ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2021 р. Справа№ 910/13115/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Станіка С.Р.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання Макуха О.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Київської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва

від 25.02.2021 (повний текст рішення складено 11.03.2021)

у справі № 910/13115/20 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Закритого акціонерного товариства «Спіка»

до Київської міської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання бездіяльності незаконною та визнання укладеною

додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Закрите акціонерне товариство «Спіка» (далі - ЗАТ «Спіка», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач) про визнання бездіяльності незаконною та визнання укладеною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що дотримуючись визначеного ст. 33 Закону України «Про оренду землі» порядку, позивач вчинив дії та подав орендодавцеві необхідні документи для поновлення Договору оренди, проте орендодавець не повідомив орендаря про наявність заперечень та про прийняте рішення з цього питання, а орендар й після закінчення строку дії Договору оренди продовжує належно виконувати свої обов`язки за Договором оренди та користуватись орендованою земельною ділянкою, тому позивач на підставі ст. 33 Закону України «Про оренду землі» просив визнати бездіяльність Київської міської ради незаконною та визнати укладеною Додаткову угоду до Договору оренди земельної ділянки від 13.09.2005 за № 75-6-00230 (про поновлення) з моменту набрання чинності судового рішення на умовах, визначених Додатковою угодою, в редакції, наведеній у прохальній частині.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 позовні вимоги задоволено повністю. Визнано незаконною бездіяльність Київської міської ради. Визнано укладеною Додаткову угоду до Договору оренди земельної ділянки від 13.09.2005 за №75-6-00230 (про поновлення) з моменту набрання чинності судового рішення на умовах, визначених Додатковою угодою в наступній редакції:

«Додаткова угода

про поновлення договору оренди земельної ділянки

місто Київ,

Київська міська рада, ідентифікаційний код юридичної особи: 22883141, місцезнаходження: місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36 - далі у тексті «Орендодавець», в особі Київського міського голови Кличка Віталія Володимировича, який проживає за адресою: місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 21, квартира 8, та діє на підставі ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» - з однієї сторони, та

Закрите акціонерне товариство «Спіка», ідентифікаційний код юридичної особи: 13677750, місцезнаходження: місто Київ, провулок Чугуївський, будинок 19-А, номер запису про державну реєстрацію 5 від 04.05.2005 року) - далі у тексті - «Орендар», в особі директора Данильчука Миколи Яковича, який проживає за адресою: місто Київ, вулиця Миколи Ушакова, будинок 34, квартира 117, який діє на підставі Статуту, - з другої сторони, на підставі статті 792 Цивільного кодексу України, статті 33 Закону України «Про оренду землі», пункту 9.11 Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 №241/2463, уклали цю Додаткову угоду (далі у тексті - Угода) про таке:

1. Поновити на 3 (три) роки Договір оренди земельної ділянки, укладений між Орендодавцем та Орендарем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. 08.09.2005 року по реєстру за №642, та зареєстрованого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 13.09.2005 року за №75-6-00230, строк дії якого закінчився.

2. Інші умови Договору залишаються без змін.

3. Дана Угода набуває чинності з моменту реєстрації права оренди відповідно до статті 17 Закону України «Про оренду землі» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

4. Усі спори, пов`язані з виконанням умов цієї Угоди, вирішуються судами України, при неможливості досудового врегулювання спорів, що виникають при виконанні умов цієї Угоди.

5. Ця Угода є невід`ємною частиною Договору і складена у двох примірниках: один примірник для Орендодавця, один - для Орендаря.

6. Орендодавець - Київська міська рада.

7. Орендар - Закрите акціонерне товариство «Спіка»

