ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09 вересня 2021 року Справа № 903/359/21

Господарський суд Волинської області у складі судді Якушевої І.О., за участю секретаря судового засідання Хомич О.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження справу № 903/359/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Брендборд", м. Луцьк

до Комунального підприємства "Луцькреклама", м. Луцьк

третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Луцької міської ради

про стягнення 310 579,12 грн.,

за участю представників:

від позивача: Місюк Р.П. - адвокат (ордер серії ВЛ №000,084566 від21.05.2021),

від відповідача: Пилипчук І.Л. - адвокат (дов. №02-17/133/1 від 14.06.2021),

від третьої особи на стороні відповідача: Іщик В.А. (в порядку самопредставництва),

в с т а н о в и в:

24.05.2021 на адресу Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява б/н від 21.05.2021 Товариства з обмеженою відповідальністю "Брендборд" про стягнення з Комунального підприємства "Луцькреклама" 310 579,12 грн. безпідставно набутих коштів.

На обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18.12.2018 виконавчим комітетом Луцької міської ради було прийнято рішення №854-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", яким збільшено на 48% величину базового тарифу плати за користування місцем розташування засобу зовнішньої реклами. 02.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Брендборд" та Комунальним підприємством "Луцькреклама" було укладено договір тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами №01-02/95ТК. За період з 01.01.2019 по 31.12.2019 позивач оплачував послуги за договором №01-02/95ТК від 02.01.2019 на підставі рахунків КП "Луцькреклама", які були складені із врахуванням рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №854-1 від 18.12.2018. Проте, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2021 рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №854-1 від 18.12.2021 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька" визнано протиправним та нечинним. У зв`язку з цим позивач вважав, що він надмірно сплатив у 2019 році кошти відповідачу в розмірі 310 579,12 грн.

Ухвалою суду від 31.05.2021 було прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Брендборд" до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.06.2021; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов із урахуванням вимог ст.165 ГПК України до 15.06.2021 року.

04.06.2021 на адресу суду надійшло клопотання КП "Луцькреклама" №01-05/2/128 від 04.06.2021 про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву.

На обгрунтування клопотання відповідач посилався на те, що згідно з договором №1 від 05.01.2021 про надання послуг правничої (правової) допомоги юридичний супровід господарської діяльності КП "Луцькреклама" проводиться адвокатом Пилипчук І.Л. На момент відкриття провадження у справі та отримання ухвали суду вона перебувала за кордоном і 01.06.2021 повернулась. На даний час перебуває на самоізоляції і не має можливості належним чином ознайомитись із матеріалами позовної заяви, додатками і підготувати відзив до 15.06.2021.

В судовому засіданні 16.06.2021 представник відповідача підтримала клопотання №01-05/2/128 від 04.06.2021 та просила продовжити строк для подання відзиву на позовну заяву.

Згідно з ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Відповідно до п.п. 7, 9 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" самоізоляції підлягають особи, що перетинають державний кордон та прибули з держави або є громадянами (підданими) держав із значним поширенням COVID-19. Строк самоізоляції становить 14 днів.

З огляду на перебування представника відповідача на самоізоляції відповідачу було продовжено процесуальний строк для подання відзиву на позов, надано йому можливість скористатися правами, передбаченими ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 16.06.2021 представник позивача звернувся з клопотанням про приєднання до матеріалів справи копії додатку №4 від 19.07.2021 до договору №01-02/95ТК тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами від 02.01.2019, копії рахунку КП "Луцькреклама" від 07.03.2019, копії рахунку КП "Луцькреклама" від 05.06.2019.

Клопотання представника позивача судом залишено без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Позовну заяву позивач подав до суду 24.05.2021.

За змістом ч. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Оскільки докази подані позивачем після закінчення процесуального строку для їх подачі, поважних причин пропуску для їх подачі позивач не навів, письмового повідомлення про неможливість подати докази у строк не подав, такі докази не приймаються судом до розгляду.

