04.08.2021Справа № 910/5915/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши матеріали
заяви стягувача Фізичної особи-підприємця Горельцева Андрія Володимировича
про ухвалення додаткового рішення
у справі № 910/5915/20
за позовом Фізичної особи-підприємця Горельцева Андрія Володимировича
до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Брокбізнес"
про стягнення 432 551,22 грн.
Представники учасників справи:
від позивача: не з`явилися.
від відповідача: не з`явилися;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Фізична особа-підприємець Горельцев Андрій Володимирович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Брокбізнес" про стягнення 432 551,22 грн., з яких 428 815,24 грн. основного боргу та 3735,98 грн. процентів річних.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 року у справі №910/5915/20 частково задоволено позов Фізичної особи-підприємця Горельцева Андрія Володимировича, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Брокбізнес" (04050, м. Київ, вул. Білоруська, б. 3; ідентифікаційний код 20344871) на користь Фізичної особи-підприємця Горельцева Андрія Володимировича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 428 815 (чотириста двадцять вісім тисяч вісімсот п`ятнадцять) грн. 21 коп. основного боргу, 7 170 (сім тисяч сто сімдесят) грн. 35 коп. 3% річних, 6 539 (шість тисяч п`ятсот тридцять дев`ять) грн. 78 коп. судового збору, в іншій частині в позові відмовлено.

Через відділ діловодства Господарського суду міста Києва 28.12.2020 року надійшла заява б/н від 28.12.2020 року стягувача - Фізичної особи-підприємця Горельцева Андрія Володимировича про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/5915/20 про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 61000,00 грн.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2020 року у зв`язку з відпускою судді Ващенко Т.М. вищевказана заява була передана на розгляд судді Селівону А.М.

Як встановлено судом згідно бази даних "Діловодство спеціалізованого суду" матеріали справи №910/5915/20 були скеровані 14.01.2021 року до Північного апеляційного господарського суду для розгляду апеляційної скарги, поданої відповідачем - Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Брокбізнес" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 року по справі № 910/5915/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 року відкладено вирішення питання про прийняття до розгляду заяви стягувача - Фізичної особи-підприємця Горельцева Андрія Володимировича про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу до повернення матеріалів справи №910/5915/20 до Господарського суду міста Києва.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Брокбізнес" задоволено, рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 року у справі № 910/5915/20 скасовано, ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 17.05.2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою стягувача - Фізичної особи-підприємця Горельцева Андрія Володимировича на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 року у справі № 910/5915/20 відмовлено.

Верховним Судом 28.05.2021 року справа № 910/5915/20 була повернута до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.07.2021 року у справі № 910/5915/20 заяву стягувача - Фізичної особи-підприємця Горельцева Андрія Володимировича про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/5915/20 прийнято до розгляду, судове засідання з розгляду заяви призначено на 04.08.2021 року.

Відповідно до вимог ст. 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Клопотання про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Отже, за приписами ст. 244 ГПК України слідує, що додаткове рішення - це засіб виправлення неповноти основного судового рішення. Через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі його скасувати чи змінити, проте, він має право виправити деякі його недоліки, зокрема неповноту. Неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ч. 3 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України).

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (ч. 4 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України).

В судове засідання з розгляду заяви позивача про ухвалення додаткового рішення 04.08.2021 року уповноважені представники позивача та відповідача не з`явилися.

Про дату, час і місце судового засідання 04.08.2021 року з розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення у справі відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 241.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З метою повідомлення позивача про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення судом, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала господарського суду від 12.07.2021 року була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місця проживання відповідача, а саме: АДРЕСА_1 , та яка співпадає з місцем проживання позивача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте станом на дату проведення судового засідання доказів отримання позивачем ухвали суду від 12.07.2021 року до суду не повернуто.

Судом здійснено запит з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 233, згідно якого встановлено, що станом на 19.07.2021 року поштове відправлення не вручене адресату під час доставки.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місце проживання позивача (заявника) в матеріалах справи відсутні та суду невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того згідно п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) містяться, зокрема, відомості про місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Беручи до уваги конкретні обставини справи, вимоги процесуального законодавства та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на адресу, що відповідає місцезнаходженню відповідача згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про відкладення підготовчого засідання (Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 27.11.2019 у справі 913/879/17, постанові від 21.05.2020 у справі 10/249-10/9, постанові від 15.06.2020 у справі 24/260-23/52-б, постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/18).

