ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"01" вересня 2021 р. м. Вінниця Cправа № 902/581/21

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючий суддя Міліціанов Р.В.,

при секретарі Сичуку І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Фермерського господарства "Пролісок Калинівщини", вул. Шевченка, 27-А, м. Калинівка, Калинівський район, Вінницька область, 22400, код - 25494670

до: Калинівської міської ради, вул. В. Нестерчука, буд. 19, м. Калинівка, Калинівський район, Вінницька область, 22400, код - 04326106

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права постійного користування земельною ділянкою

за участю представників:

позивача: Давиденко Юлія Вікторівна

відповідача: Прохименко Микола Валерійович

третьої особи: не з`явилася

В С Т А Н О В И В :

03.06.2021 року до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява (б/н від 03.06.2021 року) Фермерського господарства "Пролісок Калинівщини" до Калинівської міської ради про:

- визнання незаконним та скасування рішення 5 сесії Калинівської міської ради 8 скликання "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою № 876 від 24.03.2021 року;

- визнання за Фермерським господарством "Пролісок Калинівщини" право постійного користування земельною ділянкою площею 50,6 га, кадастровий номер :04:002:0142 з цільовим призначенням 01.02 - для ведення фермерського господарства, в межах, згідно із планом, яка розташована за адресою: Вінницька область, Калинівський район, Заливанщинська сільська рада та була надана ОСОБА_3 в постійне користування на підставі Державного акту про право постійного користування землею, виданого 26.12.1997 року та зареєстрованого за № 17.

Ухвалою суду від 08.06.2021 року відкрито провадження у справі № 902/581/21 за правилами загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 15.07.2021 року.

10.08.2021 року представником позивача до суду подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову (б/н від 10.06.2021 року) (вх.канц. № 01-48/51/21 від 10.06.2021 року), в якій останній просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:

- заборони Калинівській міській раді ухвалювати рішення щодо земельної ділянки кадастровий номер :04:002:0142 (або похідних від неї земельних ділянок, зокрема, але не виключно за кадастровими номерами: :04:002:0167, :04:002:0170, :04:002:0171, :04:002:0172, :04:002:0173, :04:002:0174, :04:002:0175, :04:002:0176, :04:002:0177, :04:002:0178, :04:002:0179, :04:002:0180, :04:002:0182, :04:002:0183, зокрема, передавати у власність або у користування, іншим чином розпоряджатися нею чи її частинами, змінювати її конфігурацію, межі, цільове призначення, змінювати кадастровий номер, вчиняти дії щодо поділу земельної ділянки, надавати дозволи третім особам на виготовлення технічної документації або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та затверджувати такі проекти землеустрою, а також вчиняти інші дії, які можуть стати підставою для внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або Державного земельного кадастру та стати перешкодою для користування земельною ділянкою за кадастровим номером :04:002:0142 ФГ "Пролісок Калинівщини" до набуття рішенням у даній справі законної сили;

- заборонити державним кадастровим реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельних ділянок за кадастровими номерами: :04:002:0142, :04:002:0167, :04:002:0170, :04:002:0171, :04:002:0172, :04:002:0173, :04:002:0174, :04:002:0175, :04:002:0176, :04:002:0177, :04:002:0178, :04:002:0179, :04:002:0180, :04:002:0182, :04:002:0183 до набуття у даній справі законної сили;

- заборонити державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельних ділянок за кадастровими номерами: :04:002:0142, :04:002:0167, :04:002:0170, :04:002:0171, :04:002:0172, :04:002:0173, :04:002:0174, :04:002:0175, :04:002:0176, :04:002:0177, :04:002:0178, :04:002:0179, :04:002:0180, :04:002:0182, :04:002:0183 до набуття у даній справі законної сили.