Стягнуто з Київської міської ради на користь Закритого акціонерного товариства «Спіка» 4 204,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Київська міська рада оскаржила його в апеляційному порядку, просила скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, вимога Головного управління щодо надання необхідних даних для підготовки відповідного проекту рішення спрямована на виконання приписів ч. 2 с. 20 Регламенту розгляду питань щодо набуття та реалізації права користування землею в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради № 457/1867 від 15.07.2004, жодним чином не може свідчити про надання орендодавцем (Київською міською радою) будь-якої згоди чи прояву наміру поновити укладений договір оренди, що в свою чергу спростовує твердження позивача та висновок суду щодо «виправданого очікування» з огляду на листування між позивачем та Головним управлінням та відсутністю письмових заперечень відповідача, які могли бути сформовані лише на підставі відповідного проекту рішення, підготовленого Головним управлінням у відповідності до вимог згадуваного Регламенту. Апелянт вважав,що судом також не враховано, що приписи зазначеного Регламенту містять положення про те, що право користування земельною ділянкою виникає на підставі відповідного рішення Київської міської ради та не містить жодної норми про поновлення договору оренди земельної ділянки за «мовчазною згодою». Наведене, за твердженнями апелянта, кореспондується з висновками, викладеними в п. 2.17 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», відповідно до яких «Судам слід враховувати, що до спірних правовідносин має застосовуватися саме та редакція закону, яка була чинною на дату, з якої виникло переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки. При цьому, якщо відповідні правовідносини виникли між сторонами до внесення змін Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (набрав чинності з 12.03.2011) до ст. 33 Закону України «Про оренду землі», судам слід брати до уваги, що попередня редакція зазначеної норми Закону не передбачала автоматичного поновлення договорів оренди землі. Реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності пов`язувалася з наявністю відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування». Оскільки Київська міська рада не ухвалювала рішення про поновлення дії Договору оренди, апелянт рахував, що Договір припинив свою дію 12.09.2008. Наведене, на переконання апелянта, свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції приписів ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та незастосування норм матеріального права у Регламенті розгляду питань щодо набуття та реалізації права користування землею в м. Києві, які піддягали застосуванню у 2008 році. Крім цього, апелянт стверджував, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував правових висновків щодо застосування приписів ч.6 ст. 33 Закону України «Про рейду землі», висновків в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, в постанові від 22.09.2020 у справі № 159/5756/18, відповідно до якої до кола обставин, які підлягають доказуванню в даному спорі, також входить встановлення факту належного користування позивачем орендованою земельною ділянкою, що не було виконано позивачем, адже належним виконанням умов укладеного Договору є саме завершення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта будівництва, доказів на підтвердження чого позивачем не надано. Зокрема, місцевий суд не надав належної оцінки доводам відповідача, що матеріали справи не містять достатніх та допустимих доказів виконання позивачем інших, від наведених у позовній заяві та зазначених у пункті 8.4 Договору зобов`язань, окрім сплати орендних платежів, відтак свідчить про неналежне виконання позивачем своїх зобов`язань та недоведенням вжиття всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язань тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, стосовно не врахування судом вимог ст. 20 Регламенту розгляду питань щодо набуття та реалізації права користування землею в м. Києві, зазначив, що судом було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), у якої витребувано та оглянуто в судовому засіданні оригінал кадастрової справи щодо спірної земельної ділянки, яка містила також Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки і Технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування, який не долучався до справи, а тому позивач просив долучити його до матеріалів справи саме апеляційним судом. За твердженнями позивача, факт не завершення позивачем будівництва об`єкта нерухомості, не може свідчити про неналежне виконання позивачем обов`язків за договором оренди, адже умови п.8.4 Договору оренди не містять вимог щодо закінчення будівництва протягом строку дії Договору оренди, а передбачають завершення забудови земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку. При цьому, позивач вказував, що матеріали справи не містять жодних доказів звернення відповідача до позивача про порушення останнім умов договору, зокрема, щодо використання земельної ділянки не за цільовим призначенням або щодо не завершення будівництва у визначений Договором строк, або звернення з відповідним позовом до суду за захистом порушених прав та інтересів. Крім цього, позивач стверджував про вчинення ЗАТ «Спіка» дій, необхідних для здійснення забудови на спірній земельній ділянці, відповідно про відсутність підстав стверджувати, що право оренди позивача припинилось автоматично в силу закону в зв`язку із не введенням забудови в експлуатацію. На переконання позивача, кінцевим строком реагування на звернення ЗАТ «Спіка» відповідно до положень законодавства та Договору для відповідача було 12.10.2008, чого не відбулося. При цьому, позивач акцентував увагу, що положеннями ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції від 2011 року) передбачено автоматичне продовження дії відповідного договору у разі, якщо орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після закінчення його строку та за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку зазначеного договору. За такого підходу, апелянт вважав, що навіть ухилення від підписання додаткової угоди, обов`язковість якої передбачена ч. 8 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», не припиняло самих правовідносин щодо оренди землі, оскільки режим такої оренди продовжувався автоматично. Разом з цим, можливість передбаченої законодавством пролонгації договірних правовідносин, тобто автоматичного продовження договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах, що були погоджені сторонами при його укладенні, не вимагала прийняття орендодавцем відповідного рішення, оскільки земельні правовідносини між сторонами вже було врегульовано під час передачі земельної ділянки та укладення договору оренди, а подальше правове регулювання передбачено законом у вигляді поновлення дії вказаного договору. За твердженнями позивача, посилання апелянта на практику Верховного Суду 2020 року не може бути підставою для скасування судового рішення у цій справі, адже в наведеній позивачем постанові Верховного Суду від 2018 року останній, на відміну від думки апелянта, по іншому застосовує норми матеріального права щодо переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк та порушення цього права, яке було враховано судом першої інстанції тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 31.08.2021 з`явились представники позивача та відповідача, представник третьої особи не з`явився не зважаючи на її належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить особистий підпис представника в розписці про оголошення перерви на 31.08.2021.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 31.08.2021 представник третьої особи, явка якої в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явився не зважаючи на її належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи та надання представником третьої особи пояснень по суті спору в минулому судовому засіданні, апеляційний суд вважав за можливе розглядати справу за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача в даному судовому засіданні в судових дебатах підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача в даному судовому засіданні в судових дебатах заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання рішення Київської міської ради VIII сесії IV скликання від 30.09.2004 №530/1940 «Про передачу закритому акціонерному товариству «Спіка» земельної ділянки для експлуатації і обслуговування житлового будинку та завершення будівництва вбудовано-прибудованих приміщень на вул. Миколи Ушакова, 34-а у Святошинському районі м. Києва» між ЗАТ «Спіка» та Київською міською радою 08.09.2005 укладено Договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер :75:129:0083), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.В. 08 вересня 2005 року по реєстру №642 та зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 13.09.2005 за №75-6-00230.

