РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.09.2021Справа № 910/3152/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР А- ТРЕЙД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАВЕС ПЛЮС"

про стягнення 115 922, 41 грн

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР А- ТРЕЙД" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАВЕС ПЛЮС" (далі - відповідач) про стягнення 114 915, 74 грн, з яких: 99 108, 25 грн основний борг, пеня у розмірі 2 965, 10 грн, штраф у розмірі 9 910, 83 грн, 3% річних у розмірі 741, 28 грн та інфляційні втрати у розмірі 2 190, 29 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що відповідачем порушено умови Договору поставки № 3010-1/20 від 30.10.2020 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений позивачем товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 судом відкрито провадження у справі № 910/3152/21, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; встановлено відповідачу строки для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив (якщо такий буде подано) - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

15.03.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи.

29.03.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 115 922, 41 грн з яких: 99 108, 25 грн основний борг, пеня у розмірі 2 961, 72 грн, штраф у розмірі 9 910, 83 грн, 3% річних у розмірі 740, 43 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 201, 19 грн.

Судом прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог, розцінено її як заяву про збільшення розміру позовних вимог, спір вирішується з її урахуванням.

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідач, у строк, визначений законом, відзиву не надав, ухвалу про відкриття провадження у справі від 04.03.2021 отримав 16.03.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 834.

Згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.10.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР А - ТРЕЙД» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАВЕС ПЛЮС» (далі -замовник) укладено Договір поставки № 3010-1/20, за умовами п. 1.1. якого постачальник зобов`язується постачати та передавати у власність замовника товар на підставі заявлених замовником замовлень на постачання, а замовник зобов`язується приймати цей товар та оплачувати його на умовах, визначених цим договором.

Як встановлено п. 1.2 Договору предметом поставки (товаром) є офісний папір, канцелярські та господарські товари та інше, перелік яких зазначається замовником в замовленнях на постачання.

Кількість та асортимент товару, що поставляється за цим Договором зазначається в кожному окремому замовленні на постачання (п. 2.1 Договору).

Замовник визначає асортимент товару та кількість та направляє заявку на замовлення постачальнику (п. 3.1 Договору).

Постачання товару здійснюється постачальником за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 17-21 (п. 3.3 Договору).

Пунктом 4.2 Договору встановлено, що ціна договору складає вартість замовленого замовником товару згідно з замовленням на постачання. Оплата здійснюється покупцем протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів після приймання товару.

Передача товару засвідчується видатковою накладною за підписом уповноважених осіб сторін (п. 5.2 Договору).

Відповідно до п. 7.3 Договору за несвоєчасну оплату покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 1 % за кожен день прострочення та додатково штраф у розмірі 10 % за прострочення понад 30 календарних днів.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2020 якщо до його строку з боку жодної із сторін не надійшло повідомлення про бажання його розірвати, договір вважається пролонгованим строком ще на 1 календарний рік.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товару на суму 99 108, 25 грн.

Факт поставки підтверджується наступними видатковими накладними:

- № 49574 від 06.11.2020 на суму 91 398, 71 грн;

- № 49725 від 09.11.2020 на суму 7 709, 54 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією № 1 від 19.01.2021, в якій просив відповідача сплати борг у розмірі 99 108, 25 грн у найкоротший термін.

Листом № 46 від 20.01.2021 відповідач повідомив позивача, що у зв`язку з важким фінансовим становищем не має можливості сплати заборгованість у розмірі 99 108, 25 грн, крім того додав гарантійний лист № 45 від 20.01.2021, в якому вказав, що зобов`язується сплати суму борг до 28.02.2021.

Як зазначає позивач, станом на момент звернення до суду відповідачем не сплачено за поставлений позивачем товар суму у розмірі 99 108, 25 грн, у зв`язку з чим останній звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, заперечень не надав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладених між сторонами договорів поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

На підтвердження виконання позивачем своїх зобов`язань за Договорами, останнім було надано підписані сторонами видаткові накладні.

Пунктом 4.2 Договору встановлено, що ціна договору складає вартість замовленого замовником товару згідно з замовленням на постачання. Оплата здійснюється покупцем протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів після приймання товару.

За видатковою накладною № 49574 від 06.11.2020 строк оплати настав - 20.11.2020, за видатковою накладною № 49725 від 09.11.2020 строк оплати настав - 23.11.2020.

Судом встановлено, що товар за вищевказаними накладними був прийнятий відповідачем без жодних зауважень та заперечень щодо кількості та якості.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З матеріалів справи вбачається, що сума основного боргу у розмірі 99 108, 25 грн відповідачем не сплачена.