Ухвалою суду від 11.06.2021 року призначено розгляд заяви представника Фермерського господарства "Пролісок Калинівщини" про вжиття заходів забезпечення позову (б/н від 10.06.2021 року) (вх.канц. № 01-48/51/21 від 10.06.2021 року) у судовому засіданні на 15.06.2021 року.

Ухвалою суду від 15.06.2021 року заяву представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову (б/н від 10.06.2021 року) (вх.канц. № 01-48/51/21 від 10.06.2021 року) задоволено частково.

29.06.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (№ 02-21-1044 від 23.06.2021 року), в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

02.07.2021 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх.канц. № 01-34/5996/21 від 02.07.2021 року).

У судовому засіданні 15.07.2021 року представником відповідача подано лист Головного управління ДПС у Вінницькій області (вх.канц. № 01-34/6402/21 від 15.07.2021 року).

За результатами проведеного 15.07.2021 року судового засідання суд постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання у справі № 902/581/21 на 03.08.2021 року о 12:00 год., яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 27.07.2021 року повідомлено учасників справи про дату наступного судового засідання.

03.08.2021 року до суду від Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на виконання вимог ухвали суду надійшов лист №0-2-0.6-7221/2-21 від 03.08.2021 року.

В судовому засіданні 03.08.2021 року судом постановлено ухвали про залучення до участі у справі ОСОБА_1 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача та про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 902/581/21 для судового розгляду по суті на 25.08.2021 року о 10:30 год., які занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 06.08.2021 року повідомлено учасників справи про дату наступного судового засідання.

В судовому засіданні 25.08.2021 року оголошено перерву до 01.09.2021 року, про що постановлено відповідну протокольну ухвалу.

31.08.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшов лист (б/н від 31.08.2021 року) про долучення до матеріалів справи доказів.

В судовому засіданні 01.09.2021 року прийняли участь представники позивача та відповідача.

Представник позивача вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Представник третьої особи, правом участі в судовому засідання не скористався.

Зважаючи на вищевикладене, судом враховується наступне.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&ес рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 26.12.1997 року Калинівською районною радою було прийнято рішення "Про затвердження проектів відведення земельних ділянок для організації селянських /фермерських/ господарств та видачу державних актів на право постійного користування землею".

За змістом прийнятого рішення вирішено затвердити проекти відведення земельних ділянок в постійне користування для ведення селянських /фермерських/ господарств громадян, зокрема, ОСОБА_3 .

На підставі прийнятого рішення від 26.12.1997 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право постійного користування землею, згідно якого було передано у постійне користування земельну ділянку, площею 50,6 та, яка розташована на території Заливанщинської сільської ради для ведення селянського /фермерського/ господарства.

04.03.1998 року ОСОБА_3 було засноване Селянське (фермерське) господарство "ПРОЛІСОК", яке у 2007 році перейменоване на Фермерське господарство "Пролісок Калинівщини".

За твердженнями позивача 19.11.2013 року зазначена у Державному акті земельна ділянка була зареєстрована Відділом Держземагенства у Калинівському районі Вінницької області за кадастровим номером :04:002:0142.

З 16.07.2019 року засновником ФГ "Пролісок Калинівщини" є ОСОБА_1 , яка успадкувала 100 % частки у статутному капіталі господарства після смерті ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину.

24.03.2021 року Калинівською міською радою прийнято рішення № 876 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою", за замістом якого припинено право постійного користування земельною ділянкою - загальною площею 50,6 га (кадастровий номер :04:002:142) з цільовим призначенням "01.02. - для ведення фермерського господарства", яка розташована за адресою: Вінницька область, Калинівський район, Заливанщинська сільська рада, що перебуває у комунальній власності Калинівської міської об`єднаної територіальної громади та наданої в постійне користування громадянину ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право постійного користування землею, виданого 26.12.1997 та зареєстрованого за № 17, у зв`язку зі смертю користувача.

