РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.09.2021Справа № 910/7538/21
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аргус Девелопмент"

до Фізичної особи-підприємця Янкович Вікторії Дмитрівни

про стягнення 51 074,06 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін: без виклику.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аргус Девелопмент" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Янкович Вікторії Дмитрівни про стягнення 51 074,06 грн., з яких: 32 400 грн. заборгованість за оренду плату, 5 911,06 грн. комунальних платежів, 978,04 грн. інфляційних втрат, 984,96 грн. пені та 10 800 штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди № 1/2/41 від 01.07.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи поставлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

Судом вчинені дії для належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

25.06.2021 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував, посилаючись на те, що він мав право на зменшення орендної плати за користуванням приміщенням, в період карантинних обмежень на території України. Також зазначав, що позивачем необґрунтовано заявлено до стягнення суму боргу по орендній платі у розмірі 32 400 грн. Вказував, що позивачем неправильно нараховано штраф за прострочення сплати орендних платежів згідно п. 9.3 договору. Крім того, вказав, що позивачем безпідставно нараховано подвійну неустойку у вигляді пені та штрафу за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

між позивачем (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) було укладено договір оренди № 1/2/41 від 01.07.2019.

Відповідно до договору орендодавець передає в строкове платне користування частину нежилих приміщень загальною площею 54 м2, що розташовані в нежилій будівлі та безпосередньо біля неї за адресою: м. Вишневе, вул. Київська, 4, які позначені зеленими лініями не схематичному плані, який додається до цього договору і є його невід`ємною частиною.

Відповідно до умов п. 3.1.1 договору з дати підписання акту приймання-передачі майна щомісячна орендна плата становить 5 400 грн.

Згідно п. 3.2 договору орендна плата за поточний місяць орендного користування сплачується орендарем на підставі цього Договору, на рахунок орендодавця зазначений у п. 13 Договору у строк не пізніше 10 (десятого) числа оплачуваного місяця. Днем оплати вважається день зарахування суми грошових коштів на поточний рахунок Орендодавця.

Відповідно до пунктів 3.3 Договору вартість комунальних послуг (водопостачання, електроенергії, каналізації, вивезення твердих побутових відходів, податок на нерухомість, земельний податок та інші витрати, що виникають в процесі експлуатації приміщень) не входять до складу орендної плати та відшкодовуються на підставі окремих рахунків не пізніше 5-го дня з дати отримання таких рахунків.

Термін дії договору згідно п. 11.1 договору встановлений з моменту підписання його сторонами та вступає в дію з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі майна. Договір діє до 31 травня 2020 року, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань - до моменту їх повного виконання.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення дії договору він вважається продовжений на такий самий строк і на умовах, які були передбачені договором (п. 1.2 договору). Доказів припинення договору в установленому порядку суду не подано.

Відповідно до частини першої статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до вимог статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситься за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За таких обставин, оскільки однією із кваліфікуючих ознак договору найму є його оплатний характер, за користування найманим майном з наймача обов`язково стягується орендна плата.

Як свідчать матеріали справи, 01.08.2019 відповідач прийняв від позивача об`єкт оренди у придатному технічному стані, що відповідають умовам договору оренди, що підтверджується наявним у матеріалах справи актом приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.08.2019.

Позивачем були виставлені відповідачу рахунки на оплату №№ 1527 від 01.10.2020, 1901 від 31.10.2020, 1780 від 01.11.2020, 2132 від 30.11.2020, 2037 від 01.12.2020, 2252 від 31.12.2020, 133 від 01.01.2021, 394 від 31.01.2021, 272 від 01.02.2021, 651 від 28.02.2021 за користуванням приміщення та спожитих комунальних послуг протягом жовтня 2020 - лютого 2021 років разом із актами надання послуг №№ 1553 від 31.10.2020, 1650 від 31.10.2020, 1762 від 30.11.2020, 1852 від 30.11.2020, 1861 від 31.12.2020, 2080 від 31.12.2020, 237 від 31.01.2021, 128 від 31.01.2021, 376 від 28.02.2021, 487 від 28.02.2021 на загальну суму 32 911,06 грн. (27 000 по орендній платі + 5 911,06 грн. по комунальним платежам.)

Надання позивачем відповідачу орендних та комунальних послуг за договором протягом жовтня 2020 - лютого 2021 років визнаються сторонами у справі, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 ГПК України не потребують повторного доказування.

Позивач у позовній заяві вказує про наявність заборгованості по орендній платі у відповідача перед ним за період жовтня 2020 - лютого 2021 років у розмірі 32 400 грн.

При цьому, з наявних у матеріалах справи актів надання послуг та рахунків на їх оплату за вказаний період, а також визначених договором ставки місячної орендної плати у розмірі 5 400 грн. вбачається, що належна сума орендної плати за користування приміщенням протягом жовтня 2020 - лютого 2021 років становить 27 000 грн.

