ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року Справа № 903/142/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Климець І.О. - адвокат, представник за ордером серії ВК №1028488

від 07.09.2021р.

Москаль Я.О. - адвокат, представник за ордером серії ВК №1018670

від 23.03.2021р.

за участю прокурора: Немковича І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист"

на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 16.06.21р. суддею Вороняк А. С. о 10:36 год. у м.Луцьку, повний текст складено 25.06.21р.

у справі № 903/142/21

за позовом заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист"

про стягнення 1294212,00грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 16.06.2021р. у справі №903/142/21 позов заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" про стягнення 1294212,00грн. задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" на користь Фонду державного майна України 1294212,00грн. безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування приміщенням готелю "Лісова пісня" за адресою: м.Ковель, бульвар Лесі Українки,12.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" на користь Волинської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 19413,18грн..

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Волиньтурист" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвали нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- зауважує, що у постанові державного виконавця, відповідно до акта державного виконавця від 22.09.2017р. було встановлено, що об`єкт нерухомого майна - готель "Лісова пісня", а саме п`ятиповерхову будівлю, займають орендарі фізичні особи-підприємці, юридичні особи, а також гості (клієнти, жильці) готелю. Станом на 22.09.2017р. стягувачем авансування витрат виконавчого провадження не здійснено. Представник стягувана за довіреністю, згідно листа Фонду державного майна України від 21.09.2017р. за вих.№10-50-18020 не має правових підстав приймати на добровільне зберігання описане майно боржника. Отже, станом на 22.09.2017р. рішення суду відповідно до виконавчого документа залишається не виконаним;

- зазначає, що ПрАТ "Волиньтурист" на виконання Угоди №73 про взаємодію Фонду державного майна України та Федерації професійних спілок України, протягом усіх років зберігало, а також забезпечувало утримання в належному стані майна готелю "Лісова пісня";

- вказує, що в оскаржуваному рішенні, судом зазначено, що предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування майном без належних на те правових підстав у сумі 1294212,00грн. за період з 26.02.2018р. по 24.10.2018р. з врахуванням строку позовної давності, а також судом вказано, що немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків), оскільки відносини з фактичного користування майном без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Однак, не погоджується з такими висновками суду та вважає, що позовні вимоги є позовними вимогами щодо стягнення збитків у вигляді неотриманої орендної плати (упущеної вигоди) та виникає необхідність у дослідженні в діях відповідача складу цивільного правопорушення;

- обґрунтовує відсутність в діях відповідача протиправної поведінки, як обов`язкового елементу складу правопорушення, із яким діюче законодавство пов`язує настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків;

- також додає, що в судовому засіданні ПрАТ "Волиньтурист" було подано клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з відсутністю підстав для представництва прокурором у даній справі, відтак позовна заява має бути залишена без розгляду згідно п.2. ч.1 ст.226 ГПК України. В судовому засіданні 21.04.2021р. судом ухвалено на місці відмовити в клопотанні відповідача про залишення позову без розгляду (в ухвалі Господарського суду Волинської області від 12.05.2021р. суд зазначив мотиви відхилення даного клопотання). ПрАТ "Волиньтурист" не погоджується з такими висновками суду;

- вважає, що очевидною є відсутність підстав для представництва прокурором у даній справі та порушення вимог ст.23 Закону України "Про прокуратуру". Позовна заява мала бути залишена без розгляду згідно п.2 ч.1 ст.226 ГПК України. Крім того, подання вказаного позову є грубим порушенням прав відповідача на справедливий суд та зловживанням наданими законом повноваженнями з метою створення нерівності у судовому процесі;

- крім того, додає, що розглядаючи справу по суті, Господарський суд Волинської області не надав належної юридичної оцінки доводам відповідача щодо дій Фонду державного майна України по прийняттю готелю "Лісова пісня". Так, постановою державного виконавця Мацюх Д.Ю. про повернення виконавчого документу стягувану по виконавчому провадженню ВП №52968734 від 22.09.2017р., наказ №903/369/16-1 від 17.10.2016р. Господарського суду Волинської області щодо виселення ПрАТ "Волиньтурист" з готелю "Лісова пісня" м.Ковель було повернуто стягувану, тобто Фонду державного майна України. У даній постанові державного виконавця встановлено, що представник стягувана за довіреністю, згідно листа Фонду державного майна України від 21.09.2017р. за вих.№10-50-18020 не має правових підстав приймати на добровільне зберігання описане майно боржника. Отже, станом на 22.09.2017р. рішення суду відповідно до виконавчого документа залишалося не виконаним, та була відсутня особа, яка мала б прийняти готель "Лісова пісня", а відтак ПрАТ "Волиньтурист" був змушений продовжувати забезпечувати його схоронність і зберігання;