Також, вирішено провести державну реєстрацію припинення права постійного користування земельною ділянкою у встановленому законодавством порядку та віднести земельну ділянку до земель запасу, змінивши її цільове призначення з "01.02. - для ведення фермерського господарства" на "16.00. - землі запасу" площею 50,6 га кадастровий номер :04:002:142.

Рішенням Калинівської міської ради № 877 від 24.03.2021 року вирішено надати дозвіл на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок за результатами розгляду заяв учасників бойових дій (учасників АТО/ОСС), фізичних осіб.

За твердженнями позивача вище вказані прийняті рішення мають протиправний характер та порушують права ФГ "Пролісок Калинівщини" на земельну ділянку, кадастровий номер :04:002:0142, яка була надана в користування ОСОБА_3 для організації селянського (фермерського) господарства.

При цьому позивач зазначає, що станом на 09.06.2021 року інформація про земельну ділянку кадастровий номер :04:002:0142 відсутня у публічній кадастровій карті.

На місці зазначеної земельної ділянки значиться 15 нових земельних ділянок меншою площею.

Земельні ділянки не містять інформації про власника, оскільки міська рада відповідне рішення ще має ухвалити на відповідній сесії. Очевидно, що дані земельні ділянки були створенні на виконання рішень № 876 та 877 Калинівської міської ради та були виділені із земельної ділянки кадастровий номер :04:002:0142, право на яку було завчасно припинене у позивача оспорюваним рішенням відповідача.

З метою захисту своїх прав позивач звернувся до суду з позовною заявою до Калинівської міської ради (т. 1 а.с. 1-87).

У відзиві на позовну заяву відповідач заявлені позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, зазначаючи про наступне.

25.12.1997 року відповідно до рішення 2 сесії 22 скликання Калинівської районної ради видано державний акт на право постійного користування землею ОСОБА_3 .

При цьому, Селянське (фермерське) господарство "Пролісок" створено 04.03.1998 року ОСОБА_4 .

Згідно п. 2.1 Статуту Селянського (фермерського) господарства "Пролісок" ОСОБА_3 є його засновником, позивачем не надано жодного документу, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є одна і та сама особа та на момент прийняття рішення та отримання державного акту право постійного користування землею у позивача не існувало.

Також, позивач помилково вважає себе належним землекористувачем земельної ділянки (кадастровий номер :04:002:0142) та помилково, вважає, що земельна ділянка, яка надавалась ОСОБА_3 автоматично перейшла йому у користування після державної реєстрації, так як ні Законом України "Про селянське фермерське господарство" ні Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами не передбачено автоматичного переходу права користування від громадянина, якому надавалась земельна ділянка до господарства, після його реєстрації як юридичної особи.

Окрім того відповідач зазначає, про несплату ОСОБА_3 земельного податку за користування земельною ділянкою (а.с. 169-178, т. 1).

У відповіді на відзив позивач не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві та зазначає, що відповідно до положень ч.1 ст. 2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній станом на 1997-1998 рр) селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією.

Нормами частин 1 -2 статті 5 даного Закону було передбачено, що громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подають до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства.

Проект відведення земельної ділянки погоджується із власником землі або землекористувачем (за винятком випадків відведення земельної ділянки із земель запасу) відповідно районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами та органом архітектури.

Рішення щодо передачі і надання земельних ділянок громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства відповідні Ради народних депутатів приймають на найближчій сесії.

Таким чином, з урахуванням положень діючого на той час законодавства, 25 грудня 1997 року на 11-ій сесії Калинівської районної ради 22 скликання було прийнято рішення "Про затвердження проектів відведення земельних ділянок для організації селянських /фермерських/ господарств та видачу державних актів на право постійного користування землею". У даному рішенні вказано, що районна рада вирішила затвердити проекти відведення земельних ділянок в постійне користування для ведення селянських /фермерських/ господарств громадян, зокрема, ОСОБА_3 та видати державний акт на право постійного користування землею громадянину ОСОБА_3 .