Частина 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України не передбачає повернення доказів, а тому копії додатку №4 від 19.07.2021 до договору №01-02/95ТК тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами від 02.01.2019, копії рахунку КП "Луцькреклама" від 07.03.2019, копії рахунку КП "Луцькреклама" від 05.06.2019 приєднуються судом до матеріалів справи, але не приймаються судом до уваги як докази по справі.

Клопотання про поновлення строку позивач не заявляв.

У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження в інших випадках, коли питання, визначені частиною другою статті 182 цього Кодексу, не можуть бути розглянуті у даному підготовчому засіданні.

З метою забезпечення відповідачу права на захист, підготовче засідання було відкладено на 30.06.2021.

23.06.2021 на адресу суду від КП "Луцькреклама" надійшов відзив на позовну заяву №23/18 від 23.06.2021, в якому відповідач позов вважає безпідставним та таким що не підлягає до задоволення.

29.06.2021 представник позивача подав до суду відповідь на відзив від 29.06.2021.

30.06.2021 на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання №24/18 від 29.06.2021, в якому представник позивача просить залучити до участі у розгляді справи третьою особою Луцьку міську раду.

В судовому засіданні 30.06.2021 представник відповідача заявила усне клопотання про залишення без розгляду клопотання №24/18 від 29.06.2021, яке судом задоволено.

В судовому засіданні 30.06.2021 представник відповідача заявила клопотання №24/18-1 від 30.06.2021 про залучення третіх осіб, яке судом було відхилено.

Також в судовому засіданні 30.06.2021 представник відповідача звернулася до суду з клопотанням про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів для можливості ознайомлення з відповіддю на відзив та подання заперечень.

Ухвалою суду від 30.06.2021 строк проведення підготовчого провадження продовжено на 30 днів - до 30.08.2021 включно; відкладено підготовче засідання на 04.08.2021; запропоновано відповідачу в строк до 02.08.2021 подати суду заперечення на відповідь на відзив.

07.07.2021 на адресу суду надійшло клопотання Луцької міської ради № 1.1-8/3581/2021 від 06.07.2021 про залучення її на підставі ст. 50 ГПК України до участі у розгляді справи третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Вважає, що рішення суду може вплинути на права та інтереси Луцької міської територіальної громади і, відповідно, Луцької міської ради, як її представника.

30.07.2021 на електронну адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення №25/19 від 29.07.2021 на вимоги позивача про стягнення коштів за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Брендборд" до Комунальним підприємством "Луцькреклама".

В судовому засіданні 04.08.2021 представники позивача висловили усні заперечення проти залучення Луцької міської ради третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Представник відповідача в судовому засіданні 04.08.2021 просила задовольнити клопотання Луцької міської ради та залучити її третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

В судовому засіданні 04.08.2021 було розглянуто клопотання Луцької міської ради про залучення її третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та задоволено його.

Ухвалою суду від 04.08.2021 підготовче засідання було відкладено на 11.08.2021, залучено до участі у розгляді справи третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Луцьку міську раду; зобов`язано позивача надіслати третій особі на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, копію позовної заяви з додатками, докази надіслання подати суду; встановлено третій особі на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Луцькій міській раді строк до 10.08 .2021 для подачі письмових пояснень на заявлений позов.

10.08.2021 від третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Луцької міської ради надійшли пояснення №1.1-8/4199/2021 від 06.08.2021, в яких Луцька міська рада просить в задоволенні позову ТзОВ "Брендборд" відмовити.

В судовому засіданні 11.08.2021 представник позивача просила оголосити перерву для ознайомлення з поясненнями Луцької міської ради.

В судовому засіданні 11.08.2021 було оголошено перерву до 12.08.2021.

12.08.2021 представник позивача подала до суду додаткові пояснення на пояснення третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

В судовому засіданні 12.08.2021 представники сторін, третьої особи висловили думку про можливість закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Станом на 12.08.2021 інших заяв та клопотань від представників сторін, третьої особи не надходило.