- також, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки письмовим доказам відповідача про те, що ПрАТ "Волиньтурист" звертався до Фонду державного майна України Фонду державного майна України та регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області з пропозицією укласти договір оренди державного нерухомого майна: будівлі готелю "Лісова пісня", загальною площею 5774,7кв.м., що розміщена за адресою: Волинська область, м.Ковель, бульвар Лесі Українки, 12 та перебуває на балансі ДП "Управління справами Фонду державного майна України () та щодо того, що листом від 29.08.2018р. за вих.144/1.6а ПрАТ "Волиньтурист" зверталося до регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області щодо забезпечення можливості участі товариства у конкурсі на право оренди та просило надати інформацію про те, які дії були вчинені РВ ФДМ по Волинській області, а також Фондом державного майна України щодо організації та проведення конкурсу на право оренди, в тому числі і будівлі готелю "Лісова пісня" та повідомити про час і дату проведення конкурсу;

- стверджує, що судом першої інстанції не надано належну оцінку жодному доказу, який підтверджує фактичне користування відповідачем готелем "Лісова пісня", з метою здійснення господарської діяльності і отримання прибутку;

- також вказує, що висновок судового експерта за матеріалами кримінального провадження №0000059 від 14.04.2020р. здійснений з метою доказування у кримінальному процесі розміру збитків потерпілого, крім цього такий висновок будується на припущеннях щодо ринкової вартості майна, а тому не може бути належним доказом у даній справи за даним предметом спору;

- зауважує, що розрахунок безпідставно збережених коштів проводився відповідно до звіту незалежної оцінки, наданого ТОВ "Стоун Брідж", відповідно до якого вартість будівлі готелю "Лісова пісня" станом на 31.07.2018р. становила 8 898 342,25грн.. В той же час, вимога про стягнення безпідставно збережених коштів пред`явлена за період з 26.02.2018р., однак станом на цю дату оцінка майна для визначення розміру оренди не проводилась, а відповідно заявлений позивачем до стягнення розмір безпідставно збережених коштів є необґрунтованим та безпідставним.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №903/142/21/4279/21 від 12.07.2021р. матеріали справи №903/142/21 витребувано з Господарського суду Волинської області.

20.07.2021р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №903/142/21.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.07.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" на рішення Господарського суду Волинської області від 16.06.21р. у справі №903/142/21 та призначено справу №903/142/21 до розгляду на 07.09.2021р. об 15:00год., тощо.

02.08.2021р. на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Волинської обласної прокуратури надійшов письмовий відзив від 29.07.2021р. у справі №15-1563вих21 на апеляційну скаргу.

03.09.2021р. на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від ПрАТ "Волиньтурист" надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

Учасники справи були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, Фонд державного майна України наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання 07.09.2021р. не з`явився, своїх повноважних представників не направив.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутності Фонду державного майна України.

Фонд державного майна України не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні 07.09.2021р. представники скаржника підтримали доводи апеляційної скарги та додаткових пояснень до апеляційної скарги та надали пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважають рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просять суд рішення Господарського суду Волинської області від 16.06.2021р. у справі №903/142/21 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Прокурор у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 07.09.2021р. заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення Господарського суду Волинської області від 16.06.2021р. у справі №903/142/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників скаржника та прокурора, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, рішенням Господарського суду Волинської області від 10.11.2011р. у справі №5004/1997/11 позов виконуючого обов`язки Ковельського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задоволено, а саме: визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності на готель "Лісова пісня", що розміщений за адресою м. Ковель, Волинська область, бульвар Лесі Українки, 12 та зобов`язано Волинське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях Волиньтурист (м.Луцьк, пр.Президента Грушевського,33, код 02593659) повернути державі в особі Фонду державного майна України (м.Київ, вул. Кутузова,18/9, код 00032945) безпідставно набуте майно - готель "Лісова пісня", що розміщений за адресою м. Ковель, Волинська область, бульвар Лесі Українки, 12.

Враховуючи те, що відповідач продовжував протиправно використовувати вищевказане майно, Фонд державного майна України звернувся до суду з позовом про виселення відповідача - ПрАТ "Волиньтурист" з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна, а саме: готелю "Лісова пісня", що розміщений за адресою: м. Ковель, Волинська обл., бульвар Лесі Українки,12.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 15.08.2016р. у справі № 903/369/16 позов Фонду державного майна України задоволено повністю, а саме: виселено Приватне акціонерне товариство "Волиньтурист" (43005, м.Луцьк, проспект Президента Грушевського, 33, ) з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна - готелю "Лісова пісня", що розташований за адресою: м. Ковель, Волинської обл., бульвар Лесі Українки, 12.