На підставі зазначеного рішення від 25.12.1997 року ОСОБА_3 було видано Державний акт на право постійного користування землею. Зазначеним Державним актом ОСОБА_3 було передано у постійне користування земельну ділянку, площею 50,6 га, яка розташована на території Заливаншинської сільської ради для ведення селянського /фермерського/ господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 17. І саме про цей запис даного Акту йдеться у положеннях статутів зареєстрованого фермерського господарства.

04.03.1998 року за рішенням ОСОБА_3 було засноване Селянське (фермерське) господарство "ПРОЛІСОК", яке у 2007 році перейменоване на ФГ "Пролісок Калинівщини". Відповідно, засноване дане фермерське господарство було саме на підставі виділення зазначеної земельної ділянки. Реєстрація фермерського господарства відбулась після та внаслідок отримання її засновником права на земельну ділянку, як це і передбачалось положеннями чинного на той час Закону України "Про селянське (фермерське) господарство".

При цьому, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.07.2019 року спадкоємцем майна ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано дане свідоцтво, складається з майнових прав на Фермерське господарство "Пролісок Калинівщини".

Таким чином, з 16.07.2019 року засновником ФГ "Пролісок Калинівщини" є ОСОБА_1 , яка успадкувала 100 % частки у статутному капіталі господарства після смерті ОСОБА_3 .

Щодо тверджень відповідача про несплату земельного податку за користування земельною ділянкою позивач зазначає, що відповідно до інформації ГУ ДПС у Вінницькій області №16108/6/02-32-13-01-17 від 01.06.2021 року за ФГ "Пролісок Калинівщини" відсутня заборгованість зі сплати земельного податку (а.с. 183-189, т. 1).

Із наявних у справі та досліджених судом доказів, слідує, що 26.12.1997 року Калинівською районною радою прийнято рішення "Про затвердження проектів відведення земельних ділянок для організації селянських /фермерських/ господарств та видачу державних актів на право постійного користування землею" (а.с. 18, т. 1).

За змістом прийнятого рішення затверджено проекти відведення земельних ділянок в постійне користування для ведення селянських /фермерських/ господарств громадян, зокрема ОСОБА_3 ; видано державний акт на право постійного користування землею громадянам ОСОБА_3 по Заливанщинській сільській Радй.

На підставі прийнятого Калинівською районною радою Рішення від 26.12.1997 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право постійного користування землею, згідно якого ОСОБА_3 було передано у постійне користування земельну ділянку, площею 50,6 та, яка розташована на території Заливанщинської сільської ради для ведення селянського /фермерського/ господарства (а.с. 19, т. 1).

04.03.1998 року ОСОБА_3 було засноване Селянське (фермерське) господарство "ПРОЛІСОК" (а.с. 26, т. 1).

Калинівською районною державною адміністрацією 04.03.1998 року зареєстровано Статут Селянського (фермерського) господарство "ПРОЛІСОК" (т. 1 а.с. 20-25).

На підставі Рішення № 1 від 10.12.2007 року Селянське (фермерське) господарство "ПРОЛІСОК" перейменоване на Фермерське господарство "Пролісок Калинівщини" (а.с. 27, т. 1).

Згідно Статуту Фермерське господарство "Пролісок Калинівщини в редакції станом на 29.12.2015 року є правонаступником Селянського (фермерського) господарство "ПРОЛІСОК", засновано у зв`язку з видачею Державного акту на право постійного користування землею №17.

За твердженнями позивача, 19.11.2013 року зазначена у Державному акті земельна ділянка була зареєстрована Відділом Держземагенства у Калинівському районі Вінницької області за кадастровим номером :04:002:0142.

Зазначена обставина не спростована відповідачем, а також підтверджена змістом оспорюваного Рішення Калинівської міської ради №876 від 24.03.2021 року, у якому здійснено посилання на вказаний кадастровий номер земельної ділянки та визначено її приналежність ОСОБА_3 .