Відповідно до п. 6.1 Договору передача земельної ділянки здійснюється за актом приймання-передачі об`єкта оренди в день державної реєстрації цього договору.

13.09.2005 між сторонами підписано акт прийому-передачі земельної ділянки, згідно якого відповідач передав, а позивач прийняв в короткострокову оренду земельну ділянку площею 0,2744 га по вул. Миколи Ушакова, 34-а у Святошинському районі м. Києва для експлуатації і обслуговування житлового будинку та завершення будівництва вбудовано-прибудованих приміщень, кадастровий номер - :75:129:0083.

Договір згідно п. 3.1 укладено на 3 (три) роки.

За умовами п.п. 8.3, 11.7 Договору оренди земельної ділянки після закінчення строку, на який було укладено цей договір, орендар, за умови належного виконання своїх обов`язків, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 3 (три) місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дії. У разі поновлення договору на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що дотримуючись визначеного ст. 33 Закону України «Про оренду землі» порядку, вчинив передбачені дії та подав орендодавцеві необхідні документи для поновлення Договору оренди, проте орендодавець не повідомив орендаря про наявність заперечень та про прийняте рішення з цього питання, а орендар й після закінчення строку дії Договору оренди надалі продовжував належно виконувати свої обов`язки за Договором оренди та користуватись орендованою земельною ділянкою.

Наведене, на переконання позивача, на підставі ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» є підставою для поновлення строку дії Договору оренди землі на тих самих умовах, які визначено Договором.

Як встановлено матеріалами справи, укладений між сторонами Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України. Спеціальним законом, який регулює суспільні відносини в Україні з питань оренди землі є Закон України «Про оренду землі».

За приписами ст. ст. 2, 3 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 116 вказаного кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

До виключних повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 12 Земельного кодексу України розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, організація землеустрою, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

За змістом ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі».

За приписами ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакція, яка діяла на момент закінчення строку дії договору в 2008 році) після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Як встановлено матеріалами справи, 12.06.2008 ЗАТ «Спіка» звернулось до Київської міської ради з клопотанням за №12/6-кб про поновлення договору оренди (вх.№24788 від 24.06.2008).

У відповідь на звернення позивача щодо продовження строку дії договору оренди земельної ділянки Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) за дорученням заступника міського голови - секретаря Київради листом від 24.07.2008 за №05-358/24163 повідомило позивача про необхідність підготувати відповідну проектну документацію та надати довідку з податкового органу за місцем розташування земельної ділянки щодо сплати орендної плати.

Супровідним листом від 18.08.2008 за № 12/8-кб позивач надіслав на адресу Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) частину витребуваних документів, а також надав проект додаткової угоди про поновлення строку дії договору оренди земельної ділянки.

