ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2021 справа № 914/1814/21

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., за участі секретаря судового засідання Прокопів І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», м.Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства «Енергія-Новояворівськ», м.Новояворівськ, Яворівський район, Львівська область

про стягнення 46 083,69 грн.

За участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Олійник А.Р. - адвокат (ордер на надання правничої (правової) допомоги серія ВС №1091746 від 12.08.2021).

Процес.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства «Енергія-Новояворівськ» про стягнення 46 083,69 грн заборгованості, з яких 40 000,00 грн основний борг (РКО), 2 153,88 грн пеня, 2 900,17 грн інфляційні нарахування, 1 029,64 грн 3% річних.

Ухвалою суду від 29.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, задоволено клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 12.07.2021.

Ухвалою суду від 12.07.2021 відкладено судове засідання для розгляду справи по суті на 30.08.2021.

30.08.2021 представником відповідача подано заяву (вх.№3457/21) про визнання позову та відстрочення виконання рішення на один рік з дня його ухвалення.

Позивач явки повноважного представника в судове засідання 30.08.2021 для розгляду справи по суті не забезпечив, проте, 19.08.2021 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява (вх.№19376/21) в якій просить суд розглядати справу за його відсутності по наявним у справі матеріалам.

Представник відповідача в судове засідання 30.08.2021 для розгляду справи по суті з`явився, в судовому засіданні підтримав подану заяву про визнання позову та відстрочення виконання рішення.

Згідно частин 1 та 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Суд вважає, що ним було виконано вимоги Господарського процесуального кодексу України стосовно належного повідомлення учасників справи про час і місце розгляду справи. Враховуючи належне повідомлення позивача про дату судового засідання, беручи до уваги заяву представника позивача про розгляд справи без його участі, достатність документів наявних у матеріалах справи для вирішення спору по суті, суд не вважає відсутність представника позивача перешкодою для вирішення спору по суті.

Відводів складу суду та секретарю судового засідання сторонами не заявлено.

У судовому засіданні 30.08.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору та правова позиція сторін.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26.07.2019 року між позивачем (згідно з договором - банк) та відповідачем (згідно з договором - клієнт) було укладено договір комплексного банківського обслуговування №27133345 (розділ I) (надалі по тексті - ДКБО), який є договором про внесення змін до наступних договорів, що укладені між сторонами: 1. Договір банківського рахунку №3/939 від 29.12.2014 року; 2. Договір банківського рахунку №6/939 від 29.12.201 року; 3. Договір банківського рахунку №5/939 від 29.12.2014 року. Відповідно до умов якого позивач надає послуги щодо обслуговування рахунків відповідача, послуги щодо відкриття та обслуговування інших рахунків відповідача за надання позивачем інших послуг відповідачу відповідно до умов, викладених в цьому ДКБО.

На підставі заяви про відкриття рахунку умовного зберігання (ескроу) відповідачу (клієнту 29.07.2019 відкрито рахунок умовного зберігання (ескроу) у гривнях. Згідно зазначеного договору та розділу V Правил Банк зобов`язувався відкрити клієнту рахунок ескроу, приймати та зараховувати на нього грошові кошти, отримані від клієнта та/або від третіх осіб, та перераховувати такі кошти бенефіціару (оператору ринку) або повернути такі кошти клієнту на умовах та за настання підстав, передбачених цим розділом Правил, а клієнт зобов`язувався здійснити оплату таких послуг Банку згідно з тарифами в порядку, визначеному договором (пп.4 та 20.8. Правил).

Однак, відповідач свої зобов`язання щодо оплати за надані послуги з комплексного банківського обслуговування за договором №27133345 від 26.07.2019 року не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 40 000,00 грн за надані послуги (РКО).

У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором комплексного банківського обслуговування №27133345 від 26.07.2019 року, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить стягнути з відповідача 46 083,69 грн, з яких 40 000,00 грн заборгованість за РКО, 2 153,88 грн пеня, 2 900,17 грн інфляційні нарахування, 1 029,64 грн 3% річних.

08.07.2021 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява (вх.№15942/21) в якій останній зазначає, що ним у позовній заяві допущено описку, а саме зазначено про стягнення з відповідача 1 029,64 - штрафу 3%, замість 1 029,64 - 3% річних.

Позиція відповідача.