З 16.07.2019 року засновником ФГ "Пролісок Калинівщини" є ОСОБА_1 , яка успадкувала 100 % частки у статутному капіталі господарства після смерті ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину (а.с. 28, т. 1).

24.03.2021 року на 5-ій сесії Калинівської міської ради 8 скликання було ухвалено рішення № 876 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою". Згідно із пунктом 1 даного рішення міська рада вирішила припинити право постійного користування земельною ділянкою площею 50,6 га (кадастровий номер :04:002:0142) з цільовим призначенням "01.02. - для ведення фермерського господарства", яка розташована за адресою: Вінницька область, Калинівський район, Заливанщинська сільська рада, що перебуває у комунальній власності Калинівської міської об`єднаної територіальної громади та наданої в постійне користування громадянину ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право постійного користування землею, виданого 26.12.1997 року та зареєстрованого за № 17, у зв"язку із смертю користувача ( а.с. 37, т. 1).

При цьому, Калинівською міською радою 24.03.2021 року також було ухвалене рішення № 877 "Про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок по Заливанщинському старостинському округу". Даним рішенням Калинівська міська рада вирішила надати дозволи на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Заливанщинського старостинського округу за межами населеного пункту за рахунок земель комунальної власності фізичним особам (20 осіб), зокрема, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_17 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 .

Предметом позовних вимог є оскарження лише Рішення Калинівської міської ради №876 від 24.03.2021 року "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою" та вимога про визнання права на відповідну земельну ділянку за позивачем.

Тому, до меж позовних вимог не входить надання оцінки Рішенню Калинівської міської ради №877 від 24.03.2021 року "Про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок по Заливанщинському старостинському округу".

Тому, суд вважає, що вирішення спорувіднесено до юрисдикції господарського суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст.14 Конституції України, земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням селянських (фермерських) господарств регулюються Земельним Кодексом України у відповідних редакціях (1990 р. та 2001 р.), Законом України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20.12.1991 №2009-XII, Законом України "Про фермерське господарство " від 19.06.2003 року та іншими нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції від 23.07.1993 року, чинній на дату створення позивача), селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією.

Членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві.

Членами селянського (фермерського) господарства не можуть бути особи, в тому числі родичі, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою.

Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подають до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. Рішення щодо передачі і надання земельних ділянок громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства відповідні Ради народних депутатів приймають на найближчій сесії.

Аналогічні положення містилися і в ст. 51 ЗК України (тут і надалі - у редакції, чинній на дату створення позивача) в редакції від 22.06.1993 року.

За приписами ст. 7 ЗК України користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК України, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Тобто, чинним на момент створення позивача законодавством було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи.

Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ.

Тобто, закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.

В подальшому, 19.06.2003 було прийнято новий Закон України "Про фермерське господарство", яким Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

В статті 8 Закону України "Про фермерське господарство" передбачено, що фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.

Отже, й на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01.04.2020 у справі № 320/5724/17.

З аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство" можна зробити висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Верховний Суд України, застосовуючи приписи статей 9, 11, 14, 16, 17, 18 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство", який був чинним до 29.07.2003 та статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство", який набрав чинності 29.07.2003 вважав, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство з дати державної реєстрації набуває статусу юридичної особи, та з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась (Ухвали Верховного Суду України від 24.10.2007 у справі № 6-20859св07, від 10.10.2007 у справі №6-14879св07, від 30.01.2008 у справі № 6-20275св07).

Така практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду, зокрема вказівні висновки викладені у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 20.06.2018 у справі №317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, 16.01.2019 у справі № 695/1275/17 та у справі №483/1863/17, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 03.04.2019 у справі № 628/776/18.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.03.2019 у справі № 615/2197/15-ц дійшла висновку, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства.

У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа.

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

Статтею 141 Земельного кодексу України (у редакції від 04.11.2018 року, чинній на момент смерті ОСОБА_3 ) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Частиною першої статті 27 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року), яка діяла до 01 січня 2002 року, право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство).

