ" договору купівлі-продажу будівлі бази відпочинку загальною площею 186,8 м2; договору купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування будівель (бази відпочинку) загальною площею 0,0988 га з кадастровим номером :16:008:0079, що зафіксовано у протоколі №27/04 від 27.04.2018.

4.2. 27.04.2018 між ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" в особі голови правління (продавець/відповідач) та ТОВ "Перлина ІФ" в особі директора (покупець/позивач) укладено договір купівлі-продажу майнових прав №04/18, з наступними умовами: сторони зобов`язались у майбутньому укласти договір купівлі-продажу будівлі бази відпочинку загальною площею 186,8 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки для обслуговування будівель (бази відпочинку) загальною площею 0,0988 га з кадастровим номером :16:008:0079 в с. Яблуниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області; майнові права на об`єкти нерухомості, що відчужуються за цим договором належать виключно продавцю на праві приватної власності та станом на момент укладення цього попереднього договору є предметом іпотечного договору №531 від 30.04.2013; продавець зобов`язався здійснити дії щодо зняття заборон та обмежень на об`єкти нерухомості, внести ці зміни до державного реєстру прав на майно та укласти з покупцем основний договір купівлі-продажу об`єктів нерухомості, вільних від будь-яких заборон та відчужень; за домовленістю сторін вартість майнових прав на об`єкти нерухомості складає 1 000 000,00 грн та підлягає сплаті покупцем в повному обсязі на момент підписання основного договору; майнові права на об`єкти нерухомості переходять від продавця у власність покупця після підписання сторонами акта приймання - передачі; строк дії цього попереднього договору розпочався з моменту його підписання сторонами - 27.04.2018 та закінчується в день укладення сторонами основного договору в нотаріуса та реєстрації прав на об`єкти нерухомості за покупцем (пункти 1.1, 1.1.1, 1.2, 2.1, 3.1,4.1, 7.1 договору).

4.3. Виконуючи умови договору, відповідач передав, а позивач прийняв у власність майнові права на будівлю бази відпочинку загальною площею 186,8 м2 та земельну ділянку для обслуговування будівель (бази відпочинку) загальною площею 0,0988 га з кадастровим номером :16:008:0079 в с. Яблуниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, а також правоустановлюючі документи щодо нежитлових приміщень. Сторонами підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі від 27.04.2018.

4.4. Поряд із цим 13.06.2018 між ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" в особі заступника голови правління, який діє на підставі довіреності від 26.05.2017, посвідченої приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, зареєстрованої в реєстрі за №764, (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу будівлі бази відпочинку загальною площею 186,8 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Балансова вартість бази відпочинку відповідно до балансової довідки ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" №09/09-6682 станом на 13.06.2018 становить 737 272, 63 грн. За погодженням сторін продаж бази відпочинку вчинено за 41 500,00 грн, які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору. Зазначену ціну продажу продавець вважає для себе вигідною, а її розмір не пов`язаний зі збігом якихось важких для нього обставин і повністю його задовільняє (пункти 1.,3,4.,5 договору). Договір посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №807.

4.5. 13.06.2018 між ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" в особі заступника голови правління, який діє на підставі довіреності від 26.05.2017, посвідченої приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, зареєстрованої в реєстрі за №764, (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування будівель (база відпочинку) в с. Яблуниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, загальною площею 0,0988 га з кадастровим номером :16:008:0079. Балансова вартість земельної ділянки відповідно до балансової довідки ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" №09/09-6681 станом на 13.06.2018 становить 136 390, 00 грн. Продаж земельної ділянки вчинено за 8 000,00 грн. Ця сума сплачена покупцем і отримана продавцем до підписання цього договору (пункти 1, 2, 3 договору). Договір посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №809.

4.6. Довіреністю від 26.05.2017, посвідченою приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, зареєстрованою в реєстрі за №764, ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" в особі голови правління, уповноважило заступника голови правління ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" представляти інтереси довірителя в господарській діяльності, для чого представнику надано повноваження, зокрема, за попереднім погодженням із керівництвом ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" укладати та підписувати договори (угоди) від імені юридичної особи.