За вказаних обставин, заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" про стягнення 1294212,00грн. безпідставно збережених коштів орендної плати.

Обґрунтовуючи позовну заяву, заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України посилається на те, що Приватне акціонерне товариства "Волиньтурист" упродовж періоду з 15.08.2016р. до 24.10.2018р. використовувало будівлю готелю Лісова пісня за адресою: м.Ковель, бульвар Л.Українки, 12, за відсутності будь-яких правових підстав (права власності, користування, оренди, тощо), а також без сплати орендної плати.

Водночас, правовою підставою для стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 1294212,00грн.. нарахованої за період з 26.02.2018р. по 24.10.2018р. прокурор вказує ст.ст.1212, 1214 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 09.03.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №903/142/21, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 24.03.2021р..

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 24.03.2021р. позовну заяву заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України №15-381вих-21 від 25.01.2021р. залишено без руху; надано прокурору строк - 5 днів з дня отримання цієї ухвали для усунення недоліку, а саме: надання доказів відправлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів.

29.03.2021р. до Господарського суду Волинської області від прокурора надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, а саме: прокурором надано докази відправлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 30.03.2021р. справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні на 21.04.2021р..

19.04.2021р. до Господарського суду Волинської області відповідач подав клопотання № 03-20-4 від 15.04.2021р. про залишення позову без розгляду.

Обґрунтовуючи подане клопотання відповідач покликається на те, що твердження прокурора не є належним обґрунтуванням підстав для звернення до суду із вказаним позовом. Відповідач вважає, що при поданні позову прокурор не обґрунтував та не надав належних доказів того, в чому полягають порушення інтересів держави, а також не обґрунтував підстав звернення до суду з позовом в інтересах держави, оскільки на даний час існує орган, а саме - Фонд державного майна України, який уповноважений представляти та захищати інтереси держави у таких правовідносинах, а також прокурор не обґрунтував які саме інтереси держави порушені, як це визначено ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

19.04.2021р. до Господарського суду Волинської області Фондом державного майна України подано пояснення №10-25-8330 від 14.04.2021, в яких фонд зазначає, що ПрАТ "Волиньтурист виселено з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна, а саме готелю "Лісова пісня", що розташований за адресою: м.Ковель, бульвар Лесі Українки, 12, дана обставина встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили. Після визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на приміщення готелю за адресою: м.Ковель, бульвар Лесі Українки, 12, та прийняття судом рішення про виселення ПрАТ "Волиньтурист", дане приміщення готелю у користування (оренду) ПрАТ "Волиньтурист" не передавалось, відповідні договори оренди державного майна з цим суб`єктом господарювання не укладались. Водночас, ПрАТ "Волиньтурист" добровільно займане приміщення на виконання рішення суду не звільнило та продовжувало ним користуватись упродовж періоду з 15.08.2016р. до 24.10.2018р. за відсутності на це правових підстав (права власності, користування, оренди тощо), а також без сплати орендної плати. Просить суд позов задовольнити у повному обсязі.

19.04.2021р. до Господарського суду Волинської області відповідачем подано відзив на позов №03-11-20-3 від 15.04.2021р., в якому зазначає, що позов є безпідставним та необґрунтованим і не підлягає до задоволення. 24.11.2016р. органом державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження 052968734 з примусового виконання наказу №903/369/16-1 від 17.10.2016р. Господарського суду Волинської області щодо виселення ПрАТ "Волиньтурист" з готелю "Лісова пісня" м.Ковель. Відповідно до постанови державного виконавця Мацюх Д.Ю. про повернення виконавчого документу стягувачу по виконавчому провадженню ВП 052968734 від 22.09.2017р., наказ №903/369/16-1 від 17.10.2016р. Господарського суду Волинської області щодо виселення ПрАТ "Волиньтурист" з готелю "Лісова пісня2 м.Ковель було повернуто стягувачу, тобто Фонду державного майна України. Відповідач вважає, що станом на 22.09.2017р., Фонд державного майна України відмовився приймати готель "Лісова пісня" на відповідальне зберігання. Відповідач стверджує, що ПрАТ "Волиньтурист" на виконання Угоди №73 від 17.02.2012р. про взаємодію Фонду державного майна України та Федерації професійних спілок України, протягом усіх років зберігало, а також утримувало в належному стані майно готелю "Лісова пісня", про що і визнає позивач у даній позовній заяві.