Відповідач подав заяву про визнання позову та відстрочення виконання рішення (вх.№3457/21). У поданій заяві відповідач визнає позовні вимоги у справі №914/1814/21 за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства «Енергія-Новояворівськ» про стягнення заборгованості у розмірі 46 083,69 грн та просить суд відстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області у справі №914/1814/21 на один рік з дня ухвалення такого рішення.

Обставини встановлені судом.

26.07.2019 між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (надалі по тексту рішення - позивач, згідно з договором - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства «Енергія-Новояворівськ» (надалі по тексту рішення - відповідач, згідно з договором - клієнт) було укладено договір комплексного банківського обслуговування №27133345 (розділ I) (надалі по тексті - договір/ДКБО), який є договором про внесення змін до наступних договорів, що укладені між сторонами: 1. Договір банківського рахунку №3/939 від 29.12.2014 року; 2. Договір банківського рахунку №6/939 від 29.12.201 року; 3. Договір банківського рахунку №5/939 від 29.12.2014 року.

Згідно з п.1. договору, цей ДКБО є договором про внесення змін до договорів банківського рахунку та змінює умови надання банківських послуг клієнту, що були визначені договорами банківського рахунку, зокрема обслуговування таких рахунків: НОМЕР_1, НОМЕР_2; НОМЕР_3; НОМЕР_4; НОМЕР_1.

Відповідно до п.2. договору сторони домовились, що банк надає послуги щодо обслуговування вищезазначених рахунків клієнта, послуги щодо відкриття та обслуговування інших рахунків клієнта та надання банком інших послуг клієнту відповідно до умов, викладених в цьому ДКБО.

Згідно п.3. договору ДКБО є укладений сторонами відповідно до ст. 634 Цивільного кодексу України та складається з:

1) цього документу - розділу І договору комплексного банківського обслуговування, який підписаний сторонами і шляхом підписання якого клієнт приєднався до Правил і Тарифів Банку;

2) Правил комплексного банківського обслуговування клієнтів великого корпоративного бізнесу АТ «Ощадбанк» (в тому числі учасників ринку електричної енергії) - розділ II договору комплексного банківського обслуговування (далі - Правила), які є невід`ємною частиною ДКБО;

3) Тарифів Банку, які є невід`ємною частиною ДКБО;

4) додаткових договорів (угод) до ДКБО, що містять посилання на нього, укладені сторонами.

Обираючи такий спосіб укладення ДКБО, сторони підтверджують, що Правила і Тарифи не потребують проставлення додаткових підписів обох сторін та/або скріплення відбитками їх печаток.

Відповідно до п.5. договору діючими/актуальними/чинними Правилами та Тарифами вважатимуться сторонами ті, що оприлюднені банком на офіційному сайті банку в мережі інтернет - httр://www.oschadbank.ua.

На файли Правил та Тарифів, розміщені на сайті банку, накладається кваліфікований електронний підпис уповноваженої особи банку та кваліфікована електронна печатка, що за правовим статусом прирівнюється до печатки банку, із позначками часу, доданими до них в порядку, визначеному законодавством України.

За наявності спору між сторонами щодо змісту Правил або Тарифів, інформації про їх зміну |чи скасування сторони повинні посилатися на зміст таких документів, який міститься в електронних файлах, які засвідчені кваліфікованим електронним підписом уповноваженої особи банку та кваліфікованою електронною печаткою, що за правовим статусом прирівнюється до печатки банку, із позначками часу, доданими до них в порядку, визначеному законодавством України. Електронні підписи та цілісність документів можуть бути перевірені, в тому числі, за допомогою онлайн сервісу перевірки кваліфікованого електронного підпису на офіційному веб-сайті Центрального засвідчувального органу Міністерства юстиції України: http://czo.gov.ua/verify.

Правила та Тарифи розміщені на інформаційних стендах в доступних для клієнтів приміщеннях установ банку та на сайті банку в електронній формі, в тому числі в файлах, які доступні для вільного копіювання засобами сайту баннку та збереження на комп`ютерній техніці будь-якої особи.

Підписанням цього документу клієнт підтверджує, що самостійно отримав файли, які містить чинну редакцію Правил та Тарифів, шляхом копіювання з сайту банку та перевірив електронні підписи та цілісність документів за допомогою онлайн сервісу перевірки кваліфікованого електронного підпису на офіційному веб-сайті Центрального засвідчувального органу Міністерства юстиції України: http://czo.gov.ua/verify.