В свою чергу відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та умов договору, виконання грошового зобов`язання відповідача по сплаті 99 108, 25 грн, станом на момент розгляду справи, настало.

Оскільки, матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем основного боргу, а факт заборгованості відповідача перед позивачем за Договором поставки належним чином доведений та документально підтверджений, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 99 108, 25 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивач просить стягнути із відповідача пеню у розмірі 2 961, 72 грн, штраф у розмірі 9 910, 83 грн, 3 % річних у розмірі 740, 43 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 201, 19 грн. за період з 24.11.2020 по 22.02.2021 (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок 3% річних та інфляційного збільшення від суми основної заборгованості, виконаний позивачем за період з 24.11.2020 по 22.02.2021, є обґрунтованим та вірним, а тому суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення із відповідача 3% річних у розмірі 740, 43 грн та інфляційного нарахування у розмірі 3 201, 19 грн.

Так, позивач просить стягнути із відповідача пеню у розміри 2 961, 72 грн та штраф у розмірі 9 910, 82 грн за період прострочення відповідачем виконання обов`язку по оплаті товару з 24.11.2020 по 22.02.2021 у відповідності до виконаного ним розрахунку.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 1 ст.548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

При цьому, право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов`язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов`язання, визначено ч.2 ст.546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

У ч.4 ст.231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 7.3 Договору за несвоєчасну оплату покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 1 % за кожен день прострочення та додатково штраф у розмірі 10 % за прострочення понад 30 календарних днів.

Отже, оскільки судом встановлено факт невиконання відповідачем обов`язку з оплати поставленого товару, у строк, який погоджений контрагентами у договорі, а прострочення сплати складає більше 30 календарних днів, вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу згідно положень п.7.3 Договору у розмірі 9 910, 82 грн є правомірними.

Суд здійснивши перерахунок пені, за період з 24.11.2020 по 22.02.2021, дійшов висновку, що розрахунок пені здійснено арифметично вірно та у відповідності до договору. У зв`язку з чим, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 961, 72 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідачем письмового відзиву на позов не подано, належними та допустимим доказами обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано, підстав звільнення від обов`язку виконання зобов`язання зі сплати заявленої до стягнення суми не доведено.

Крім того, у заяві від 12.03.2021 позивач просив суд покласти на відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 270, 00 грн.

Ст.126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем долучено до матеріалів справи Договір про надання юридичних послуг (послуг адвоката) № 23/02 від 23.02.2021, який укладено між Адвокатським об`єднанням «ІН - ЮРЕ» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР А - ТРЕЙД» (замовник), додаткову угоду № 1 до Договору про надання юридичних послуг (послуг адвоката) № 23/02 від 23.02.2021, акт приймання передачі наданих юридичних послуг від 11.03.2021, в якому сторони погодили перелік наданих послуг (проаналізовані первинні документи за правочином, підготовка позовної заяви, зібрання доказів по справі - 2 години, вартість - 2 270, 00 грн), платіжне доручення № 323637 від 24.02.2021 про сплату ТОВ «ЦЕНТР А - ТРЕЙД» на користь Адвокатського об`єднання «ІН - ЮРЕ» суми у розмірі 2 270, 00 грн, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 781 від 19.11.2012, ордер про надання правничої (правової) допомоги від 23.02.2021.

Наразі, позивачем подано до матеріалів справи достатньо доказів на підтвердження факту надання адвокатом професійної правничої допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР А - ТРЕЙД» в межах розглядуваної справи на суму 2 270 , 00 грн.

Відповідач заперечень щодо заявлених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 2 270, 00 грн не надав.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. ), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240, 247- 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР А- ТРЕЙД" задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАВЕС ПЛЮС" (04074, м. Київ, вул. Вишгородська, буд. 12, прим. 407-А; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР А - ТРЕЙД" (04073, м. Київ, вул. Куренівська, буд. 18; ) основний борг у розмірі 99 108 (дев`яносто дев`ять тисяч сто вісім) грн 25 коп, пеню у розмірі 2 961 (дві тисячі дев`ятсот шістдесят одну) грн 72 коп, штраф у розмірі 9 910 (дев`ять тисяч дев`ятсот десять) грн 82 коп, 3 % річних у розмірі 740 (сімсот сорок) грн 43 коп, інфляційні нарахування у розмірі 3 201 (три тисячі двісті одну) грн 19 коп, судовий збір у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 07.09.2021.

Суддя М.Є.Літвінова