Також, відповідач вважає, що позовні вимоги в даному випадку, є позовними вимогами щодо стягнення збитків у вигляді неотриманої орендної плати (упущеної вигоди) та виникає необхідність у дослідженні в діях відповідача складу цивільного правопорушення, а в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, як обов`язковий елемент складу правопорушення, із яким діюче законодавство пов`язує настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

21.04.2021р. до Господарського суду Волинської області від прокуратури надійшла відповідь на відзив №15-876вих-21 від 21.04.2021р., в якому остання, ознайомившись із доводами, викладеними відповідачем у відзиві, вважає, що вони являються необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. Враховуючи наявність судових рішень, ПрАТ "Волиньтурист" зобов`язане було звільнити незаконно займане приміщення готелю "Лісова пісня" (виселитись з приміщення). При цьому, ПрАТ "Волиньтурист" не зверталось до суду із заявами про відстрочення або розстрочення виконання рішення суду про виселення, чи зміну способу його виконання. Наявність постанови державного виконавця від 22.09.2017р. про повернення виконавчого документу стягувачу (з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" - стягувач не здійснив авансування витрат виконавчого провадження) жодним чином не свідчить про те, що ПрАТ "Волиньтурист" не зобов`язано було виконувати рішення суду про звільнення приміщення готелю "Лісова пісня", а також не свідчить про те, що ПрАТ "Волиньтурист" упродовж періоду з 15.08.2016р. до 24.10.2018р. правомірно використовувало приміщення готелю. Інших будь-яких заперечень щодо фактичних обставин справи, в тому числі щодо використання приміщення готелю "Лісова пісня" упродовж періоду з 15.08.2016р. до 24.10.2018р. за відсутності на це правових підстав (права власності, користування, оренди тощо), а також без сплати орендної плати, відповідач у відзиві не наводить та не спростовує. Щодо доводів відповідача про відсутність вини у завданні збитків (шкоди) власнику нерухомого майна, що виключає можливість стягнення коштів, прокурор стверджує, що приміщення 5-поверхової будівлі готелю "Лісова пісня" загальною площею 5774,7кв.м. є об`єктом державної власності (нерухомим майном), який зважаючи на вимоги Цивільного Кодексу України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна" може використовуватись третіми особами лише на підставі та умовах договору найму (оренди), укладеному з власником майна. Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, регулюється главою 83 ЦК України. Немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України.

Також, у письмових запереченнях №15-864вих-21 від 20.04.2021р. на клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, прокуратура зазначає, що ПрАТ "Волиньтурист" безпідставно зберегло у себе кошти орендної плати за фактичне незаконне користування приміщенням готелю "Лісова пісня", які мали б бути перераховані до Державного бюджету, Фонд державного майна України жодних дій до захисту державних інтересів не вжив, до суду з відповідним позовом не звернувся.

З метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді у даній справі, Волинською обласною прокуратурою 03.02.2021р. за № 15- 248вих-21 на адресу Фонду державного майна України скеровано лист, у якому повідомлено уповноважений орган про наявність порушень закону зі сторони ПрАТ "Волиньтурист", наявність порушень інтересів держави, зволікання відповідного органу у їх захисті та висловлено прохання про інформування прокуратури про те, чому не вживались заходи до захисту інтересів держави. На вказаний лист Фонд державного майна України листом від 23.02.2021р. за №1025-3786 повідомив Волинську обласну прокуратуру про те, що через відсутність державного фінансування не має можливості звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення з ПрАТ "Волиньтурист" безпідставно збережених коштів та пропонує прокурору самостійно вжити заходів до захисту державних інтересів в особі Фонду державного майна України, що беззаперечно вказує на бездіяльність уповноваженого органу.

Прокуратура вважає, що в прокурора наявні права та можливості представляти інтереси держави в суді, шляхом подачі відповідного позову.

В судовому засіданні 21.04.2021р. Господарським судом Волинської області ухвалено на місці відмовити у клопотанні відповідача про залишення позову без розгляду, зокрема, в ухвалі Господарського суду Волинської області від 12.05.2021р. судом було зазначено мотиви відхилення даного клопотання, а також було оголошено перерву до 12.05.2021р..

У судовому засіданні 12.05.2021р. Господарським судом Волинської області на місці ухвалено строк підготовчого провадження продовжити на 30 днів - по 10.06.2021р., закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 26.05.2021р..