Ухвалою суду від 12.08.2021 підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 01.09.2021.

В судовому засіданні 01.09.2021 представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні 01.09.2021 було оголошено перерву до 09.09.2021.

В судовому засіданні 09.09.2021 представники відповідача, третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, позову не визнали, просили відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю з огляду на наступне.

02.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Брендборд" як розповсюджувачем зовнішньої реклами та Комунальним підприємством "Луцькреклама" як уповноваженою особою було укладено договір №01-02/95ТК тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.3. договору №01-02/95ТК уповноважена особа передає розповсюджувачу зовнішньої реклами у тимчасове користування місце для розташування засобу зовнішньої реклами за адресою, вказаною у додатку, згідно з погодженим у встановленому порядку дозвільним документом на розміщення засобів зовнішньої реклами (ЗЗР), який є невід`ємною частиною цього договору, а розповсюджувач зовнішньої реклами використовує надане місце за цільовим призначенням - для розміщення ЗЗР, здійснює оплату за тимчасове користування місцем та звільняє у триденний термін місце після закінчення терміну дії дозволу на розміщення зовнішньої реклами та/або цього договору в частині наданого права користування місцем, на яке припинено дію дозволу та/або цього договору. Місце надається для розміщення виключно тих засобів, що вказані у додатку до цього договору, який є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з п.п. 3.1.-3.2. договору розмір плати за тимчасове користування місцем розташування ЗЗР встановлюється виконавчим комітетом Луцької міської ради та сплачується розповсюджувачем зовнішньої реклами на підставі цього договору та/або рахунків-фактур, наданих КП "Луцькреклама". Розповсюджувач зовнішньої реклами зобов`язаний отримати рахунок на плату коштів за тимчасове користування місцем розташування ЗЗР не пізніше 20 числа поточного місяця та проводити оплату не пізніше останнього робочого дня поточного місяця.

У відповідності до п. 3.5. договору плата за тимчасове користування місцем (місцями) сплачується розповсюджувачем зовнішньої реклами щомісяця шляхом перерахування коштів на рахунок КП "Луцькреклама" та зараховується до бюджету міста, згідно з рішенням Луцької міської ради від 26.01.2012 №20/89.

Строк дії договору визначається у додатках, які є невід`ємною частиною договору (п. 6.2. договору).

Додатками до договору №01-02/95ТК від 02.01.2019 було затверджено перелік засобів зовнішньої реклами розповсюджувача реклами, їх місцезнаходження, а також розмір плати за розміщення засобів зовнішньої реклами.

Вказані додатки сторони уклали з метою виконання рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 20.09.2012 №629-1 "Про порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", що кореспондується з п. 3.1. договору №01-02/95ТК від 02.01.2019 в частині встановлення плати за розміщення засобів зовнішньої реклами виконавчим комітетом Луцької міської ради.

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 20.09.2012 №629-1 "Про порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька" затверджено вказаний Порядок (оформлений додатком до рішення).

Порядком визначено механізм розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Луцька. Розрахунок відповідної плати здійснюється за формулою:

П = S х Т х Кз х Кі х Кквз,

де S - площа місця розташування спеціальної конструкції - визначається відповідно до п.32 постанови КМ України № 2067 від 29.12.2003 "Про затвердження типових правил розміщення зовнішньої реклами";

Т - базовий тариф, розроблений на базі неоподаткованого мінімуму доходів громадян (17 грн.), та становить визначену кількість неоподаткованих мінімумів;

Кз - коефіцієнт диференціації базового тарифу, в залежності від місця розташування об`єкта зовнішньої реклами;

Кі - коефіцієнт річного індексу інфляції за даними Державної служби статистики України до грудня попереднього року у відсотках;

Кквз - 2,5 коефіцієнт комерційного використання землі, розроблений згідно з методикою грошової оцінки землі в розрізі економіко-планувальних зон, наданий управлінням Держкомзему у м. Луцьку Волинської області (застосовується тільки для наземних конструкцій).