Суд зазначає, що сам лише факт не отримання стороною кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу суду про призначення до розгляду заяви у справі для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернута до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду та нереалізації своїх процесуальних прав, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони позивача (заявника) щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

При цьому судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведе, господарський суд зазначає, що позивач як ініціатор розгляду заяви не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалами суду у справі № 910/5915/20 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З огляду на вищевикладене суд констатує, що ним вчинено всі необхідні та можливі заходи з метою встановлення місця проживання позивача та повідомлення його про розгляд заяви позивача про ухвалення додаткового рішення судом.

Будь - яких заяв та клопотань від сторін на час проведення судового засідання 04.08.2021 року до суду не надходило.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вищевикладене, оскільки сторони не скористалися наданими їм процесуальними правами, зокрема, представники сторін не прибули в судове засідання з розгляду заяви по суті 04.08.2021 року, за відсутності клопотань про відкладення судового засідання, суд згідно приписів ч. 4 ст. 244 ГПК України здійснював розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення у справі виключно за наявними матеріалами за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши надані сторонами суду докази, які мають значення для розгляду заяви, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Стаття 16 ГПК України закріплює за учасниками справи право на користування правничою допомогою.

За приписами ст.ст. 123, 126 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських об`єднань та бюро, з надання правничої допомоги щодо ведення справи в суді розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених ст. ст. 129, 130 ГПК України.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 ГПК України).

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, позивачем у поданій суду позовній заяві викладено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 43000,00 грн.

Також до закінчення судових дебатів позивачем 27.11.2020 року було подано через канцелярію суду заяву б/н від 25.11.2020 року про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, згідно якої останній просив суд на підставі ч. 1 ст. 221 ГПК України вирішити питання про судові витрати на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення у справі.

В свою чергу, з аналізу наведеної норми законодавства вбачається, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: не надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказами і доводам, що наводяться сторонами у справі, тобто суд не може діяти на корить будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам господарського судочинства.

Таким чином суд може зменшити розмір витрат на правову допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони, яка і зобов`язана довести не співмірність заявлених опонентом витрат.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 1 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Так, судом встановлено, що позивачем долучено до матеріалів справи докази на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, а саме: копію Договору про надання правової допомоги № 003/01-2020 від 27.01.2020 року, укладеного між Фізичною особою - підприємцем Горельцевим А.В. (клієнт за договором, позивач у справі) та Адвокатським об`єднанням «РО ЛЕКС» (адвокатське об`єднання за договором); копію акту про надання правової допомоги від 24.12.2020 року до Договору про надання правової допомоги № 003/01-2020 від 27.01.2020 року, згідно якого загальна вартість послуг адвокатського об`єднання складає 61 000,00 грн.; копію платіжного доручення № 52 від 24.12.2020 року про перерахування ФОП Горельцевим А.В. на користь Адвокатського об`єднання «РО ЛЕКС» грошових коштів в сумі 61 000,00 грн.; оригінал ордеру серії АІ № 1056113 від 17.09.2020 року та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 8001/10 від 18.07.2019 року на ім`я Остроух М.В.

За твердженням позивача, загальна сума нарахованих останнім до стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи № 910/5915/20, склала 61000,00 грн.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, аналіз статей 123, 126 та 129 Господарського процесуального кодексу України дає підстави дійти беззаперечного висновку, що витрати на професійну правничу допомогу є складовою частиною витрат, що входять до інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому імперативність положень зазначеної норми ГПК України визначає покладення інших судових витрат, зокрема, витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в разі відмови в задоволенні позову на самого позивача.

Як свідчать матеріали справи, під час прийняття рішення у даній справі 15.12.2020 року судом не було вирішено питання судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, що зумовило звернення позивача до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення згідно ст. 244 ГПК України.

Як зазначалось судом вище, за результатами розгляду Північним апеляційним господарським судом апеляційної скарги відповідача Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Брокбізнес" постановою від 16.03.2021 року останню задоволено, скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 року та прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Згідно ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Ухвалою Верховного Суду від 17.05.2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою стягувача - Фізичної особи-підприємця Горельцева Андрія Володимировича на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 року у справі № 910/5915/20 відмовлено.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Горельцева Андрія Володимировича відмовлено повністю, за висновками суду підстави для задоволення заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у відповідності до вимог статей 221, 244 ГПК України відсутні.

Керуючись ст. ст. 123, 126, 129, 221, 244 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні заяви стягувача Фізичної особи-підприємця Горельцева Андрія Володимировича про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Додаткове рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст додаткового рішення складено та підписано 13 вересня 2021 року.

Суддя А.М.Селівон