25.05.2021р. через систему "Електронний суд" Держаним підприємством "Управління справами ФДМУ" подано заяву про вступ у справу третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору в якій просить визнати поважними причини пропуску строку на подачу такої заяви, а також подано позовну заяву, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в якій просить стягнути з ПАТ "Волиньтурист" на користь ДП "Управління справами фонду державного майна України", що є балансоутримувачем нерухомого майна, 909192,21грн., з них 776527,20грн. безпідставно збережені кошти орендної плати за фактичне користування приміщенням готелю "Лісова пісня", загальною площею 5774,7кв.м., що знаходиться за адресою: бульвар Лесі Українки,12, м.Ковель, інфляційні втрати у розмірі 132665,01грн..

Ухвалою Господарським судом Волинської області від 26.05.2021р. повернуто позовну заяву Держаного підприємства Управління справами ФДМУ, оскільки її подано вже після закриття судом підготовчого провадження (12.05.2021р.), чим порушено строк подачі позову, тому у суду були відсутні правові підстави для його прийняття, що ї було підставою для її повернення.

В судовому засіданні 26.05.2021 Господарського суду Волинської області було оголошено перерву до 16.06.2021р..

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Волинської області від 16.06.2021р. у справі №903/142/21 позов задоволено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (рішення від 19.03.1997 зі справи "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece); рішення від 20.07.2004 зі справи "Шмалько проти України").

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Волинської області від 10.11.2011р. у справі №5004/1997/11 позов виконуючого обов`язки Ковельського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задоволено, а саме: визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності на готель "Лісова пісня", що розміщений за адресою м. Ковель, Волинська область, бульвар Лесі Українки, 12 та зобов`язано Волинське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Волиньтурист" (м.Луцьк, пр.Президента Грушевського,33, код 02593659) повернути державі в особі Фонду державного майна України (м.Київ, вул. Кутузова,18/9, код 00032945) безпідставно набуте майно - готель "Лісова пісня", що розміщений за адресою м. Ковель, Волинська область, бульвар Лесі Українки, 12.

Однак, враховуючи те, що відповідач продовжував протиправно використовувати вищевказане майно, Фонд державного майна України звернувся до суду з позовом про виселення відповідача - ПрАТ "Волиньтурист" з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна, а саме: готелю "Лісова пісня", що розміщений за адресою: м.Ковель, Волинська обл., бульвар Лесі Українки,12.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 15.08.2016 у справі № 903/369/16 позов Фонду державного майна України задоволено повністю, а саме: виселено Приватне акціонерне товариство "Волиньтурист" (43005, м.Луцьк, проспект Президента Грушевського, 33, ) з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна - готелю "Лісова пісня", що розташований за адресою: м. Ковель, Волинської обл., бульвар Лесі Українки, 12.

За приписами ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом, ПрАТ "Волиньтурист" добровільно займане ним приміщення готелю "Лісова пісня" не звільнило та продовжувало використовуватися ним у період з 15.08.2016р. до 24.10.2018р. без будь-яких правових підстав, що підтверджується: інформацією Головного управління ДПС у Волинській області від 23.03.2020р. про сплату відповідачем податку на землю у 2016-2019 роках; інформацією ПрАТ "Волиньобленерго" про розірвання договору на постачання електричної енергії для потреб готелю Лісова пісня лише 10.12.2018р.; заявою ПрАТ "Волиньтурист" від 18.07.2019р. № 81/1.6а про вчинення кримінального правопорушення особами Фонду державного майна України; постановою Наглядової ради ПрАТ "Волиньтурист" від 12.11.2018р. №ПР-125-2 про припинення господарської та неможливість подальшого використання майна готелю "Лісова пісня".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту зобов`язань з набуття та збереження майна без достатньої правової підстави є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ст.1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

У відповідності до витягу з ЄДРПОУ та Статуту ПрАТ "Волиньтурист" основним видом діяльності товариства є організація та здійснення туристичної діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що правовою підставою для стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 1294212,00грн., нарахованої за період з 26.02.2018р. по 24.10.2018р., прокурор вказує ст.ст.1212, 1214 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування майном без належних на те правових підстав у сумі 1294212,00грн., нарахованої за період з 26.02.2018р. по 24.10.2018р., колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що такі нарахування мають здійснюватися на підставі додатку 2 "Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу", відповідно до якого орендна ставка за розміщення суб`єктів господарювання, що провадять туроператорську та турагентську діяльність, готелів становить 22%.

Зокрема, прокурором у позовній заяві визначено розмір орендної плати виходячи з вартості орендованого майна, яка становить, згідно висновку експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи, 8898342,25грн..