За таких обставин вимога позивача про стягнення з відповідача 5 400 грн. орендної плати заявлена безпідставно, тому у позові в цій частині слід відмовити.

Всупереч ст. 74 ГПК України відповідачем не надано суду доказів оплати орендних та комунальних платежів за договором за період жовтня 2020 - лютого 2021 років у розмірі 32 911,06 грн.

Враховуючи викладене, у відповідача перед позивачем за період з жовтня 2020 по лютий 2021 років виникла заборгованість з орендної плати та комунальних платежів у розмірі 32 911,06 грн.

Частина перша статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 629 Цивільного кодексу України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, оскільки доказів сплати орендної плати та вартості спожитих комунальних послуг в порядку визначеному умовами договору матеріали справи не містять, позовна вимога про стягнення основного боргу в розмірі 32 911,06 грн. визнається судом обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

З приводу доводів відповідача про право на зменшення орендної плати за користуванням приміщенням, в період карантинних обмежень на території України слід зазначити наступне.

Згідно до ч.ч. 4, 6 статті 762 Цивільного кодексу України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Всупереч вимогам ст. 74 ГПК України доказів звернення відповідачем до позивача з вимогою про зменшення плати у зв`язку з карантинними обмеженнями суду не подано.

Також не подано доказів неможливості використовувати спірні приміщення відповідачем через обставини, за які він не відповідає.

За таких обставин посилання відповідача на зменшення орендної плати за користуванням приміщенням, в період карантинних обмежень на території України необґрунтовані.

Позивачем, також заявлена вимога про стягнення з відповідача 978,04 грн. інфляційних втрат.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або Законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи 3% річних та інфляційні витрати, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Приймаючи до уваги вищенаведені приписи Цивільного кодексу України щодо наявності у позивача права за порушення грошового зобов`язання відповідачем вимагати сплати останнім проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати, перевіривши здійснений позивачем розрахунок, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 978,04 грн. інфляційних втрат.

Також позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 984,96 грн. пені та 10 800 грн. штрафу.

Статті 216-218 Господарського кодексу України передбачають, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема, є господарські санкції.

За змістом статті 610 ЦК України несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов`язання. А в разі його порушення настають правові наслідки, передбачені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 9.2 Договору за несвоєчасне або неповне внесення плати за користування майном, плати за спожиті комунальні послуги, або інших платежів, передбачених договором, орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Оскільки заявлений до стягнення розмір пені є вірним, позовна вимога про стягнення з відповідача пені в розмірі 984,96 грн. також підлягає задоволенню судом.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 800 грн. штрафу суд зазначає наступне.

За умовами пункту 9.3 Договору в разі прострочення внесення плати за користування майном та інших платежів, передбачених умовами договору, більше ніж на 5 календарних днів, окрім пені передбаченої п. 9.2 договору, орендар сплачує орендодавцю штраф в розмірі 20% від місячної плати за користування майном, вказаної в пункті 3.1. цього договору та в термін 5 днів з моменту закінчення 5-го календарного дня прострочки чергового платежу має звільнити орендоване майно.

У своєму розрахунку штрафу позивач помилково нараховує відповідачу штраф за прострочення внесення плати за користування майном та інших платежів з розрахунку 20% від місячної орендної плати за кожне прострочення орендної плати та комунальних послуг, загалом в десятикратному розмірі (200%).

На переконання суду, позивач відповідно до умов п. 9.3 спірного договору має право нараховувати відповідачу штраф за прострочення більше ніж на 5 календарних днів внесення плати за користування майном та інших платежів з розрахунку 20% від місячної плати за користування майном як разова санкцію.

Враховуючи, що нарахування штрафу позивачем здійснено всупереч умовам вимоги про стягнення штрафу підлягають частковому задоволенню у розмірі 1 080 грн.

Нарахування штрафу в іншій частині проведено з порушенням умов договору, тому у задоволені позову в частині вимог про стягнення 9 720 грн. штрафу слід відмовити.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Аргус Девелопмент" задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Янкович Вікторії Дмитрівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аргус Девелопмент" (08132, Київська обл., м. Вишневе, вул. Київська, 4, ідентифікаційний код 41294387) 32 911 (тридцять дві тисячі дев`ятсот одинадцять) грн. 06 коп. основний боргу, 978 (дев`ятсот сімдесят вісім) грн. 04 коп. інфляційних втрат, 984 (дев`ятсот вісімдесят чотири) грн. 96 коп. пені, 1 080 (одну тисячу вісімдесят) грн. штрафу, 1 597 (одну тисячу п`ятсот дев`яносто сім) грн. 99 коп. судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

У позові в іншій частині відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.І.Борисенко