Згідно п.6. договору клієнт несе відповідальність за дотримання умов ДКБО, в тому числі користувачами СДО, які діють за його дорученням та/або від його імені.

У матеріалах справи наявна заява про відкриття рахунку умовного зберігання (ескроу), згідно якої відповідачу 29.07.2019 відкрито рахунок умовного зберігання (ескроу) у гривнях.

Згідно Тарифів банку щомісячне обслуговування рахунку умовного зберігання (ескроу) становить 2 000,00 грн, строк оплати комісії до 5 (п`ятого) банківського дня місяця наступного за місяцем надання послуги.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру №16/2-10/4300 від 25.08.2020 на оплату послуг з РКО.

У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач звертався до відповідача з листом-вимогою №16/2-10/3260 від 28.05.2021 у десятиденний строк погасити заборгованість перед позивачем в розмірі 46 083,69 грн, з яких 40 000,00 грн заборгованість за РКО, 2 153,88 грн пеня, 2 900,17 грн інфляційні нарахування, 1 029,64 грн 3% річних.

Проте відповідач залишив дану претензію без відповіді та задоволення.

Станом на день розгляду справи, докази сплати відповідачем заявленої до стягнення суми боргу, у матеріалах справи відсутні.

В ході розгляду даної справи відповідач повністю визнав позовні вимоги, про що подав відповідну заяву.

Висновки суду.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір комплексного банківського обслуговування №27133345 від 26.07.2019 року (надання послуг).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина 1 статті 901 Цивільного кодексу України).

У матеріалах справи наявна заява про відкриття рахунку умовного зберігання (ескроу), згідно якої відповідачу 29.07.2019 відкрито рахунок умовного зберігання (ескроу) у гривнях.

Факт виконання позивачем своїх зобов`язань по договору комплексного банківського обслуговування №27133345 від 26.07.2019 року підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою за період з 06.08.2019 по 01.05.2021.

Позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру №16/2-10/4300 від 25.08.2020 на оплату послуг з РКО на суму 24 000,00 грн. Факт надіслання вказаного рахунку-фактури на адресу відповідача підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (штрихкодовий ідентифікатор 218) від 26.08.2020 та вручено відповідачу 01.09.2020.

Станом на 01.05.2021 у відповідача існує заборгованість з оплати основного боргу (РКО) за надані послуги по договору комплексного банківського обслуговування №27133345 від 26.07.2019 на загальну суму 40 000,00 грн.

У відповідності із статтею193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно часини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач звертався до відповідача з листом-вимогою №16/2-10/3260 від 28.05.2021 у десятиденний строк погасити заборгованість перед позивачем в розмірі 46 083,69 грн, з яких 40 000,00 грн заборгованість за РКО, 2 153,88 грн пеня, 2 900,17 грн інфляційні нарахування, 1 029,64 грн 3% річних.

Факт надсилання вказаного листа-вимоги підтверджується наявними в матеріалах справи: поштовою накладною №037 від 31.05.2021; описом вкладення у цінний лист від 31.05.2021; фіскальним чеком №0317 від 31.05.2021. Проте, відповідач залишив дану претензію без відповіді та задоволення.

Суд перевірив розрахунок пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат, та встановив, що позивачем пеня в сумі 2 153,88 грн, три проценти річних в сумі 1 029,64 грн та інфляційні втрати в сумі 2 900,17 грн нараховані правильно.

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення 46 083,69 грн заборгованості, з яких 40 000,00 грн основний борг (РКО), 2 153,88 грн пеня, 2 900,17 грн інфляційні нарахування, 1 029,64 грн 3% річних є обґрунтованими.

Відповідач у заяві про визнання позову повністю визнав позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості у розмірі 46 083,69 грн.

Відповідно до частини 1 статті 191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно частини 3 статті 191 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Слід зазначити, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб.

Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення заборгованості на загальну суму 46 083,69 грн підлягають задоволенню.

Щодо заяви відповідача про відстрочення виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 239 Господарського процесуального кодексу України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Конституційний Суд України у рішенні № 5-пр/2013 від 26.06.2013 вказав, що розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Згідно з частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Конвенції, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно з якою «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру», а у системному розумінні цієї норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

У постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 905/2953/17 зазначено: «На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України», заява № 6962/02). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції («Корнілов та інші проти України», заява № 36575/02, ухвала від 07.10.2003. Таким чином, питання про відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення».