Виконавчим комітетом Луцької міської ради 16.07.2014 було прийнято рішення №414-1 "Про доповнення до Порядку визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", згідно з яким доповнено Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька, затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №629-1 від 20.09.2012, пунктом 5 наступного тексту: "Рішенням виконавчого комітету може визначатись (змінюватись) розмір плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька, на визначений термін в розмірі до 50 відсотків базового тарифу".

18.12.2018 виконавчим комітетом Луцької міської ради на виконання Програми економічного і соціального розвитку міста Луцька на 2018-2019 роки, наповнення та збільшення дохідної частини бюджету міста Луцьк, на підставі Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про рекламу", Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №2067 від 29.12.2003, рішень виконавчого комітету Луцької міської ради №629-1 від 20.09.2012 "Про Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька" та №414-1 від 16.07.2014 "Про доповнення до Порядку визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", прийнято рішення №854-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", яким, зокрема, збільшено на період з 01.01.2019 по 31.12.2019 на 48 відсотків величину базового тарифу плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, встановленого Порядком визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька, який затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 20.09.2012 №629-1.

За період з 01.01.2019 по 31.12.2019 позивач сплачував послуги за розміщення засобів зовнішньої реклами на підставі рахунків КП «Луцькреклама», які були складені з врахуванням рішення №854-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька".

Згідно з платіжними дорученнями (а.с. 57-67) позивач за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 сплатив на рахунок відповідача кошти в розмірі 957 618,95 грн.

Таким чином, за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 позивач здійснював оплату визначених договором №01-02/95ТК від 02.01.2019 послуг виключно на підставі рахунків КП "Луцькреклама".

Докази того, що у визначений період між сторонами існували інші правовідносини, за якими позивач мав би зобов`язання оплати послуг КП "Луцькреклама" за тимчасове розміщення засобів зовнішньої реклами, в матеріалах справи відсутні.

Крім цього, між сторонами у справі були підписані помісячні акти здачі-приймання робіт (надання послуг) за період січень-грудень 2019 року та складено податкові накладні (а.с. 39-56).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2021 у справі №140/38628/19 визнано протиправним та нечинним рішення від 18 грудня 2018 року № 854-1 «Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Луцька».

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, ст. 18 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Обов`язковість урахування судових рішень, які набрали законної сили, для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.03.2019 №607/5422/16-ц, від 19.05.2021 №922/1830/20.

У зв`язку із скасуванням в судовому порядку рішення виконкому Луцької міської ради від 18 грудня 2018 року № 854-1 «Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Луцька» відповідна правова підстава для утримання відповідачем коштів, які були перераховані йому позивачем на підставі вищевказаного рішення, відпала.

На виконання умов договору №01-02/95ТК від 02.01.2019 позивач зобов`язаний був сплатити відповідачу грошові кошти за тимчасове користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами без врахування скасованого в судовому порядку рішення виконкому Луцької міської ради, яким збільшено базовий тариф, 647 039,83 грн.

В той же час, позивачем сплачено 957 618,95 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.)

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Перевіривши розрахунок суми заборгованості, поданий позивачем, суд встановив, що розрахунок є арифметично правильним та обгрунтованим, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 310 579,12 грн. безпідставно набутих грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України підлягає до задоволення.

У зв`язку із задоволенням позову на підставі ст. 129 ГПК України витрати, пов`язані з оплатою судового збору, покладаються на відповідача.

В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 15 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

Згідно зі статтею 30 цього Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, при визначенні суми відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Окрім цього, суд має також враховувати: складність справи та складність виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

31.08.2021 представник позивача подала до суду заяву про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу б/н від 31.08.2021, в якій просить стягнути з відповідача 15 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Враховуючи викладене, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Така правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018 у справі №910/2170/18.

