ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2021 р. Справа№ 910/1714/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Тищенко О.В.

Шаптали Є.Ю.

секретар судового засідання Макуха О.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 15.04.2021

у справі № 910/1714/21 (суддя Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

«Менеджмент Енерго»

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча

компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу

«Запорізька атомна електрична станція»

про стягнення 784 612,01 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Менеджмент Енерго» (далі - ТОВ «Менеджмент Енерго») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (далі - ДП НАЕК «Енергоатом») про стягнення 784 612,01 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором №21008-19/20-121-11-19-08188 від 26.06.2019, відтак просило стягнути з відповідача на свою користь 672 150,00 грн. заборгованості, 65 477,11 грн. пені, 19 281,75 грн. 3% річних та 27 703,15 грн. інфляційних втрат.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому стверджував, що умовами Договору №21008-19/20-121-11-19-08188 від 26.06.2019 не визначено строку оплати частини вартості робіт в розмірі суми ПДВ, а вимога про сплату такої вартості від позивача не надходила, отже обов`язок із сплати виконаних робіт не настав. За твердженнями відповідача, відповідальність замовника за порушення грошового зобов`язання у вигляді пені цим Договором не передбачена.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2021 у справі №910/1714/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Менеджмент Енерго» заборгованість у розмірі 672 150,00 грн., 3% річних у розмір 19 281, 75 грн., інфляційні у розмірі 27 703, 75 грн., судовий збір у розмірі 10 787,02 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 13 748, 23 грн.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення 3% річних у розмір 19 281,75 грн., інфляційних втрат у розмірі 27 703, 75 грн., витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 13 748,23 грн. та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт стверджував, що не оскаржує рішення в частині стягнення основної заборгованості, проте вказував на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи в цій частині, зазначаючи, що оскільки вимога позивача щодо сплати частини вартості робіт в розмірі суми ПДВ до відповідача не надходила, у останнього не виникло обов`язку з оплати частини вартості робіт в розмірі суми ПДВ, що виключає можливість кваліфікувати його дії як порушення виконання зобов`язання. Разом з цим, апелянт вважав, що наведене має принципове значення у встановленні підстав для скасування судового рішення в частині стягнутих сум інфляційних втрат та 3% річних, оскільки за недоведення позивачем обставин щодо прострочення відповідачем зобов`язань з оплати ПДВ за Договором, не можливо кваліфікувати дії останнього як порушення зобов`язання та відповідно, здійснювати нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму ПДВ в розмірі 112 025,00 грн. На переконання апелянта, умови виникнення та строки виконання зобов`язань відповідача щодо оплати виконаних робіт визначені Договором із розмежуванням умов: в частині вартості робіт без врахування суми ПДВ - ціни робіт; в частині вартості робіт в розмірі суми ПДВ. Крім цього, апелянт стверджував про порушення судом вимог процесуального права, якими врегульовані питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу - ст.ст. 126, 129 ГПК України, вказуючи на те, що надані позивачем документи на підтвердження витрат на правничу допомогу в розмірі 30 000, 00 грн. не є безумовною підставою для відшкодування (стягнення) витрат на правничу допомогу в зазначеному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Зокрема, апелянт стверджував, що в Договорі про надання правової допомоги та в Додатковій угоді №1 до нього відсутнє посилання на те, що АО «Всеукраїнська асоціація адвокатів» уповноважено представляти права та законні інтереси саме ТОВ «Менерго» у спорі з відповідачем, що виник з виконання Договору №21008-19 від 10.06.2019/20-121-11-19- 38188 від 26.06.2019. Крім цього, апелянт вважав, що зі змісту акту №АО-0000031 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.12.2020 та платіжного доручення №582 від 24.12.2020 неможливо встановити, за якою саме додатковою угодою надано/сплачено юридичні послуги, що в свою чергу свідчить, що розмір витрат на правову допомогу є непідтвердженим та недоведеним. Також апелянт вказував, що розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження, за предметом спору, характером спірних правовідносин, кількістю учасників та обсягом доказів, дана справа не є складною. Правовідносини з договорів підряду достатньо повно врегульовані нормами ЦК України та ГК України, а отже складання позовної заяви не потребувало додаткового вивчення судової практики в аналогічних справах та не вимагало значних професійних зусиль та навичок, а всі (дві) заяви по суті справи №910/1714/21 складені директором ТОВ «Менерго».