4.7. На засіданні правління ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод", оформленому протоколом №249 від 12.06.2018, під головуванням заступника голови правління, надано згоду (згідно п.9.5.12 Статуту) на укладення та підписання заступником голови правління, у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод", договору купівлі-продажу нерухомого майна на суму 41 500,00 грн, метою якого є відчуження ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" будівлі бази відпочинку загальною площею 186,8 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; договору купівлі-продажу земельної ділянки на суму 8 000,00 грн, метою якого є відчуження ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" земельної ділянки для обслуговування будівель (база відпочинку) в с. Яблуниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, загальною площею 0,0988 га з кадастровим номером :16:008:0079.

4.8. Судами також установлено, що пунктом 9.5.12 Статуту ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод", затвердженого загальними зборами акціонерів ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод", протоколом №1/2018 від 25.04.2018 встановлено, що до компетенції Правління належить, зокрема, прийняття рішень про вчинення правочинів (укладення договорів, контрактів, угод) на суму, що перевищує 1 000 000,00 грн, однак не досягає 2 000 000,00 грн, за винятком правочинів (договорів, контрактів, угод), вчинення (укладення) яких потребує прийняття рішення (надання згоди) Наглядовою радою та/або Загальними зборами.

4.9. Відповідно до пунктів 11.1, 11.1.2, 11.2 Статуту, затвердженого загальними зборами акціонерів ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод", протоколом №1/2018 від 25.04.2018, значними правочинами Товариства є будь-які правочини щодо належних Товариству земельних ділянок та об`єктів нерухомості, незалежно від їх вартості. Рішення про надання згоди на вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є його предметом не перевищує 25 % вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства приймається Наглядовою радою. У разі неприйняття Наглядовою радою рішення про надання згоди на вчинення значного правочину питання про надання згоди може виноситись на розгляд Загальних зборів.

4.10. Водночас, загальними зборами акціонерів ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод", оформленими протоколом №1/2018 від 25.04.2018, попередньо надано згоду на вчинення Товариством значних правочинів протягом не більше одного року з дати прийняття (по 24.04.2019), характер яких пов`язаний з фінансово-господарською діяльністю Товариства з граничною сукупною вартістю 500 млн. грн, за умови їх попереднього погодження Наглядовою радою.

4.11. Крім того, на засіданні Наглядової ради ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод", оформленого протоколом №27/04 від 27.04.2018, погоджено ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" укладення з ТОВ "Перлина ІФ" значних правочинів: договору купівлі-продажу будівлі бази відпочинку загальною площею 186,8 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; договору купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування будівель (бази відпочинку) загальною площею 0,0988 га з кадастровим номером :16:008:0079 в с. Яблуниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області. Уповноважено голову правління ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" на підписання вказаних правочинів від імені Товариства.

4.12. Судом апеляційної інстанції також зазначено, що в матеріалах справи знаходиться висновок експертизи, підготовлений Івано-Франківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства Внутрішніх Справ №СЕ-19/109-21/3017-ДД від 29.03.2021, яка проведена в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.02.2021 за №0000174.

Як вбачається з даного висновку, на вирішення судової експертизи поставлено наступне запитання: Чи відбиток круглої печатки "Івано-Франківський арматурний завод" "Приватне акціонерне товариство Код 00218273" "Україна Івано-Франківськ" у документі "Протокол №4 засідання Наглядової ради ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" від 12.06.2018 нанесений круглою печаткою "Івано-Франківський арматурний завод" "Приватне акціонерне товариство Код 00218273" "Україна м. Івано-Франківськ", зразки якої надано для дослідження? "

У висновку експерт зазначив, що встановлені ознаки достатні для категоричного висновку про те, що відбиток круглої печатки "Івано-Франківський арматурний завод" "Приватне акціонерне товариство Код 00218273" "Україна м. Івано-Франківськ" у документі "Протокол №4 засідання Наглядової ради ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" від 12.06.2018 нанесений не круглою печаткою "Івано-Франківський арматурний завод" "Приватне акціонерне товариство Код 00218273" "Україна м. Івано-Франківськ", відбитки якої надані в якості зразків для порівняння.