Враховуючи викладене, розмір річної орендної ставки становить 1957635,30грн. (8898342,25грн. х 22/100), відповідно місячної 163136,30грн., денної 5437,80грн..

Згідно ч.2 ст.237 ГПК України, суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Судом перевірено розрахунок позивача та встановлено, що загальна сума боргу за період з 26.02.2018р. по 24.10.2018р. становить 1315947,60грн. (242 дні х 5437,80грн. розмір денної орендної плати). Проте позивач просить стягнути з відповідача 1294212,00грн., суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог на підставі ч.2 ст. 237 ГПК України, тому з врахуванням розміру позовних вимог ця сума є обґрунтованою та підставною.

Перевіривши здійснений позивачем та місцевим господарським судом розрахунки встановлено, що загальна сума боргу за період з 26.02.2018р. по 24.10.2018р. становить 1315947,60грн. (242 дні х 5437,80грн. розмір денної орендної плати), однак, прокурор просить стягнути з відповідача 1294212,00грн..

З огляду на викладене, суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог на підставі ч.2 ст.237 ГПК України, а тому з врахуванням розміру позовних вимог, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що саме вказана вище сума боргу у 1294212,00грн. є підставною та обґрунтованою.

Стосовно обґрунтувань відповідача про те, що позивачем помилково застосовано до спірних правовідносин норми, які регулюють стягнення безпідставно збережених коштів, а саме ст.1212 ЦК України, і вважає, що позовні вимоги є вимогами щодо стягнення збитків у вигляді неотриманої орендної плати (упущеної вигоди) до яких слід застосовувати положення ст.1166 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ч.1 ст.1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

У відповідності до приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

З матеріалів справи вбачається, що відповідача - Приватне акціонерне товариство "Волиньтурист" примусово виселено з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна - готелю "Лісова пісня", що розташований за адресою: м.Ковель, Волинської обл., бульвар Лесі Українки, 12, згідно рішенням Господарського суду Волинської області від 15.08.2016р. у справі №903/369/16.

Отже, з цього моменту відповідач використовував вказане майно без правовстановлюючих документів.

Водночас, предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування майном без належних на те правових підстав у сумі 1294212,00грн., нарахованих за період з 26.02.2018р. по 24.10.2018р. (з врахуванням строку позовної давності згідно ст.267 ЦК України).

Враховуючи вище викладене слід дійти висновку про те, що до спірних правовідносин немає підстав для застосування приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків), оскільки відносини з фактичного користування майном без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Таким чином, відповідач як фактичний користувач майном, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цього майна зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ним, зобов`язаний повернути ці кошти власнику приміщення на підставі частини першої ст.1212 ЦК України.

Крім того, слід зазначити, що для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (ст.ст.1212-1214 ЦК України).

Отже, з огляду на викладене підсумовуючи слід зазначити, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є за своїм змістом кондикційними, а не деліктними, тому підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам майна відсутні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що збитки за користування майном без правовстановлюючих документів та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання.

Однак, на відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Отже, у разі коли особа користувалася майном без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим зберегла кошти, вона зобов`язана повернути ці кошти власнику майна на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постановах від 14.01.2019р. у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019р. у справі № 902/794/17, від 06.02.2019р. у справі №922/587/18, від 03.04.2019р. у справі № 686/18993/17-ц.

За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме з відповідача слід стягнути 1294212,00грн. безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування приміщення готелю "Лісова пісня" за адресою: м.Ковель, бульвар Лесі Українки,12.

Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно відхилено клопотання ПрАТ "Волиньтурист" про залишення позову без розгляду у зв`язку з відсутністю підстав для представництва прокурором у даній справі, колегія суддів зазначає, зокрема, наступне.

Як свідчать матеріали справи, 19.04.2021р. до Господарського суду Волинської області від відповідача надійшло клопотання №03-20-4 від 15.04.2021р. про залишення позову без розгляду, яке обґрунтоване тим, що твердження прокурора не є належним обґрунтуванням підстав для звернення до суду із вказаним позовом.

Відповідач вважає, що при поданні позову прокурор не обґрунтував та не надав належних доказів того, в чому полягають порушення інтересів держави, а також не обґрунтував підстав звернення до суду з позовом в інтересах держави, оскільки на даний час існує орган, а саме - Фонд державного майна України, який уповноважений представляти та захищати інтереси держави у таких правовідносинах, а також прокурор не обґрунтував які саме інтереси держави порушені, як це визначено ст.23 Закону України "Про прокуратуру".