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, повідомив про добровільне часткове виконання відповідачем оскаржуваного рішення, зокрема, сплату 21.04.2021 на банківський рахунок позивача грошових коштів у розмірі 672 150, 00 грн. з зазначеним призначенням: НВПЗ, технічне переоснащення, розробка проектно-кошт. докум., акт №1 від 16.12.2019. договір 21008-19 від 10.06.2019 (20121-11-19-08188) у т.ч. ПДВ - 112 025,00 грн. Крім цього, позивач стверджував, що на виконання п. 4.11 Договору засобами електронної пошти на вказані в Договорі електронні адреси TOB «Менерго» 27.12.2019 направило листи з темою: «Податкова накладна та квитанція» - в яких містились вкладення (скріншот електронного направлення в матеріалах справи): податкова накладна № 71 від 16.12.2019 року; квитанція про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних № від 26.12.2019 року (копії наявні в матеріалах справи), що в свою чергу свідчить про повне виконання позивачем своїх зобов`язань у відповідності до вказаного пункту Договору. На переконання позивача, саме твердження відповідача про визначення строку оплати вартості робіт у розмірі суми ПДВ з моменту пред`явлення вимоги позивачем не може бути прийняте судом до уваги, оскільки зміст п. 2.2 Договору чітко визначає, що така оплата здійснюється після отримання відповідачем від позивача податкової накладної, а не вимоги про сплату. Оскільки факт виконання робіт підтверджено підписами обох сторін актом здачі-приймання виконаних робіт 16.12.2019 (акт здачі-приймання виконаних робіт наявний в матеріалах справи), замовник (відповідач) зобов`язаний був провести оплату до 30.01.2020 включно. Враховуючи, що до вказаної дати виконані позивачем роботи так і не були повністю оплачені, що в подальшому призвело до прострочення оплати та виникнення постійної заборгованості, ТОВ «Менерго» має законне право нараховувати та вимагати сплати відповідачем крім суми основного боргу та нарахованої пені за Договором, суми інфляційного збільшення боргу та 3% річних. Крім цього, позивач вкавзував на підтвердження понесення витрат та факту надання Адвокатським об`єднанням «Всеукраїнська асоціація адвокатів» професійної правничої допомоги, ТОВ «Менерго» надало всі необхідні докази, а саме: копії договору про надання правової допомоги №02/12 від 02.12.2020, додаткової угоди №1 від 20.12.2020, акта здачі прийняття робіт (надання послуг) №АО-0000031 від 22.12.2020 та платіжного доручення №582 від 24.12.2020 з банківською випискою з рахунку позивача (наявні в матеріалах справи). Проте, оскільки суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, суд встановив, шо розмір гонорару, визначений адвокатом TOB «Менерго», є завищеним щодо іншої сторони спору (на що і наполягав відповідач у своїй апеляційній скарзі) та визначив розумними і реальними в даному випадку адвокатські витрати ТОВ «Менерго» у розмірі 15 000,00 гри., та вирішив стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу адвоката пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 13 748,23 грн.

В судове засідання апеляційної інстанції 31.08.2021 з`явились представники сторін, представник відповідача надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення 3% річних у розмір 19 281,75 грн., інфляційних втрат у розмірі 27 703, 75 грн., витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 13 748,23 грн. та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

Представник позивача в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 26.06.2019 між ТОВ «Менеджмент Енерго» (позивач, замовник за договором) та ДП НАЕК «Енергоатом» (відповідач, підрядник за договором) укладено Договір підряду №21008-19/20-121-11-19-08188 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого замовник доручає та зобов`язується оплатити, а підрядник приймає на себе зобов`язання з виконання робіт на тему: «Технічне переоснащення. ВП «Запорізька АЕС», м. Енергодар, Промислова, 133. Навчально-тренувальний центр. Повномасштабний тренажер енергоблоку №5 «Заміна головного моделюючого комп`ютера на ПМТ БЩК енергоблоку №5. Заміна програмного забезпечення систем активної зони (CR), теплогідравлики 1-го контуру (ТН) і термооболонки (СН)» Розробка проектно-кошторисної документації». Код ДКПП - 71.12, далі за текстом - проектно-кошторисна документація, на підставі Технічних вимог (невід`ємний додаток №4 до Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору вартість робіт за цим договором зазначається в протоколі погодження договірної ціни (невід`ємний додаток №1 до Договору) та визначена на підставі договірної ціни (невід`ємний додаток №2 до Договору) та складає: 694 575,00 грн., 138 915,00 грн. ПДВ, разом 833 490,00 грн.