При цьому, слід зазначити, що чинний на той момент закон визначав, що за викладених умов договір оренди землі «підлягає поновленню», а не «є поновленим», тобто поновлення строку дії договору має передбачати відповідні дії сторін, оскільки законодавством не обумовлено, що такий договір поновлюється «автоматично». Чинним на той момент законодавством не встановлено й порядку поновлення договору й того, що договір оренди землі автоматично продовжується у випадку закінчення терміну його дії.

Оскільки згідно чинного на той час законодавства договір оренди землі не підлягав автоматичному продовженню шляхом повідомлення однієї сторони за договором іншої сторони, а право розпорядження земельними ділянками віднесено до виключної компетенції відповідної ради, відсутні підстави стверджувати про автоматичне поновлення спірного Договору в 2008, адже матеріали справи не містять жодних доказів розгляду відповідачем звернення позивача про поновлення строку дії Договору оренди земельної ділянки, а також прийняття відповідачем відповідного рішення.

Апеляційним судом в зв`язку з цим враховано роз`яснення, викладені в п. 2.17 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» (в редакції від 29.05.2013), відповідно до яких судам слід враховувати, що до спірних правовідносин має застосовуватися саме та редакція закону, яка була чинною на дату, з якої виникло переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки. При цьому, якщо відповідні правовідносини виникли між сторонами до внесення змін Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (набрав чинності з 12.03.2011) до статті 33 Закону України «Про оренду землі», судам слід брати до уваги, що попередня редакція зазначеної статті Закону України «Про оренду землі» не передбачала автоматичного поновлення договорів оренди землі. Реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності пов`язувалася з наявністю відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Тобто, оскільки чинна станом на 2008 рік редакція ст. 33 Закону України «Про оренду землі» не передбачала автоматичного поновлення договорів оренди землі, а відповідачем не приймалось відповідного рішення про поновлення спірного Договору, навіть за наявності повідомлення позивача та продовження ним користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди, відсутні підстави стверджувати про автоматичне поновлення спірного Договору.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач як на підставу позовних вимог посилався на положення ст. 33 Закону України «Про оренду землі», яка з 2011 року була викладена в новій редакції та приписи ч.ч.1-5 якої передбачали, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

За приписами ч. 6 вищезгаданої статті Закону у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку (ч. 8 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»).

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (ч. 9 вказаної статті).

Аналіз зазначених вище положень дає підстави вважати, що ст. 33 Закону України «Про оренду землі» визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та встановлено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому, законодавець ототожнив поняття «переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк» та «поновлення договору оренди землі», використовуючи конструкцію «поновлення договору оренди землі» як для підстави такого поновлення, передбаченої ч.ч. 1-5, так і для підстави, передбаченої ч. 6 цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.

Дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Маючи такий намір, він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені ч. 2 ст. 33 вказаного Закону) повідомити про це орендаря та надіслати проект додаткової угоди. Мета такого повідомлення - запобігання укладення орендодавцем договору оренди з іншою особою в зв`язку із відсутністю у нього інформації про наявність наміру дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому, таке завчасне повідомлення з надсиланням проекту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк). Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проект додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»).

У разі, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві такого листа-повідомлення про наявність заперечень про поновлення договору, про яке йшлося вище, а орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після його закінчення, то такий договір вважатиметься поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без можливості внесення змін до умов договору оренди (ч. 6 ст.33 Закону України «Про оренду землі»).

При цьому, додаткова угода про поновлення договору оренди землі має бути укладена в обов`язковому порядку, а за наявності відмови чи ухилення орендодавця від її укладення після дотримання усіх перелічених вище умов - орендар може оскаржити такі дії орендодавця в судовому порядку.

Таким чином, виникненню у орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проект додаткової угоди. Факт порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі в силу закону, а саме, ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»). Отже, в такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як «мовчазну згоду» орендодавця на поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Вищезгаданого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22.09.2020 у справах № 159/5756/18 та № 313/350/16-ц.

При цьому, саме Велика Палата Верховного Суду на підставі ст. 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 302 ГПК України є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.

Таким чином, Велика Палата висловилась з приводу підстав поновлення договору оренди згідно ч. 6 ст. Закону України «Про оренду землі» та на підставі такого висновку для задоволення позову про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди орендарю слід у відповідний строк звернутись до орендодавця з листом про намір скористатись переважним правом на поновлення договору з доданим до нього проектом додаткової угоди.