У земельному законодавстві така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина - засновника СФГ відсутня.

Правове становище СФГ як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Таким чином, одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення СФГ є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.

Звідси у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/989/18.

У вказаній постанові, Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 922/2103/17 та у постановах Верховного Суду України від 23.11.2016 у справі № 657/731/14-ц, від 23.11.2016 у справі № 6-3113цс15 та від 05.10.2016 у справі № 6-2329цс16, згідно із якими право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини, зазначила, що у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.

Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.06.2020 у справі №179/1043/16-ц вказала, що право постійного користування земельною ділянкою, яке від засновника перейшло до СФГ не припиняється через смерть засновника.

Як вбачається з матеріалів справи 26.12.1997 року Калинівською районною радою було прийнято рішення "Про затвердження проектів відведення земельних ділянок для організації селянських /фермерських/ господарств та видачу державних актів на право постійного користування землею".

За змістом прийнятого рішення вирішено затвердити проекти відведення земельних ділянок в постійне користування для ведення селянських /фермерських/ господарств громадян, зокрема, ОСОБА_3 .

На підставі прийнятого рішення від 26.12.1997 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право постійного користування землею, згідно якого ОСОБА_3 було передано у постійне користування земельну ділянку, площею 50,6 та, яка розташована на території Заливанщинської сільської ради для ведення селянського /фермерського/ господарства.

04.03.1998 року ОСОБА_3 було засноване Селянське (фермерське) господарство "ПРОЛІСОК", яке у 2007 році перейменоване на Фермерське господарство "Пролісок Калинівщини".

Відомості щодо заснування господарства у зв`язку з набуттям засновником права простійного користування землею внесено до Статуту Селянського (фермерського) господарства "ПРОЛІСОК".

Таким чином, у визначений законом спосіб Селянським (фермерським) господарством "ПРОЛІСОК", правонаступником якого згідно Статуту є Фермерське господарство "Пролісок Калинівщини", набуто право постійного користування земельною ділянкою площею 50,6 га, кадастровий номер :04:002:0142, з цільовим призначенням 01.02 - для ведення фермерського господарства, яка розташована за адресою: Вінницька область, Калинівський район, Заливанщинська сільська рада, на підставі Державного акту про право постійного користування землею, виданого 26.12.1997 року ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та зареєстрованого за № 17.

Згідно свідоцтва про смерть від 29.11.2018 року Серія НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 28) ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тому, право постійного користування земельною ділянкою, яке від засновника перейшло до ФГ «Пролісок Калинівщини», не припинилося у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 .

Суд критично оцінює доводи відповідача відносно невідповідності прізвища ОСОБА_3 у Статуті Фермерського господарства "Пролісок Калинівщини" та не сплати податку за землю, як підстав для припинення права постійного користування земельною ділянкою.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду розглянув справу № 910/16505/19, у якій досліджував питання застосування стандарту доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саму ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

З досліджених доказів судом встановлено, що саме ОСОБА_3 виступав як набувачем права постійного користування згідно Державного акту №17 від 26.12.1997 року, так і засновником СФГ "Пролісок" згідно первісної редакції Статуту.

Розбіжності у одній літері прізвища ОСОБА_3 не спростовують правого статусу особи як засновника та учасника СФГ, оскільки судом досліджено матеріали реєстраційної справи ФГ "Пролісок Калинівщини" (т. 1 а.с. 221-233) та встановлено як обставини реєстрації СФГ саме внаслідок набуття прав на земельну ділянку ОСОБА_3 , так і прийняття рішень щодо його реєстрації, зміни назви та складу учасників. як громадянином ОСОБА_4 .

Тобто, правовстановлюючі документи особи перевірялися державним реєстратором при прийнятті відповідних рішень.