4.13. Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, договір купівлі-продажу будівлі бази відпочинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки укладені між ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" та ОСОБА_1 за відсутності повноважень у заступника голови правління ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод", за вкрай низькою ціною та за наявності чинного укладеного між сторонами договору купівлі-продажу майнових прав №04/18 від 27.04.2018, а тому повинні бути визнані недійсними.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

5.2. Предметом позову у цій справі є вимоги ТОВ "Перлина ІФ" про визнання недійсними в судовому порядку договорів купівлі-продажу будівлі бази відпочинку та земельної ділянки, укладених 13.06.2018 між ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод та ОСОБА_1 , посвідчених приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Данилів Т.Д., зареєстрованих в реєстрі за №807, №809.

5.3. Підставою позовних вимог є, на думку позивача, відсутність повноважень у заступника голови правління ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" на укладення оспорюваних договорів, та порушення охоронюваного законом інтересу ТОВ "Перлина ІФ".

5.4. Правове регулювання спірних правовідносин здійснюється за допомогою норм Цивільного кодексу України, що визначають підстави визнання правочинів недійсними.

5.5. Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною 1 статті 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

5.6. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

5.7. Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином визнається дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

5.8. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, до яких належать такі: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

5.9. При цьому статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

5.10. Відповідно до частини 1 статті і 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини 3 статті 215 цього Кодексу, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

5.11. Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

2) наявність підстав для оспорення правочину;

3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

5.12. Стаття 241 Цивільного кодексу України визначає правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень. Зокрема, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

5.13. Відповідно до частин 1, 3 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

5.14. Частиною 1 статі 74 Господарського процесуального кодексу України установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

5.15. Відповідно до частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.16. Касаційну скаргу із посиланням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивовано тим, що господарські суди, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, застосували статті 203, 215, частини 3 статті 92, статті 241 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/22627/17, від 11.02.2021 у справі № 922/109/19, від 12.01.2019 у справі № 908/3568/16, від 17.10.2018 у справі № 910/14081/17, від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц, постанові Верховного Суду України від 21.09.2016 № № 902/841/15. ОСОБА_1 зазначає також про неврахування судами висновків Верховного Суду про застосування норм процесуального права, зокрема статей 76-79, 89, 236 Господарського процесуального кодексу України, викладених у постановах від 21.07.2020 у справі № 910/18007/19, від 04.02.2021 у справі № 910/18493/19, від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

5.17. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскарження судових рішень з підстави, передбаченої цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.18. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

5.19. Крім того, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 також зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

5.20. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку підтвердилися, з огляду на наступне.

5.21. У постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/22627/17 за позовом фізичної особи до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Світло", Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські електромережі", Товариства з обмеженою відповідальністю "Офісний центр "Квадрат на Малевича" про визнання недійсним договору поруки викладено висновок, на який посилається скаржник:

"…Для визнання недійсним договору, укладеного виконавчим органом товариства (директором) з третьою особою, з підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення сам по собі той факт, що згодом визнано недійсним у судовому порядку рішення загальних зборів учасників товариства про обрання (призначення) виконавчого органу, згідно якого виконавчий орган діяв на момент укладення договору.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження в повноваженнях виконавчого органу товариства.

Закон не установлює виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій третьої особи у відносинах із юридичною особою. Тому з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (стаття 12 ЦК України) висновок про добросовісність поведінки третьої особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала третя особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді. Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка третьої особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема чи виконала третя особа свої обов`язки за договором, у який спосіб, як у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним договором, чи не було залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно.

Отже, визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства саме по собі не може слугувати єдиною підставою для висновку про недійсність договору (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справі № 6-62цс16 від 27.04.2016, у справі № 6-2362цс16 від 30.11.2016, у справі № 910/31610/15 від 12.07.2017)."

5.22. У постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 922/109/19, за позовом "Мереф`янський міський ринок" підприємства Харківської облспоживспілки до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мереф`янський технікс плюс", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ринок АС", Споживчого товариства "Єлизавета", про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, викладено висновок, на який посилається скаржник, про те, що:

"…договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав (підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва- прим.), у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження в повноваженнях виконавчого органу товариства.