В постановах від 22.09.2020 у справах № 313/350/16-ц та № 159/5756/18, які є останніми, прийнятими за подібних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, наведеного в постанові від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, а саме, щодо тверджень про необов`язковість повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з надсиланням проекту додаткової угоди для виникнення підстави поновлення договору, передбаченої ч. 6 ст. 33 цього Закону.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону, необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову у поновленні договору оренди.

Як вище згадувалось, положеннями ч. 2 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до закінчення цього терміну.

Таким чином, таке звернення повинно бути вчинене у встановлений самим Договором оренди строк, проте не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди.

Така конструкція цієї статті передбачає, що у випадку відсутності домовленості між сторонами договору щодо такого строку та не закріплення останнього в договорі, цей строк визначено нормативно - не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі, отже перевагу має договірний строк, визначений та встановлений сторонами в договорі оренди землі.

Як вище згадувалось, за умовами п.п. 8.3, 11.7 Договору оренди земельної ділянки після закінчення строку, на який його було укладено, орендар, за умов належного виконання своїх обов`язків, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 3 (три) місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дії. У разі поновлення договору на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

Матеріалами справи встановлено, що 08.06.2011 позивач звернувся до Київської міської ради з клопотанням про поновлення договору оренди земельної ділянки, межі якої встановлено в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення, до якого було додано проект додаткової угоди про поновлення строку дії Договору оренди земельної ділянки. Вказане клопотання відповідач отримав 11.06.2011, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення.

В подальшому на підставі доручення заступника міського голови - секретаря Київради від 24.01.2012 № 2672 позивач листом від 01.02.2012 за вих. №1/2-зем звернувся до Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про надання вихідних даних землевпорядній організації для складання технічної документації із землеустрою, в зв`язку із необхідністю поновлення Договору оренди земельної ділянки, зареєстрованим Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 13.09.2005 за №75-6-00230.

Натомість, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до позивача з листом №ЛПВ-24331 від 05.12.2014, в якому запропонував подати клопотання про поновлення договору оренди земельної ділянки.

Позивач листом від 17.12.2014 №17/12-зем надіслав на адресу Київської міської ради, що підтверджується поштовим описом №604 від 17.12.2014, лист-повідомлення про поновлення Договору оренди земельної ділянки разом з необхідними документами, визначеними Тимчасовим порядком передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність із земель комунальної власності в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.02.2013 №63/9120. При цьому, позивачем було додано Технічний паспорт Київського міського БТІ №21893 від 18.12.2012, яким підтверджено наявність на спірній земельній ділянці об`єкту незавершеного будівництва.

Крім цього, в матеріалах справи наявні листи Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.12.2015 за № ЛПВ-12920 та від 30.06.2017 за № ЛПВ-24357, адресовані позивачу, з приводу необхідності замовлення нової довідки про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, кадастровий номер :75:129:0083, на підставі якої розраховується орендна плата за землю.

27.09.2019 позивачем також було направлено на адресу відповідача лист № 27/9, до якого було долучено, зокрема, лист-повідомлення про поновлення Договору оренди земельної ділянки разом з необхідними документами та проект Додаткової угоди про поновлення Договору оренди земельної ділянки, який було отримано відповідачем 30.09.2019, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

У відповідь на звернення позивача щодо продовження строку дії Договору оренди земельної ділянки Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за дорученням заступника голови Київської міської державної адміністрації листом № 05716-20516 від 05.11.2019 повідомив позивача про відсутність підстав для поновлення Договору в межах, визначених відповідно до рішення Київської міської ради від 30.09.2004 № 530/1940 щодо передачі цієї земельної ділянки товариству.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази вчинення Київською міською радою дій (направлення листів, погоджень, прийняття рішень), направлених на укладання з позивачем Додаткової угоди про поновлення строку дії Договору оренди земельної ділянки, зокрема, в матеріалах справи відсутнє рішення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яким позивачу було б погоджено поновлення Договору оренди землі, а також докази укладення Додаткової угоди до Договору оренди землі, обов`язковість укладення якої визначено ч. 8 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції від 17.02.2011), та на що також вказував Верховний Суд в вищезазначених постановах.