Також, статус особи підтверджено документами, які було отримано при оформленні свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т. 1 а.с. 29, 193-196), зокрема висновком експерта, кандидата філологічних наук ОСОБА_24 №056/496-а від 15.05.2019 року.

Тому, суд надає перевагу доказам, наданим позивачем та вважає їх більш переконливими.

Вирішивши питання щодо припинення права постійного користування відповідач посилався на Лист ГУ ДПС України у Вінницькій області №309 від 01.02.2021 року (т. 1 а.с. 206).

Однак, зазначений лист містить відомості про своєчасну сплату ФГ "Пролісок Калинівщини" єдиного податку, до декларації зі сплати якого включено відомості про спірну земельну ділянку.

Доводи відповідача стосовно наявності обставин систематичної несплати земельного податку, як підстави припинення права постійного користування землею згідно п. д ч. 1 ст. 141 ЗК України, спростовуються також наданими позивачем Довідками щодо статусу платника єдиного податку, податковими деклараціями, платіжними дорученнями, звітами про посівні площі (т. 1 а.с. 41-79), Довідкою про відсутність заборгованості з бюджетних платежів від 01.06.2021 року (т. 1 а.с. 87), Листом ГУ ДПС у Вінницькій області від 04.06.2021 року , згідно якої передбачено суми нарахування податку за землю за використання земельної ділянки, кадастровий номер :04:002:0142 та підтверджено здійснення своєчасного розрахунку (т. 1 а.с. 205).

Об`єктом оподаткування для платників єдиного податку четвертої групи згідно п. 292.1 ст. 292 Податкового Кодексу України, є площа сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) та/або земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ), що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, у тому числі на умовах оренди.

Платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку за земельні ділянки, що використовуються цими платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського виробництва (пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України).

Тому, дії позивача узгоджується з нормами чинного законодавства.

Також суд наголошує, що з моменту державної реєстрації фермерського господарства, заснованого фізичною особою, якою отримано право постійного користування землею, саме ФГ виступає учасником у відносинах з третіми особами.

Тому, суд вважає протиправними доводи відповідача відносно не сплати податку за землю ОСОБА_3 як фізичною особою, як підставу для припинення права постійного користування земельною ділянкою.

Підсумовуючи суд доходить висновку, що підстави прийняття оскаржуваного рішення спростовуються наданими позивачем доказами.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття майно в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися правом власності, а відтак і майном .

Звідси право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином - засновником для ведення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі East/West Alliance Limited проти України від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах Рисовський проти України від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, Кривенький проти України від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

ЄСПЛ у рішенні Щокін проти України від 14.10.2010 (Shtokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та № 37943/06, пункти 50 та 51) зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки на умовах, передбачених законом, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення законів . Говорячи про закон, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 Земельного кодексу України (пункт 7.28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 906/392/18.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини щодо відсутності правових підстав та доказів припинення права постійного користування ФГ "Пролісок Калинівщини" спірною земельною ділянкою, оскаржуване Рішення 5 сесії Калинівської міської ради 8 скликання «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою» № 876 від 24.03.2021 року обмежує право постійного користування землею, що складовою права на мирне володіння майном.

Тому, вимоги позову у цій частині суд вважає обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню.

З приводу вимог про визнання за позивачем права постійного користування на спірну земельну ділянку суд зазначає наступне.

При вирішенні спорів щодо прав користування земельною ділянкою фермерськими господарствами Великою Палатою Верховного Суду підтверджено та здійснено зауважень відносно такої форми захисту прав як визнання права постійного користування щземлею.

Відповідно до п. 1ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування підтверджує, що право Фермерського господарства "Пролісок Калинівщини" на постійне користування земельною ділянкою площею 50,6 га, кадастровий номер :04:002:0142 не визнається зі сторони Калинівської міської ради.