Закон не установлює виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій третьої особи у відносинах із юридичною особою. Тому з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (стаття 12 ЦК України) висновок про добросовісність поведінки третьої особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала третя особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді. Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка третьої особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема чи виконала третя особа свої обов`язки за договором, у який спосіб, як у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним договором, чи не було залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно".

5.23. У постанові Верховного Суду України від 21.09.2016 № 902/841/15 за позовом акціонера відкритого акціонерного товариства «Бродецький цукровий завод» до ВАТ «Бродецький цукровий завод», товариства з обмеженою відповідальністю «Мар`їнський Укрпромзбут», третя особа - ПП «Мегамет», про визнання недійсними договорів про зарахування боргу викладено висновок, на який посилається скаржник, про те, що: "Частина третя статті 92 ЦК встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору».

5.24. У постанові Верховного Суду від 12.01.2019 у справі № 908/3568/16 за позовом Риботоргової компанії "Трансакватік ЛТД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ларан-07", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Кліон", м. Запоріжжя, Компанія Пелагія АС (Pelagia AS), про визнання недійсною додаткову угоду № 2 від 19.12.2014 до договору поруки від 24.12.2010, укладену 19.12.2014 між ТОВ "Ларан-07" та компанією "Пелагіа АС", викладено висновок, на який посилається скаржник: "Закон не установлює виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій третьої особи у відносинах із юридичною особою. Тому з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (стаття 12 ЦК України) висновок про добросовісність поведінки третьої особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала третя особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді. Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка третьої особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема чи виконала третя особа свої обов`язки за договором, у який спосіб, як у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним договором, чи не було залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі № 6-62цс16."

5.25. У постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 910/14081/17 за позовом публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", до товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРГРУП", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - фізична особа, про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину, викладено висновок: "Крім того, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження в повноваженнях виконавчого органу товариства. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа."

5.26. У постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонгазсервіс» до фізичної особи, третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Довгань Оксана Іванівна, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, викладено висновок, на який посилається скаржник, про те, що:

"На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

З огляду на приписи статей 92, 237 - 239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 6-62цс16, 12 квітня 2017 року у справі № 6-72цс17, копії яких надано в обґрунтування заяви про перегляд судових рішень.

Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

Не зазначивши обставин, які безспірно свідчать про обізнаність відповідачки щодо наявності обмежень у представника продавця на відчуження майна, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, дійшов помилкових висновків про визнання оспорюваного правочину недійсним. "

5.27. Розглянувши наведені доводи скаржника, колегія суддів вважає їх обґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу недійсними у зв`язку з порушенням установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не дослідили та достеменно не установили обставин обізнаності іншої сторони договорів (покупця) щодо наявності обмежень у представника продавця, у зв`язку із цим Верховний Суд погоджується із аргументами скаржника щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень статей 203, 215, частини 3 статті 92, статті 241 Цивільного кодексу України та неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування наведених правових норм.

5.28. У касаційній скарзі скаржник посилається на неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування статей 236, 238 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.07.2020 у справі № 910/18007/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Пром Інновація" до Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк", до акціонерного товариства "Комерційного банку "Приватбанк" про визнання недійсним договору поруки від 20.10.2016 №4М14109Д/П, викладено висновок, на який посилається скаржник, про те, що: "Необґрунтоване залишення без будь-якого належного процесуального реагування конкретного і доречного клопотання учасника справи про витребування доказу, який він з об`єктивних причин не міг одержати самостійно (по суті, ігнорування такого клопотання судом), свідчить про порушення останнім наведених положень статті 236 ГПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення. … Наведене в пунктах 18-20 даної постанови суперечить і вимогам пункту 2 частини третьої та пункту 5 частини четвертої статті 238 ГПК України щодо зазначення в описовій частині рішення суду заяв, клопотань учасників справи, а в мотивувальній частині - мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи".

5.28. У постанові Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 910/18493/19 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Гастел Груп" до акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Берсоль" про визнання недійсним договору поруки) наведено подібний висновок про те, що: "Необґрунтоване залишення без будь-якого належного процесуального реагування конкретного і доречного клопотання учасника справи про витребування доказу, який він з об`єктивних причин не міг одержати самостійно (по суті, ігнорування такого клопотання судом), свідчить про порушення останнім наведених положень статті 236 ГПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення".