Оплата виконаних робіт здійснюється на підставі акта здачі-приймання виконаних робіт, підписаного обома сторонами, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника протягом 45 (сорока п`яти) календарних днів з дати підписання акта здачі-приймання виконаних робіт. Оплата замовником частини вартості робіт у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від підрядника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку (п. 2.2 Договору).

Положеннями п. 4.11 Договору сторони погодили, що підрядник зобов`язаний надати замовнику податкову накладну за формою, визначеною чинною редакцією наказу Мінфіну №13074 від 13.12.2015, складену в електронній формі з дотриманням умов щодо реєстрації в порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН), шляхом направлення її на дві електронні адреси замовника та протягом терміну, визначеного чинною редакцією ПКУ. Разом з податковою накладною підрядник надає замовнику електронну квитанцію про реєстрацію податкової накладної у ЄРПН.

Договір згідно п. 11.1 вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами та діє до 30.06.2020.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України (п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст.173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За договором підряду в силу приписів ст. 837 ЦК України одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання умов Договору позивачем виконано, а відповідачем прийнято роботи на загальну суму 822 150,00 грн., в тому числі ПДВ в розмірі 137 025,00 грн., що підтверджується актом здачі-приймання проектних робіт №1 від 16.12.2019.

27.12.2019 позивачем на електронні адреси відповідача та направлені податкова накладна №71 від 16.12.2019 та квитанція про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних від 26.12.2019, в ЄРПН зареєстровано за №.

В свою чергу, відповідачем сплачено позивачу за виконані на підставі Договору роботи 150 000,00 грн., а саме: 100 000,00 грн. - 27.04.2020 та 50 000,00 грн. - 18.05.2020, що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача.

За змістом банківських виписок, вказані суми були сплачені з урахуванням ПДВ у розмірі 8 333,33 грн. та 16 666,67 грн. відповідно.

За змістом до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 ЦК України та п. 2.2 Договору у відповідача наявна заборгованість з оплати виконаних позивачем за Договором робіт у розмірі 672 150,00 грн., з яких ПДВ складає 112 025,00 грн., а строк виконання такого зобов`язання на момент звернення позивача із позовною заявою до суду настав.

Умовами Договору визначено строк оплати вартості робіт протягом 45 (сорока п`яти) календарних днів з дати підписання акта здачі-приймання виконаних робіт, а враховуючи, що акт здачі-приймання проектних робіт №1 від 16.12.2019 підписаний замовником 16.12.2019, то не пізніше 30.01.2020 частина вартості робіт в розмірі суми ПДВ підлягала оплаті після отримання замовником податкової накладної, податкова накладна отримана відповідачем 27.12.2019, то не пізніше 28.12.2019.

Твердження відповідача (апелянта) про визначення строку оплати вартості робіт в розмірі суми ПДВ з моменту пред`явлення вимоги позивачем вірно відхилена судом першої інстанції, адже за змістом п. 2.2 Договору така оплата здійснюється після отримання відповідачем від позивача податкової накладної, а не вимоги про сплату.

Оскільки матеріалами справи підтверджено й відповідачем (апелянтом) не спростовано факту неналежного виконання ним взятого на себе обов`язку по сплаті на користь позивача заборгованості за виконані за Договором роботи в розмірі 672 150,00 грн., з яких ПДВ складає 112 025,00 грн., заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості з урахуванням ПДВ підлягає стягнення на його користь, відповідно позов в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

Позивачем також нараховано та заявлено до стягнення 65 477,11 грн. пені, 19 281,75 грн. 3% річних та 27 703,15 грн. інфляційних втрат, нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання за загальний період з 30.01.2020 по 24.12.2020.

Учасники господарських відносин в силу приписів ст. 216 ГК України несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (п. 1 ст. 218 ГК України).

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України ).