Відомості про реєстрацію такого права відсутні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Суд враховує, що утруднення використання даного права, його оспорення, створення перешкод у реалізації підтверджується також Рішенням Калинівської міської ради № 877 від 24.03.2021 року "Про наданя дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок за результатами розгляду заяв учасників бойових дій (учасників АТО/ОСС), фізичних осіб" (т.1 а.с. 38-40), яке не є предметом оскарження, однак оцінюється судом як письмовий доказом відносно ефективного способу захисту прав позивача.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (Постанови Верховного Суду від 22.01.2019 року зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 року зі справи № 910/11511/18).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд виходить з того, що визнання за позивачем права постійного користування земельною ділянкою у судовому рішення, ухваленому за участі розпорядника землі (органу місцевого самоврядування) забезпечить ефективний захист прав ФГ "Пролісок Калинівщини", сприятиме одноразовому вирішенню спору, вичерпає необхідність повторного звернення до суду за захистом прав позивача.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою від 15.06.2021 року у справі № 902/581/21 було вжито заходів до забезпечення позову шляхом заборони Калинівській міській раді вчиняти дії щодо розпорядження та зміни меж земельної ділянки кадастровий номер :04:002:0142 з цільовим призначенням 01.02 - для ведення фермерського господарства, яка розташована за адресою: Вінницька область, Калинівський район, Заливанщинська сільська рада.

Враховуючи ухвалення судом рішення про задоволення позову, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом 90 днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи в силу приписів ч. 7 ст. 145 ГПК України.

З приводу розподілу судових витрат, позивачем зазначено лише їх орієнтовний розрахунок, заявлено клопотання про надання додаткового часу для подачі доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, тому суд вважає за доцільне призначити окреме судове засідання з приводу вирішення даного питання згідно ч. 8 ст. 129 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 3, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 113, 118, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327, ГПК України, суд -

У Х В А Л И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати незаконним та скасувати Рішення 5 сесії Калинівської міської ради (вул. В. Нестерчука, буд. 19, м. Калинівка, Калинівський район, Вінницька область, 22400, код - 04326106) 8 скликання «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою» № 876 від 24.03.2021 року площею 50,6 га, кадастровий номер :04:002:0142 з цільовим призначенням 01.02 - для ведення фермерського господарства, яка розташована за адресою: Вінницька область, Калинівський район, Заливанщинська сільська рада та була надана ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в постійне користування на підставі Державного акту про право постійного користування землею, виданого 26.12.1997 року та зареєстрованого за № 17.

3. Визнати за Фермерським господарством "Пролісок Калинівщини" (вул. Шевченка, 27-А, м. Калинівка, Калинівський район, Вінницька область, 22400, код - 25494670) право постійного користування земельною ділянкою площею 50,6 га, кадастровий номер :04:002:0142 з цільовим призначенням 01.02 - для ведення фермерського господарства, яка розташована за адресою: Вінницька область, Калинівський район, Заливанщинська сільська рада на підставі Державного акту про право постійного користування землею, виданого 26.12.1997 року ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та зареєстрованого за № 17.

4. Призначити судове засідання з приводу розподілу судових витрат на 15.09.2021 року о 11:30 год.

5. Встановити сторонам строк подачі доказів щодо розміру понесених судових витрат, заперечень щодо понесених стороною витрат, клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами до 06.09.2021 року включно.

6. Роз`яснити, що заходи забезпечення позову, застосовані Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 15.06.2021 року у справі №902/581/21, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

7. Примірник повного судового рішення надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення та засобами електронного зв`язку за наступною адресою: , ІНФОРМАЦІЯ_3, .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Північно - західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Вінницької області.

Повний текст судового рішення складено 13 вересня 2021 р.

Суддя Міліціанов Р.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Шевченка, 27-А, м. Калинівка, Калинівський район, Вінницька область, 22400)

3 - відповідачу (вул. В. Нестерчука, буд. 19, м. Калинівка, Калинівський район, Вінницька область, 22400)

4- третя особа (АДРЕСА_1)