Протягом 2011-2020 років (до моменту звернення з даним позовом до суду) позивач не скористався своїм правом, передбаченим новою редакцією ст. 33 Закону України «Про оренду землі», на яку він посилався як на підставу позовних вимог, на оскарження в судовому порядку зволікання відповідача в укладенні Додаткової угоди про поновлення строку дії Договору оренди землі, яка на підставі ч. 8 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції від 2011) повинна бути укладена між сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку, а звернувся з відповідним позовом до суду вже після закінчення строку дії Договору, що в свою чергу в даний час виключає можливість поновлення укладеного між сторонами в 2005 році Договору оренди землі.

Вважаючи, що строк дії Договору поновлювався кожні три роки, зокрема, в зв`язку із дотриманням позивачем порядку повідомлення орендодавця про намір продовжити орендні правовідносини, ні позивачем, ні судом першої інстанції не враховано, що в 2014 році позивач звернувся до відповідача з відповідним повідомленням про намір продовжити строк дії Договору з пропуском визначеного цим договором строку (протягом 3 місяців до закінчення строку дії Договору), а в 2017 році відповідне повідомлення відповідачу взагалі не надсилалось (доказів на спростування матеріали справи не містять).

Факт продовження користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку дії Договору, зокрема, наявності на ній заселеного житлового будинку, зареєстрованого об`єкту незавершеного будівництва та сплати орендних платежів за користування земельною ділянкою (після спливу більше 10 років після закінчення строку дії Договору) не може бути підставою для поновлення спірного Договору. Наведені обставини можуть бути підставою для звернення позивача із пропозицією до відповідача про укладення нового договору оренди землі.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання укладеною Додаткової угоди про поновлення строку дії Договору оренди земельної ділянки, відтак в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Разом з цим, твердження відповідача (апелянта) про неналежне виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором оренди землі, зокрема, в частині забудови земельної ділянки, відхиляються апеляційним судом, адже матеріли справи не містять жодних доказів звернення відповідача до позивача протягом 15 років про порушення останнім його умов, зокрема, щодо невиконання Договору в частині забудови земельної ділянки, або звернення з відповідним позовом до суду за захистом порушених прав чи інтересів.

З приводу наданих позивачем апеляційному суду додаткових доказів, зокрема, копії Технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування та листа ДП «Укрдержекспертиза» № 1037 від 19.09.2019 слід зазначити, що в силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких наведено в статтях 13, 14, 74 ГПК України, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями ст. 80 цього Кодексу чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи, зокрема, відповідно до ч. 2 цієї статті позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

За змістом ч. 4 згаданої статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, за яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 5 цієї статті у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання цих доказів.

Таким чином, за змістом вищенаведених норм права всі докази, які підтверджують заперечення відповідача мають бути подані ним одночасно з відзивом на позовну заяву, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.

Зі спливом встановленого процесуального строку відповідач втрачає право на вчинення відповідної процесуальної дії (ч. 1 ст. 118 цього Кодексу).

За приписами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на наведене, системний аналіз статей 80, 269 ГПК України, докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів вчасно, а саме, з відповідною позовною заявою.

За змістом апеляційної скарги, апелянт (позивач) лише зазначив, що вважає за доцільне долучити до матеріалів справи Технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування та листа ДП «Укрдержекспертиза» № 1037 від 19.09.2019, проте жодного обґрунтування щодо неможливості подання суду першої інстанції цих документів апелянтом не наведено.

Оскільки вищезгадані документи, подані позивачем (апелянтом) до апеляційного суду, не були подані позивачем суду першої інстанції і цей суд не давав йому оцінки, апеляційний суд не приймає їх в якості додаткового доказу на підтвердження позовних вимог.

З приводу позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Київської міської ради в частині відсутності належного реагування на звернення позивача, слід зазначити, що за змістом ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згадана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес; порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково; при оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи; отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

За приписами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Водночас апеляційним судом враховано правову позицію, наведену в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі №902/377/19, згідно якої відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Апеляційним судом також взято до уваги наведений в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 372/270/16-ц висновок про те, що Європейський суд з прав людини неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання ст.13 Конвенції вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland, заява № 30210/96, § 158) (§ 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine, заява № 20390/07).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім цього, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Положення статті 13 вимагають, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, в кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дорани проти Ірландії» зазначено, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

В рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

З огляду на наведене, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

На згадане вказується, зокрема, й в п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № І 5-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Конституційний Суд України в п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголосив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Таким чином, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України, обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (аналогічну правову позицію наведено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі №922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

В даному випадку позивач звернувся до суду із вимогами про визнання незаконною бездіяльність Київської міської ради в частині відсутності належного реагування на звернення позивача, що свідчить про те, що позивач намагався захистити своє майнове право на продовження строку користування земельною ділянкою на підставі Договору оренди земельної ділянки.