В силу приписів ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Проте, як встановлено матеріалами справи, сторонами в письмовій формі Договір щодо забезпечення виконання зобов`язань у вигляді неустойки (пені, штрафу) не укладався, розмір пені Договором або актом цивільного законодавства у спірних правовідносинах сторін також не встановлено, відповідно й відсутні підстави для нарахування пені за порушення зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 65 477,11 грн. не підлягають задоволенню.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, враховуючи відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат у заявленому до стягнення розмірі, відповідно про задоволення позову в цій частині.

Під час розгляду справи апеляційним судом позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 30 000, 00 грн.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом (ч. 8 ст. 129 ГПК України) на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ст. 126 ГПК України).

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. В зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих положень необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів на підтвердження фактичного здійснення таких витрат учасником справи.

Витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядку. Дія цього Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом.

Визначення договору про надання правової допомоги також міститься в ст.1 вказаного Закону, відповідно до якої договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано главою 63 ЦК України. Зокрема, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, які встановлені договором (ст. 903 ЦК України ).

Положеннями ст. 632 ЦК України врегульовано поняття ціни договору, зокрема, визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

За змістом ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При цьому, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв

Таким чином, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Як встановлено матеріалами справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії Договору про надання правової допомоги №02/12 від 02.12.2020, Додаткової угоди №1 від 20.12.2020, акта здачі прийняття робіт (надання послуг) №АО-0000031 від 22.12.2020 та платіжного доручення №582 від 24.12.2020 з банківською випискою з рахунку позивача.

Так, 02.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Менеджмент Енерго» (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Всеукраїнська асоціація адвокатів» (адвокатське об`єднання) укладено Договір про надання правової допомоги №02/12, відповідно до якого адвокатське об`єднання, на підставі звернення клієнта, приймає на себе зобов`язання з надання наступної правової допомоги, зокрема, надає клієнту консультації та юридичні послуги щодо представництва та захисту інтересів останнього перед фізичними особами, органах нотаріату, в органах державної влади та місцевого самоврядування, структурних підрозділах прокуратури України, в органах внутрішніх справи, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України, державної виконавчої служби, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також в місцевих загальних судах, апеляційних судах, місцевих адміністративних судах (місцевих загальних судах як адміністративних та окружних адміністративних судах), апеляційних адміністративних судах, місцевих господарських судах, Верховному Суді (в тому числі у Великій Палаті, Касаційному адміністративному суді, Касаційному господарському суді, Касаційному цивільному суді, Касаційному кримінальному суді) Вищому адміністративному суді, зокрема у цивільних, кримінальних, господарський та адміністративних справах, у справах про адміністративні правопорушення, у справах окремого та наказного провадження, в кримінальному провадженні, під час досудового та судового слідства, в тому числі оскарження дій та бездіяльності службових та посадових осіб. Представляє клієнта з усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу, потерпілому, третій особі, свідку, заявнику, скаржнику, у тому числі з правом пред`явлення позову, зміни підстави або предмету позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, пред`явлення зустрічного позову, подання заяв та скарг, укладення мирової угоди на будь-якій стадії процесу, вимагати виконання судового рішення, оскарження рішення, постанов і ухвал суду в апеляційній та касаційній інстанції, одержання, рішень, ухвал, виконавчого листа, наказу та пред`явлення його до виконання: підписувати та подавати документи, зокрема будь-які заяви (в тому числі позовні заяви, апеляційні та касаційні скарги), клопотання, відводи, заперечення, скарги, уточнення, пояснення, запити, звернення, повідомлення, докази та інше; вести попередні переговори та узгоджувати процесуальні питання; отримувати документи, в тому числі відповіді, довідки, свідоцтва, витяги, виписки, рішення, ухвали, постанови, заочне рішення тощо, а також їх копії; сплачувати від імені клієнта державне мито, судовий збір та інші необхідні платежі; вчиняти інші дії в інтересах клієнта не передбачених даним договором.