Відстрочення виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання відстрочення виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.

У постанові Верховного Суду від 15.06.2018р. у справі №917/138/16 зазначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи. При цьому, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Заява про відстрочення виконання рішення суду на один рік з дня ухвалення такого рішення обґрунтована наявністю обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення, а саме: через арешт коштів на рахунках відповідача в межах виконавчого провадження у ВП №59756457 від 13.08.2019, через передачу майнового комплексу відповідача в управління третій особі (ТзОВ «Нафтогаз Тепло»).

Слід зазначити, що обов`язковою умовою надання відстрочки є, зокрема, не тільки обставини, підтверджені належними доказами щодо об`єктивної неможливості виконати рішення суду у строк, які до того ж, мають бути винятковими, але й реальна можливість виконання такого рішення в подальшому.

Суд звертає увагу на ту обставину, що при вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, оскільки невиконання рішення суду порушує також і матеріальні інтереси позивача, що може призвести до негативних наслідків для нього.

Слід зазначити, що фінансове становище стягувача, у свою чергу залежить і від ступеня виконання заявником рішення у даній справі.

Необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Проте, суд зазначає, що заявником не додано до матеріалів справи доказів на підтвердження можливості виконання рішення суду у даній справі в майбутньому, у разі задоволення заяви про відстрочення виконання рішення. Заявник посилається на неможливість виконання рішення за вищезазначеним договором через арешт коштів на рахунках відповідача в межах виконавчого провадження у ВП №59756457 від 13.08.2019 та через передачу майнового комплексу відповідача в управління третій особі (ТзОВ «Нафтогаз Тепло»), утім не надає жодних документальних підтверджень того, що таке фінансове становище поліпшиться найближчим часом, що дасть змогу боржнику виконати рішення суду у даній справі. Розглядувана заява місить лише доводи та припущення заявника, які жодним належним доказом не підтверджуються.

Відповідач не обґрунтував належними, достовірними, допустимими доказами винятковість обставин, що ускладнять виконання рішення суду. Не подав доказів, які підтверджують можливість виконання рішення суду в майбутньому.

Як позивач так і відповідач несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та однакові ризики. Відтак, невиконання відповідачем зобов`язань з оплати наданих послуг може негативно відобразитись на господарській діяльності позивача.

Саме лише посилання відповідача на неможливість виконання рішення суду через арешт коштів на рахунках відповідача в межах виконавчого провадження у ВП №59756457 від 13.08.2019 та через передачу майнового комплексу відповідача в управління третій особі (ТзОВ «Нафтогаз Тепло») не може бути підставою для задоволення заяви про відстрочення рішення.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги відсутність будь-яких доказів в обґрунтування обставин, на які відповідач покликається, як на підставу для відстрочення виконання рішення суду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про відстрочення виконання рішення.

Водночас, відповідач не позбавлений права на звернення із заявою про відстрочення виконання рішення, за умови подання належних, допустимих, достовірних та вірогідних доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує підставу для відстрочення.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними, доказами наявність правових підстав для задоволення його позовних вимог, внаслідок чого суд вирішив позов задовольнити повністю.

Розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2 270,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № (#01) від 31.05.2021.

Згідно частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Зважаючи на положення частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, позивач має право на повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, за умови подання ним до суду відповідного клопотання, як це передбачено статтею 7 Закону України «Про судовий збір».

Отже з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача 50 % сплаченого останнім при поданні позову судового збору.

Керуючись статтями 4, 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 130, 191, 236-238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства «Енергія-Новояворівськ» (81053, Львівська область, Яворівський район, м.Новояворівськ, вул.Б.Пасічника, буд.1; ідентифікаційний код 32789941) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (01001, м.Київ, вул.Госпітальна, буд.12-Г; ідентифікаційний код 00032129) 40 000,00 грн заборгованості за РКО, 2 153,88 грн пені, 2 900,17 грн інфляційних нарахувань, 1 029,64 грн 3% річних та 1 135,00 грн судового збору.

3. Наказ видати згідно статті 327 Господарського процесуального кодексу України після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, встановлені статтями 256-258 Господарського процесуального кодексу України.

Інформація щодо руху справи розміщена в мережі Інтернет на інформаційному сайті за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua та на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua.

Повний текст рішення

складено 06.09.2021

Суддя Ю.О. Сухович