Таким чином, бездіяльність відповідача, на переконання позивача, в даному випадку нерозривно пов`язана із правовідносинами користування земельною ділянкою на умовах оренди, при цьому така бездіяльність міської ради позивачем пов`язується саме з продовженням строку дії вже укладеного між сторонами Договору оренди земельної ділянки, а не загальної процедури його встановлення вперше відповідно до чинного законодавства України, тобто відповідач у справі з огляду на самостійно визначені позивачем предмет та підстави позову, позиціонується саме як сторона вже укладеного раніше договору.

Відповідно до висновку, наведеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 1917/1188/2012 (№ 826/1291/17), з моменту укладення між землекористувачем та органом місцевого самоврядування договору оренди землі припиняються адміністративні відносини між цими суб`єктами та в подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору.

Тобто, якщо особа звертається до органу місцевого самоврядування із заявою про продовження строку дії вже укладеного раніше між ним та міською радою договору, то у таких правовідносинах сторони є рівними, оскільки такі правовідносини виникли між ними саме з договору, а тому підстави стверджувати, що орган місцевого самоврядування діє як суб`єкт владних повноважень, відсутні.

При цьому, слід зазначити, що з урахуванням конкретних обставин даної справи, вимога про визнання незаконними дій суб`єкта договірних відносин по своїй суті є вимогою про встановлення обставин та надання їм правової оцінки, як неналежного виконання зобов`язання учасником господарської діяльності.

Отже, звертаючись до суду з вимогою про визнання незаконними дій відповідача, позивач фактично просив установити певні обставини, які, на його думку, відбулись в минулому, надати їм правову оцінку, а саме, неналежному виконанню відповідачем своїх зобов`язань за договором, в т.ч. щодо процедури його поновлення.

Разом з тим, законом не передбачено такого способу захисту цивільних прав або інтересів, як визнання незаконними дії суб`єкта цивільних правовідносин, адже задоволення відповідної вимоги не призводить до захисту прав, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів. Тому встановлення певних обставин не є належним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу, оскільки, розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/16981/17, від 11.06.2019 у справі № 910/15651/17, від 14.05.2019 у справі № 910/16744/17).

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що обраний позивачем такий спосіб захисту як визнання незаконною бездіяльність Київської міської ради в частині відсутності належного реагування на звернення позивача не відновлює його прав, які позивач вважає порушеними та за захистом яких він звернувся у даній справі.

З приводу заяви відповідача про застосування строків «позовної давнини» у цьому спорі, що свідчить про наявність обставин порушення прав позивача, слід зазначити, що цивільним законодавством встановлені певні часові обмеження примусового захисту цивільного права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом згаданої норми закону позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

В зв`язку з встановленням обставин відсутності порушених прав позивача та відмовою у задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи сторін не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення справи по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.ч. 1-2, 4 ст. 269 ГПК України).

За результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд згідно п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення на підставі п.п. 1-4 ч.1 ст.277 ГПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування вимог матеріального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд не погоджується із висновками місцевого суду про задоволення позову, оскаржене рішення вважає незаконним й таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Тому доводи відповідача по суті його апеляційної скарги заслуговують на увагу, а скарга - підлягає задоволенню.

В зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача з позивача на його користь підлягає стягненню 6 306, 00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Оскільки в судовому засіданні 31.08.2021 було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, а суддя Станік С.Р. перебував у відпустці з 06.09.2021 по 10.09.2021 включно, повний текст постанови підлягає підписанню після виходу вказаного судді з відпустки.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської міської ради задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 у справі № 910/13115/20 - скасувати та прийняти нове:

«В задоволенні позову Закритого акціонерного товариства «Спіка» до Київської міської ради про визнання бездіяльності незаконною та визнання укладеною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки відмовити».

Стягнути із Закритого акціонерного товариства «Спіка» (03058, м. Київ, пров. Чугуївський, буд. 19-А, ідентифікаційний код 13677750) на користь Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36, ідентифікаційний код 22883141) 6 306, 00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суді міста Києва.

Матеріали справи № 910/13115/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 13.09.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.Р. Станік

І.М. Скрипка