20.12.2020 між адвокатським об`єднанням та клієнтом укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання правової допомоги №02/12 від 02.12.2020, в якій сторони погодили, що розмір адвокатського гонорару включає в себе наступні послуги: консультації - усна, з вивченням документів вартістю 3 000,00 грн., підготовка аналітичної довідки щодо судової практики вартістю 1 000,00 грн., додаткові усні консультації (шість консультації) вартістю 6 000,00 грн.; справи по ГПК - складання позовної заяви вартістю 15 000,00 грн., складання додаткових документів в межах судової справи (заяви, клопотання) вартістю 3 000,00 грн. та ознайомлення з матеріалами судової справи вартістю 2 000,00 грн.

Відповідно до акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №АО-0000031 від 22.12.2020 адвокатським об`єднанням надано, а клієнтом прийнято послуги на підставі Договору про надання правової допомоги №02/12 від 02.12.2020 на загальну суму 30 000,00 грн., які повністю сплачені ТОВ «Менеджмент Енерго» Адвокатському об`єднанню «Всеукраїнська асоціація адвокатів», що підтверджується випискою по особовому рахунку позивача та платіжним дорученням №582 від 24.12.2020.

При цьому, надані позивачем Договір, акт виконаних робіт (наданих послуг), рахунок на оплату та платіжне доручення не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічна правова позиція наведена в додатковій постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, а також неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, за приписами ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як встановлено матеріалами справи, у відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти згаданих витрат на правову допомогу, вказуючи, що вони є неспівмірними, необґрунтованими та непропорційними до предмета спору.

Врахувавши вказані заперечення, а також надані позивачем документи, суд першої інстанції встановив, що з останніх не вбачається витрат в розмірі 30 000,00 грн., а враховуючи предмет та підстави позовних вимог у справі №910/1714/21, обставини даної справи та її складність, вважав розумними та реальними в даному випадку витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000, 00 грн., які задовольнив пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Посилання апелянта на те, що в Договорі про надання правової допомоги та в Додатковій угоді №1 до нього відсутнє посилання на те, що АО «Всеукраїнська асоціація адвокатів» уповноважено представляти права та законні інтереси саме ТОВ «Менерго» у спорі з відповідачем, який виник з виконання Договору №21008-19 від 10.06.2019/20-121-11-19- 38188 від 26.06.2019, не заслуговують на увагу, адже відсутність посилання як в Договорі про надання правової допомоги, так й Додатковій угоді до нього на конкретний договір, за яким між сторонами виник спір, не свідчить про неузгодження між АО та клієнтом повноважень першого на представлення інтересів останнього саме у даному спорі за спірним договором та про ненадання таких послуг.

Разом з цим, слід зазначити, що укладений між АО та клієнтом Договір про надання правової допомоги містить перелік послуг, які АО надає клієнту, а в Додатковій угоді № 1 узгоджено розмір адвокатського гонорару за конкретні послуги, які були надані позивачу.

Твердження позивача про те, що зі змісту акту №АО-0000031 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.12.2020 та платіжного доручення №582 від 24.12.2020 неможливо встановити, за якою саме додатковою угодою надано/сплачено юридичні послуги, що в свою чергу свідчить, що розмір витрат на правову допомогу є непідтвердженим та недоведеним, відхиляються апеляційним судом, оскільки вони містять посилання на договір, в якому сторонами узгоджено, які саме послуги надаються, а в Додатковій угоді до вказаного Договору конкретизовано ці послуги та їх вартість.

Підписання позовної заяви та відповіді на відзив директором позивача, на що посилався апелянт, з огляду на наявність інших документів та відсутність доказів наявності у директора товариства спеціальних знань в галузі права не може свідчити про те, що послуги з професійної правничої допомоги за відповідним договором, зокрема, щодо складання та підготовки цих документів, не надавались адвокатським об`єднанням позивачу .

Доводи апелянта про безпідставне включення у вартість послуг ознайомлення з матеріалами справи, додаткових усних консультацій є необґрунтованими, оскільки виходячи із конкретних обставин справи, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

При цьому, слід зазначити, що визначаючи розумними та реальними в даному випадку витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000, 00 грн. із заявлених 30 000, 00 грн., суд першої інстанції врахував предмет та підстави позовних вимог у справі №910/1714/21, обставини даної справи та її складність, а відтак правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 13 748, 23 грн. витрат на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2021 у справі № 910/1714/21 - без змін.

Матеріали справи №910/1714/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.09.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді О.В. Тищенко

Є.Ю. Шаптала