Посилання прокурора на відсутність державного фінансування у Фонді державного майна України, через що останній не має можливості звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення з ПрАТ "Волиньтурист" безпідставно збережених коштів не є виключним випадком, який визначений законом. Отже, очевидною є відсутність підстав для представництва прокурором у даній справі, оскільки недотриманні вимоги ст.23 Закону України "Про прокуратуру", відтак позовна заява має бути залишена без розгляду згідно п.2 ч.1 ст.226 ГПК України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.04.2008р. №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02.06.2016р. №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30.09.2016р., до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 ГПК України передбачає, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Згідно ч.4 ст.53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст.23 Закону України "Про прокуратуру".

Вказана стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Велика Палата Верховного суду у постанові від 26.05.2020р. по справі №912/2385/18, уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019р. у справі №903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019р. у справі №927/246/18, від 16.04.2019р. у справах №910/3486/18 та №925/650/18, від 17 та 18.04.2019р. у справах №923/560/18 та №913/299/18 відповідно, від 13.05.2019р. у справі №915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019р. у справі №0440/6738/18. Зокрема, зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом, що Волинською обласною прокуратурою 03.02.2021р. за № 15- 248вих-21 на адресу Фонду державного майна України було скеровано лист, у якому повідомлено уповноважений орган про наявність порушень закону зі сторони ПрАТ "Волиньтурист", наявність порушень інтересів держави, зволікання відповідного органу у їх захисті та висловлено прохання про інформування прокуратури про те, чому не вживались заходи до захисту інтересів держави.

На вказаний лист Фонд державного майна України листом від 23.02.2021р. за №1025-3786 повідомив Волинську обласну прокуратуру про те, що через відсутність державного фінансування не має можливості звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення з ПрАТ "Волиньтурист" безпідставно збережених коштів та пропонує прокурору самостійно вжити заходів до захисту державних інтересів в особі Фонду державного майна України, що беззаперечно вказує на бездіяльність уповноваженого органу.

Також, про бездіяльність уповноваженого органу щодо не звернення до суду з відповідним позовом свідчить також той факт, що на час подання прокурором до суду даного позову, як зазначає прокурор, пропущено більше двох років позовної давності про можливість стягнення з ПрАТ "Волиньтурист" безпідставно збережених коштів, що прямо порушує інтереси держави.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 26.05.2020р. по справі №912/2385/18 зазначила, що оскільки прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

З огляду на викладене, колегія судів апеляційного господарського суду погоджується з позицією суду першої інстанції, що прокуратурою було дотримано порядку, передбаченого ст.23 Закону України "Про прокуратуру", а тому Господарським судом Волинської області обґрунтовано відхилено клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Стосовно покликань відповідача в апеляційній скарзі на невідповідність фактичних обставин справи, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" положень ч.1 ст.18, ч.1 ст.326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2012р. №18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26.06.2013р. у справі №1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №2-р(ІІ)/2019 від 15.05.2019р. у справі №3-368/2018(5259/18) Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Також у зазначеному рішенні Конституційний Суд України наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Отже, судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим до виконання. Забезпечення виконання остаточного судового рішення у визначеному законом порядку є позитивним обов`язком держави.

Як вже зазначалось, рішенням Господарського суду Волинської області від 14.11.2011 у справі № 5004/1997/11 визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності та зобов`язано ПрАТ "Волиньтурист" повернути державі в особі Фонду державного майна України безпідставно набуте майно - готель "Лісова пісня" (загальною площею 5774,7кв.м), що знаходиться на бульварі Лесі Українки, 12, у м.Ковелі. Рішенням Господарського суду Волинської області від 15.08.2016р. (справа №903/369/16, рішення набрало законної сили 27.09.2016р.) позов Фонду державного майна України задоволено повністю: виселено ПрАТ "Волиньтурист" (43005, м.Луцьк, проспект Президента Грушевського, 33, ) з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна, а саме готелю "Лісова пісня" за адресою: м.Ковель, бульвар Лесі Українки, 12.

Таким чином, враховуючи наявність вказаних вище судових рішень, ПрАТ "Волиньтурист" зобов`язане було звільнити незаконно займане приміщення готелю "Лісова пісня" (виселитись з приміщення).

Однак, як свідчать матеріали справи ПрАТ "Волиньтурист" не зверталось до суду із заявами про відстрочення або розстрочення виконання рішення суду про виселення, чи зміну способу його виконання.

При цьому, слід зазначити, що наявність постанови державного виконавця від 22.09.2017р. про повернення виконавчого документу стягувану (з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" - стягувач не здійснив авансування витрат виконавчого провадження) жодним чином не свідчить про те, що ПрАТ "Волиньтурист" не зобов`язано було виконувати рішення суду про звільнення приміщення готелю "Лісова пісня", а також не свідчить про те, що ПрАТ "Волиньтурист" упродовж періоду з 15.08.2016р. до 24.10.2018р. правомірно використовувало приміщення готелю.

Також, слід вказати на ту обставину, що наявність Угоди №73 від 17.02.2012р. про взаємодію Фонду державного майна України та Федерації професійних спілок України також не звільняло відповідача від обов`язку щодо виконання рішення суду про звільнення приміщення готелю "Лісова пісня" та не спростовує того факту, що відповідач безпідставно зберіг у себе кошти за рахунок Фонду державного майна України, як власника приміщення.

Водночас, інших будь-яких заперечень щодо фактичних обставин справи, в тому числі щодо використання приміщення готелю "Лісова пісня" упродовж періоду з 15.08.2016р. до 24.10.2018р. за відсутності на це правових підстав (права власності, користування, оренди тощо), а також без сплати орендної плати, відповідачем не вказано.

Крім того, при наданні оцінки доказам визначення вартості майна необхідно звернути увагу на наступне.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, приміщення готелю "Лісова пісня" вперше передано в оренду лише 25.10.2018р. (договір оренди укладений 25.10.2018р. між Фондом державного майна України та ТзОВ "Рівер Парк Лтд"),

Так, з метою передання приміщення готелю в оренду ТзОВ "Рівер Парк Лтд" було проведено незалежну оцінку його вартості - звіт незалежної оцінки від 31.07.2018р., складений ТзОВ "Стоун Брідж".

З матеріалів справи вбачається. що при розрахунку розміру позовних вимог взято до уваги саме цей звіт, оскільки, як зазначено було вище, до 25.10.2018р. приміщення готелю "Лісова пісня" в оренду не передавалось, а тому, як зазначалось заявниками, доцільності та потреби проводити його оцінку упродовж 2017 року та станом на лютий 2018 року не було.

Також, відповідність складання даного звіту про оцінку майна від 31.07.2018р. вимогам законодавства, а також правильність визначення вартості майна підтверджено висновком оціночно-будівельної експертизи від 11.01.2021р. № 1-2, проведеної ТзОВ "Волинь-експерт", згідно ст.73 ГПК України висновок експерта є одним із видів доказів.

При цьому, у вказаному висновку експерта зазначено, що ймовірна ринкова вартість 5-поверхової будівлі готелю "Лісова пісня" загальною площею 5774,7кв.м станом на 01.08.2017р. складає 8 898 342,25грн.. До такого висновку експерт дійшов у зв`язку із тим, що з 01.08.2017р. по 31.07.2018р. не відбулись різкі валютні та інфляційні коливання, а також враховано наявність стабільного попиту та пропозиції на ринку нерухомого майна, що дало можливість експерту визначити ймовірну вартість об`єкта нерухомості.

Також, предметом даного висновку експерта не були питання права, як це помилково зазначає відповідач у апеляційній скарзі.

Отже, враховуючи вище викладене, прокурором надано неналежні та допустимі докази щодо обрахунку заявленої до стягнення суми, які належним чином досліджені судом першої інстанції.

Слід також звернути увагу на те, що згідно ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Водночас, як свідчать матеріали справи, відповідачем не було надано суду альтернативний розрахунок для оплати за користування майном, а також докази щодо необхідності застосування іншої оцінки майна чи ринкової вартості майна при визначенні вартості орендної плати щодо аналогічних об`єктів оренди, невідповідності названій сумі дійсної ринкової вартості вказаного об`єкту нерухомості тощо, чим не дотримано вимог ст.74 ГПК України.

Згідно до ч.4 ст.165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Як свідчить відзив відповідача на позовну заяву прокурора від 15.04.2021р. та надані разом із відзивом докази, відповідач не заперечував обставин щодо розрахунку розміру безпідставно збережених коштів, про стягнення яких було зазначено у позовній заяві, а також не заперечував посилання прокурора у позовній заяві на відповідні докази, які це підтверджують, зокрема звіт незалежної оцінки від 31.07.2018р., складений ТзОВ "Стоун Брідж", висновок оціночно-будівельної експертизи від 11.01.2021р. № 1- 2, проведений ТзОВ "Волинь-експерт".

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Волинської області від 16.06.2021р. у справі №903/142/21 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 16.06.2021р. у справі №903/142/21 - без змін.

2. Справу №903/142/21 повернути до Господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "10" вересня 2021 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.