Факт надання позивачу професійної правничої допомоги під час розгляду справи підтверджується наданими представником позивача доказами:

- копією ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВЛ №000,084566 від 21.05.2021;

- копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВЛ №1293;

- копією договору про надання правової допомоги б/н від 24.03.2021;

- копією квитанції до прибуткового касового ордера №25 від 24.03.2021 на суму 15 000 грн.

Договір про надання правничої допомоги б/н від 24.03.2021 укладено між Адвокатським об`єднанням «МСМ і Партнери» та ТзОВ "Брендборд".

Відповідно до п. 1.1. договору Адвокатське об`єднання зобов`язується представляти інтереси Клієнта у Господарському суді Волинської області, Північному апеляційному господарському суді, Верховному Суді у справі про стягнення з КП "Луцькреклама" заборгованості в розмірі 310 579,12 грн., а клієнт зобов`язується сплатити Адвокатському об`єднанню гонорар за надану правову допомогу, а також у випадку необхідності фактичні витрати, пов`язані з виконанням Договору.

Згідно з п. 3.1. договору сторони домовились, що за надання правової допомоги клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню гонорар (винагороду) у розмірі 15 000 грн.

Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордера №25 від 24.03.2021 АО «МСМ і Партнери» на підставі договору про надання правової допомоги від 24.03.2021, було прийнято від ТзОВ "Брендборд" кошти в сумі 15 000 грн.

Журнали судових засідань та ухвали суду свідчать про те, що представники позивача брали участь в судових засіданнях 16.06.2021, 30.06.2021, 04.08.2021, 11.08.2021, 12.08.2021, 01.09.2021, 09.09.2021.

Надані докази в їх сукупності підтверджують надання позивачу його адвокатом послуг професійної правничої допомоги при розгляді цієї справи у заявленому обсязі на загальну суму 15 000 грн.

Судом враховано, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом/адвокатським об`єднанням та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору визначеному нормами ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020р. у справі №910/13071/19).

Відповідно до позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021р. у справі №925/1137/19, за умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, не надання іншою стороною доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності, у тому числі спростування правильності відповідних розрахунків, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи.

Відповідно до Постанови Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони; обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Водночас відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 126 Кодексу).

В розумінні положень згаданих норм законодавства, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи, проте, беручи до уваги заявлене представником позивача клопотання про зменшення, вправі зробити це у даній справі.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у вищенаведеній нормі.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" зазначено, що суд не зобов`язаний керуватися тими внутрішньо національними розцінками і критеріями, з яких виходять Уряд і заявник на підтримку відповідних аргументів; він керується свободою розсуду відповідно до того, що він вважає за справедливе.

Слід зауважити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За приписами ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на позов відповідач зазначає про те, що розмір гонорару є завищеним та необгрунтованим, посилаючись на те, що справа не є складною, адвокат Місюк Р.П. має досвід адвокатської практики лише чотири місяці.

Інших заперечень, окрім висловлених у відзиві на позовну заяву, щодо витрат позивача на оплату наданої правової допомоги КП "Луцькреклама" надано не було.

Заперечення відповідача не приймаються судом, оскільки відповідач відповідно до вимог ч. 6 ст. 126 ГПК України жодним чином не довів неспівмірності витрат позивача, які останній сплатив за послуги адвоката, а тому витрати понесені позивачем на професійну правову допомогу підлягають до стягнення з відповідача в розмірі 15 000 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Луцькреклама" (м. Луцьк, вул. Лесі Українки, 28, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Брендборд" (м. Луцьк, пр. Перемоги, 1, ) 310 579 грн. 12 коп. безпідставно набутих грошових коштів, 4 658 грн. 69 коп. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору, 15 000 грн. витрат на правову (правничу) професійну допомогу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено: 13.09.2021.

Суддя І. О. Якушева