5.29. Колегія суддів, розглянувши доводи касаційної скарги у цій частині, установила, що згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 до Західного апеляційного господарського суду було подано клопотання від 08.02.2021 про прийняття і дослідження матеріалів нотаріальної справи (а.с. 163-165, т. 2). Водночас, як убачається зі змісту ухвали Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2021, таке клопотання було розглянуте судом і задоволене у частині долучення доказів до матеріалів справи.

5.30. Водночас доводи позивача щодо залишення без розгляду клопотань ОСОБА_1 колегія суддів вважає частково обґрунтованими, оскільки в апеляційній скарзі на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16.12.2020 (а.с. 84-109, т. 2) наведено клопотання ОСОБА_1 щодо витребування і дослідження доказів (а.с. 107-108 , т.2), проте в постанові апеляційного господарського суду не наведено мотиви відхилення чи залишення без розгляду такого клопотання.

5.31. При цьому колегією суддів відхиляються посилання скаржника на неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 щодо застосування ефективного способу захисту цивільного права або інтересу, оскільки скаржником не зазначено, які саме норми матеріального чи процесуального права застосовано без урахування таких висновків Верховного Суду, та не обґрунтовано, у чому полягає порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права у цій частині.

5.32. Ураховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, підтвердилася під час касаційного провадження, що свідчить про невідповідність оскаржуваних судових рішень вимогам щодо законності та обґрунтованості.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.33. На думку скаржника, суди порушили норми процесуального права, а саме, не дослідили нотаріальну документацію, подану третьою особою, яка стала підставою для укладення спірних договорів, та зробили безпідставний висновок про те, що протокол № 4 засідання Наглядової ради ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" від 12.06.2018 є неналежним та недостовірним доказом. Скаржник вважає, що суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування оригіналу договору купівлі-продажу майнових прав № 04/18 від 27.04.2018 та про проведення судово-технічної експертизи цього документа.

5.34. Розглянувши такі доводи скаржника, Верховний Суд дійшов висновку про їх часткову обґрунтованість з мотивів, викладених у пункті 5.30 цієї постанови.

5.35. Доводи скаржника, що стосуються оцінки доказів, не можуть бути враховані судом касаційної інстанції, оскільки відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази,

5.36. Крім того, колегія суддів зазначає, що позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц; від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц; від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц; від 12.12.2018 у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц, від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17).

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Частиною 1 статті 47 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо іншої сторони діє в судовому процесі самостійно.

5.37. За змістом наведених норм сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які захищають своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, , можливо було б задовольнити позовні вимоги. В судовому порядку підлягають захисту порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17).

Отже належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача належить іншій особі - належному відповідачеві.

Відтак належним відповідачем є особа, яка дійсно є суб`єктом відповідного матеріального правовідношення (подібний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № Б-39/02-09).

Тож визначення позивачем у справі складу сторін має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

5.38. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Зокрема, у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 670/23/18).

5.39. Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (наведену правову позицію викладено у постанові ВП ВС від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17, КГС ВС від 03.03.2020

5.40. Однак суди попередніх інстанцій не дослідили та не з`ясували належного суб`єктного складу сторін у справі (з урахуванням предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів. визначеної статтею 20 Господарського процесуального кодексу України), що призвело до ухвалення незаконних та необґрунтованих рішень.

5.41. У зв`язку з наведеним, рішення та постанова судів попередніх інстанцій зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають, оскільки суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази, не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, невірно застосували положення норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, тому ухвалені у справі судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими.

Порушення попередніми судовими інстанціями норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно з урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судові рішення наведеним вимогам не відповідають.

6.2. Згідно з частинами 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За змістом частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.

6.3. Ураховуючи допущені судами порушення норм матеріального і процесуального права та беручи до уваги, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, ухвалені у справі судові рішення слід скасувати із направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду, а касаційну скаргу задовольнити частково.

6.4. Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід урахувати наведене, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 21.04.2021 і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.12.2020 у справі № 909/207/20 скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак