ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. ОдесаСправа № 915/312/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Діброви Г.І.,

Принцевської Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області

на рішення Господарського суду Миколаївської області

від 17 травня 2021 року (повний текст складений 21.05.2021р.)

по справі № 915/312/21

за позовом Миколаївського міського центру зайнятості

до відповідача Головного управління ДПС у Миколаївській області

про відшкодування збитків,-

суддя суду першої інстанції: Ржепецький В.О.,

дата та місце винесення рішення: 17.05.2021р., м. Миколаїв, вул. Адміральська, 22, Господарський суд Миколаївської області

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021р. Миколаївський міський центр зайнятості (далі-позивач) звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі-відповідач, Управління) суми допомоги по безробіттю у розмірі 63 685,03 грн., виплаченої ОСОБА_1 , поновленому на посаді заступника начальника відділу фактичних перевірок, контролю за готівковими операціями управління податкових перевірок, трансферного ціноутворення та міжнародного оподаткування Головного управління ДПС у Миколаївській області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Головне управління ДПС у Миколаївській області порушив вимоги ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та не сплатив у встановленому порядку суму виплаченого Миколаївським міським центром зайнятості забезпечення та вартості наданих соціальних послуг ОСОБА_1 , у зв`язку з його поновленням на роботі за рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.11.2020р. у справі №400/1697/20.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 17.05.2021р. по справі №915/312/21 (суддя Ржепецький В.О.) позовні вимоги Миколаївського міського центру зайнятості до Головного управління ДПС у Миколаївській області задоволено у повному обсязі.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що сума забезпечення у розмірі 63 685,03 грн., виплачених позивачем ОСОБА_1 під час перебування останнього на обліку в центрі зайнятості у період з 01.05.2020р. по 10.12.2020р., як безробітному, підлягає відшкодуванню відповідачем у відповідності до ч.4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", оскільки із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Миколаївській області звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.05.2021р. по справі №915/312/21 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову Миколаївського міського центру зайнятості повністю.

У своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, що рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.05.2021р. по справі №915/312/21 є передчасним та прийнято з порушенням вимог ст. 236 ГПК України. Оскільки, справа №400/1697/20 про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДПС у Миколаївської області від 25.03.2020р. №117-о про звільнення ОСОБА_1 знаходиться на розгляді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Крім того відповідач наголошує, що враховуючи, кошторис ГУ ДПС у Миколаївській області () станом на 16.01.2021 не було передбачено видатків на погашення виплат допомоги по безробіттю, листом від 16.01.2021р. №197/9/14-29-10-02-07 про це було повідомлено Миколаївський центр зайнятості. Станом на час подання апеляційної скарги ГУ ДПС у Миколаївській області знаходиться у стані припинення, крім того видатки не передбачені кошторисом контролюючого органу.

Більш детально доводи Головного управління ДПС у Миколаївській області викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.06.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.05.2021р. по справі №915/312/21. Крім того, відповідно до даної ухвали, розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

05.07.2021р. від Миколаївського міського центру зайнятості до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну, в якому позивач, вважає доводи апеляційної скарги не обґрунтованими, не погоджується з ними та просить у задоволені апеляційної скарги Головного управління ДПС у Миколаївській області відмовити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

19.07.2021р. від Головного управління ДПС у Миколаївській області до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що у Господарського суду Миколаївської області були відсутні підстави для задоволення позовних вимог у справі №915/312/21, оскільки у зв`язку із поновленням ОСОБА_1 на посаді та відповідачем було виплачено на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 125 302,10 грн.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини першої статті 273 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів, з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Таким чином, строк розгляду апеляційної скарги по даній справі згідно з приписами чинного Господарського процесуального кодексу України сплив 30.08.2021р.

Водночас, з 02.08.2021р. по 10.09.2021р. головуючий суддя Савицький Я.Ф. та судді - члені колегії Діброва Г.І., Принцевська Н.М. перебували у щорічній відпустці.

У світлі закріпленого ч. 13 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України принципу незмінності складу суд, справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута тим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом. Тобто йдеться про такі випадки, які носять по-перше, об`єктивний характер; по-друге, чітко встановлені законом.

Згідно з приписами ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити "розумним", не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

З огляду на зазначене, враховуючи завантаженість апеляційної інстанції, перебування колегії суддів у щорічній відпустці, а також принцип незмінності складу суду, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з метою забезпечення законних прав та інтересів усіх учасників судового процесу, повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, судова колегія вважає за необхідне продовжити строк апеляційного розгляду та розглянути справу №915/312/21 у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для вирішення судом спору.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Наказом Головного управління ДПС у Миколаївській області від 25.03.2020р. №117-о ОСОБА_1 був звільнений з посади заступника начальника відділу фактичних перевірок, контролю за готівковими операціями управління податкових перевірок, трансферного ціноутворення та міжнародного оподаткування Головного управління ДПС у Миколаївській області (а.с. 6).

28 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДПС у Миколаївській області із заявами про надання статусу безробітного та про призначення виплати допомоги по безробіттю. (а.с.8).

Миколаївський міський центр зайнятості відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" надала з 28.04.2020р. ОСОБА_1 статус безробітного та згідно з п.1 ст. 23 та п.п 1, 3, 4 ст. 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" призначила ОСОБА_1 з 01.05.2020р. виплату допомоги по безробіттю.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.11.2020р. у справі № 400/1697/20 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДПС у Миколаївській області №117-о від 25.03.2020р. про звільнення ОСОБА_1 30.03.2020р. з посади заступника начальника відділу фактичних перевірок, контролю за готівковими операціями управління податкових перевірок, трансферного ціноутворення та міжнародного оподаткування Головного управління ДПС у Миколаївській області; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу фактичних перевірок, контролю за готівковими операціями управління податкових перевірок, трансферного ціноутворення та міжнародного оподаткування Головного управління ДПС у Миколаївській області; стягнуто з Головного управління ДПС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 125302,10 грн; допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу фактичних перевірок, контролю за готівковими операціями управління податкових перевірок, трансферного ціноутворення та міжнародного оподаткування Головного управління ДПС у Миколаївській області та в частині стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 17086,65 грн.

Постановою П`ятого адміністративного апеляційного суду від 13.04.2021р. у справі №400/1697/20 вищенаведене рішення Миколаївського окружного адміністративного суду залишено без змін.

На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.11.2020р. у справі №4000/1697/20 відповідачем було видано наказ №469-о від 11.12.2020р., яким скасовано наказ Головного управління ДПС у Миколаївській області від 25.03.2020р. №117-о Про звільнення ОСОБА_2 та поновлено ОСОБА_2 з 31.03.2020р. на посаді заступника начальника відділу фактичних перевірок, контролю за готівковими операціями управління податкових перевірок, трансферного ціноутворення та міжнародного оподаткування Головного управління ДПС у Миколаївській області (а.с. 15).

Разом з тим, за час перебування на обліку в центрі зайнятості з 01.05.2020р. по 10.12.2020р. ОСОБА_1 отримав допомогу по безробіттю в загальному розмірі 63685,03 грн., що підтверджується розрахунковою довідкою Миколаївського міського центру зайнятості б/н від 23.12.2020р. (а.с. 16).

Позивачем видано наказ від 23.12.2020р. №107 «Про відшкодування коштів ГУ ДПС у Миколаївської області, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 та занесення її до дебіторської заборгованості»

У зв`язку з цим, 31.12.2020р. позивачем направлено відповідачу претензію №2367/2-20М з обґрунтуваннями та пропозицією добровільного повернення суми виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю у розмірі 63685,03 грн. на підставі поновлення останнього на роботі за рішенням суду (а.с. 18-19).

Вказана претензія відповідачем не визнана, про що свідчить лист від 16.01.2021р. №197/9/14-29-10-02-07, в якому відповідач зазначив, що його кошторисом не заплановано витрати, пов`язані зі стягненням з роботодавця коштів виплаченої допомоги по безробіттю.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України від 02.03.2000р. "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (далі - Закон).

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Пунктом 8 ст. 1 Закону передбачено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Частиною 1 статті 6 Закону встановлено, що право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 7 Закону, видами забезпечення за цим Законом є допомога по безробіттю.

Приписами ч. 1 ст. 22 Закону визначено, що право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 31 Закону передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення", реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Частиною 1 ст. 34 Закону передбачено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

У відповідності до ч. 4 ст. 35 Закону, із роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Отже, дослідивши обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачає право Фонду стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення в разі поновлення його на роботі за рішенням суду (аналогічна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2018р. у справі №902/291/17, постановах Верховного Суду від 12.06.2018р. у справі №914/2087/17, від 06.07.2018р. у справі №921/220/17-г/16, від 09.07.2018р. у справі №914/1875/17, в яких зазначено, що за положеннями ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" саме судове рішення про поновлення на роботі може бути правовою підставою для стягнення з працедавця суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.11.2020р. у справі № 400/1697/20 скасовано наказ Головного управління ДПС у Миколаївській області №117-о від 25.03.2020р. про звільнення ОСОБА_1 30.03.2020р. та поновлено на роботі ОСОБА_1 , отже, вказаним рішенням суду було встановлено факти, які в силу положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи та не підлягають доказуванню.

На виконання вказаного рішення, ОСОБА_1 поновлено на роботі, що, за висновками суду апеляційної інстанції, є достатньою підставою для застосування п. 1 ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та утримання з роботодавця відповідних сум, які були виплачені особі Фондом.

Судом першої інстанції по даній справі встановлено, що позивачем було виплачено ОСОБА_1 допомогу по безробіттю у сумі 63 685,03 грн. Незаконність звільнення з посади вказаної особи відповідачем, як вже зазначалось вище, встановлена рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.11.2020р. у справі №400/1697/20, яким і було поновлено на посаді гр. ОСОБА_1 .

Таким чином, відповідач зобов`язаний на підставі п. 1 ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сплатити позивачу грошові кошти у сумі 63 685,03 грн.

Стосовно доводів апелянта про його припинення, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (частина перша статті 4 Закону).

Таким чином, ключовою ознакою роботодавця в правовідносинах, що виникають у зв`язку із загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у т. ч. на випадок безробіття, зокрема для цілей відшкодування суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в порядку статей 34, 35 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», є самостійне ведення таким суб`єктом розрахунків із застрахованими особами (подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28.02.2018р. у справі № 927/171/17).

У преамбулі Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осібпідприємців та громадських формувань» вказано, що цей Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до ст. 9 вказаного Закону в Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, дані про перебування юридичної особи у процесі припинення, у тому числі дані про рішення щодо припинення юридичної особи, відомості про комісію з припинення (ліквідатора, ліквідаційну комісію тощо) (ч.2 п.26).

Згідно з частинами 1, 3 ст. 10 вказаного Закону, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою.

Частиною 1 ст. 104 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

За ч. 5 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

На час розгляду даної справи суд апеляційної інстанції встановив, що Головне управління ДПС у Миколаївській області, як юридична особа не припинене, хоча і перебуває у стані припинення в результаті її ліквідації, про що 20.10.2020р. внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно із ч. 5 ст. 105 Цивільного кодексу України строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

Кожна окрема вимога кредитора, зокрема щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше тридцяти днів з дня отримання юридичною особою, що припиняється, відповідної вимоги кредитора (ч.6 ст.105 ЦК України).

У зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції зазначає, що у позивача через 2 місяця з 20.10.2020р. (тобто з 20.12.2020р.) виникло право для заявлення позивачу своїх вимог, строк цього заявлення сплив 20.04.2021р. При цьому, відповідна вимога була направлена відповідачу 31.12.2020р., отже порушення строку звернення з вимогами про відшкодування коштів з боку Миколаївського міського центру зайнятості не було.

Виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, провадиться у порядку черговості, встановленому статтею 112 цього Кодексу. У разі недостатності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) організовує реалізацію майна юридичної особи (ч.9 ст.111 Цивільного кодексу України).

Отже, зазначеним підтверджується, що саме Головне управління ДПС у Миколаївській області є роботодавцем стосовно ОСОБА_1 для цілей частини ч.4 ст. 35 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та належним відповідачем за заявленими позивачем вимогами, позаяк ОСОБА_1 призначався, звільнявся та поновлювався на посаді, яка перебувала у складі Головного Управління ДПУ у Миколаївської області, а тому саме на цей орган покладено обов`язок відшкодувати суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у зв`язку з поновленням останнього на роботі за рішенням суду. (аналогічна правова позиція міститься у постанові Касаційного господарського суду від 18.03.2021р. у справі №917/462/20).

При цьому, норми Цивільного кодексу України визначають, що перебування юридичної особи у стані припинення не звільняє позивача від вищевказаного відшкодування.

Щодо відсутності відповідних бюджетних асигнувань у позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Водночас, частиною 1 ст. 96 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та в рішенні від 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України» зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Тобто, з наведеного полягає, що відповідач відповідає за своїми зобов`язаннями, що виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від наявності чи відсутності бюджетних асигнувань.

Правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові ВСУ від 22.03.2017р. у справі №3-77гс17, у постановах КГС у складі ВС від 27.03.2018р. у справах №925/246/17, №925/974/17, а також у постановвх ВП ВС від 10.04.2018р. у справі №12-46гс18 та від 17.04.2018р. у справі №911/4249/16.

Стосовно посилань апелянта на те, що на даний час Верховним Судом відкрито касаційне провадження з перегляду рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.11.2020р. у справі №400/1697/20 і постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2021р. у справі №400/1697/20, колегією суддів оцінюється критично та відхиляються як безпідставні, оскільки постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду, відповідно до ч.1 ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства, на час прийняття оскаржуваного рішення, набрала законної сили.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. Тобто, після проголошення П`ятим апеляційним адміністративним судом постанови по справі №400/1697/20 вона підлягає виконанню з того ж дня, а отже подання касаційної скарги не зупиняє дію рішення суду першої інстанції.

Посилання скаржника щодо можливого подвійного стягнення суми не заслуговує на увагу, оскільки сума соціальної допомоги по безробіттю, виплачена позивачем ОСОБА_1 та стягнення якої є предметом даного позову, підлягає відшкодуванню в порядку, встановленому статтями 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а виплати, що були присуджені ОСОБА_1 на підставі рішення суду в порядку частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю, є сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто види юридичної відповідальності відповідача перед позивачем та перед безробітнім, є різними, що не суперечить приписам ст. 61 Конституції України.

Аналогічна позиція щодо стягнення виплаченої допомоги по безробіттю з роботодавця міститься в постановах Верховного Суду від 21.03.2018р. у справі №910/12913/17, від 22.03.2018р. у справі №914/913/17 та від 12.07.2018р. у справі №914/586/17.

Таким чином, допомога по безробіттю та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу є різними видами відповідальності відповідача, оскільки мають різні правові підстави застосування.

Як зазначає Велика Палата у постанові від 09.07.2018р. у справі №914/1875/17 «…саме оплата за час вимушеного прогулу зменшується, в тому числі, на отриману допомогу по безробіттю, а не навпаки. Вищевказана ч.4 ст.35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", покладена в основу даного позову, не передбачає жодних підстав чи можливостей зменшити суму виплаченого безробітному та вартості наданих соціальних послуг безробітному, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, в тому числі, і на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.»

Посилання апелянта на абз.2 п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року, відповідно до якого при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, не спростовують вищевикладене, а навпаки, підтверджують вказане.

Європейський суд з прав людини у справах "Серявін та інші проти України" і "Трофимчук проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (довід). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Тому, інші заперечення, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вищенаведеного, а тому відхиляються як необґрунтовані.

З огляду на встановлені обставини судова колегія зазначає, що наведені Головного управління ДПС у Миколаївській області у апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення і ухвалення нового рішення, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржниками норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте у відповідності до норм ст. 236, 238 ГПК України із всебічним, повним та об`єктивним дослідженням матеріалів справи в їх сукупності та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування та задоволення вимог апеляційної скарги.

Відтак, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.05.2021р. по справі №915/312/21 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області без задоволення.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати апелянта по сплаті судового збору за її подання і розгляд не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.05.2021р. по справі №915/312/21 - без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова винесена 14.09.2021р., у зв`язку з перебуванням головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів - членів колегії Діброви Г.І. та Принцевської Н.М. у щорічній відпустці з 02.08.2021р. по 10.09.2021р. та перебуванням 13.09.2021р. судді Діброви Г.І. у відряджені.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Принцевська Н.М.

Враховуючи припинення відправлення поштової кореспонденції Південно-західним апеляційним господарським судом, надіслати копію цієї постанови від 14.09.2021р. у справі №915/312/21 на електронні адреси, зазначені учасниками справи (згідно з наявної в матеріалах справи інформації).