ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"07" вересня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/1273/14

Господарський суд Одеської області у складі головуючий суддя Погребна К.Ф., суддя Д`яченко Т.Г., суддя Волков Р.В.. при секретарі судового засідання Кратковського Р.О. розглянувши матеріали скарги Виробничо-комерційної приватної фірми "Вячеслава" (вул. Хіміків, 27, м. Южне, Одеська область, 65481) (від 09.08.2021р.) на дії (бездіяльність) Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), по справі № 916/1273/14:

За позовом: Виробничо-комерційної приватної фірми "Вячеслава";

До відповідачів: 1.Фізичної особи-підприємця Федоренко Дмитра Олеговича

2. Фізичної особи-підприємця Федоренко Наталії Петрівни

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1. Южненська міська рада Одеської області;

2. Обслуговуючий кооператив Южненський міський ринок

про усунення перешкод у користуванні майном та земельною ділянкою

Представники сторін:

від позивача: Семенов В.І. за ордером; Кудрявцева О.В. наказ;

від відповідачів: Шевчук В.М. за ордерами;

від третьої особи 1: не з`явився;

від третьої особи 2: Плющаков С.М. самопредставництво

від суб`єкта оскарження: не з`явився;

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.03.2015 р. у справі №916/1273/14 позовні вимоги Виробничо-комерційної приватної фірми "Вячеслава" задоволено повністю.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 21.05.2015р. рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2015р. залишено без змін.

03.06.2015р.на виконання вищезазначеного рішення Господарським судом Одеської області видано відповідний наказ.

09.08.2021р. до Господарського суду Одеської області від Виробничо-комерційної приватної фірми "Вячеслава" надійшла скарга на дії (бездіяльність) державного виконавця, відповідно до якої останній просить суд:

1) Визнати протиправною бездіяльність Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в особі державного виконавця Зайцева Олексія Сергійовича, яка полягала у не відкритті виконавчого провадження за наказом Господарського суду Одеської області від 25.07.2016р у справі №916/1273/14 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 4650грн. на оплату послуг адвоката.

2) Зобов`язати державного виконавця Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Зайцева Олексія Сергійовича усунути допущене порушення (поновити порушене право заявника) шляхом відкриття виконавчого провадження та вчинення необхідних виконавчих дій щодо примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області від 25.07.2016р. у справі №916/1273/14 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 4650грн. на оплату послуг адвоката.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.08.2021р. відповідну скаргу Виробничо-комерційної приватної фірми "Вячеслава" було прийнято та призначено до розгляду в засіданні суду.

Так обґрунтовуючи скаргу, скаржник вказує, що 17.06.2021р. державним виконавцем Южненського Міського відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса ) Терещенко Наталією В`ячеславівною у виконавчому провадженні № 51852567 винесено Постанову про повернення наказу без виконання у зв`язку із відсутністю коштів у боржника.

19.07.2021р. скориставшись своїм правом на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, стягувач повторно звернулась із заявою про примусове виконання рішення. До відповідної заяви було додано оригінал судового наказу, оригінал квитанції про сплату авансового платежу та довідка з банку про реквізити розрахункового рахунку.

Проте, 28.07.2021р. стягувач отримав лист за підписам начальника Южненського МВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Олексія Зайцева, датований 21.07.2021р., яким повідомлено про повернення виконавчого документа та заяви стягувача без прийняття до виконання з підстав, передбачених п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п.6 ч.4. ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Водночас в листі від 21.07.2021р. державного виконавця Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не повідомлено, в чому саме полягає невідповідність виконавчого документа вимогам закону, тоді як стягувач виконав усі умови для пред`явлення до виконання виконавчого документу, звернувся із відповідною заявою, сплативши виконавчий збір та додавши оригінал судового наказу.

З урахуванням наведеного скаржник вважає до державний виконавець Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) допустив безпідставну, протиправну бездіяльність з невідкриття виконавчого провадження та повернення виконавчого документа без прийняття до виконання.

Представник відповідачів в судове засідання з`явився, проти задоволення скарг заперечував.

Суб`єкт оскарження про розгляд справи був належним чином повідомлений, що підтверджується телефонограмою. В судові засідання суб`єкт оскарження не з`явився, надав заперечення згідно яких просить суд в задоволені скарги відмовити.

Дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами при розгляді скарги та заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (ст. 129-1 Конституції України).

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012р. вказав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу №5-рп/2013, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013р. зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012р. № 11-рп/2012).

З наведених приписів Конституції України та рішень Конституційного Суду України вбачається декларування законодавцем безумовного права кожного, на чию користь ухвалено судове рішення, на його виконання.

Згідно ч.1 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Статтею 341 ГПУ України передбачено, що скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Згідно ч. 1 ст. 342 ГПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Згідно ч. 2 вказаної вище статті неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно частини 1 ст.327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно ст.1 Закону України „Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як вставновлено судом, на виконання ухвали господарського суду Одеської області від 25.07.2016р. Господарським судом Одеської області був виданий наказ від 25.07.2017р., щодо солідарного стягнення з Фізичної особи-підприємця Федоренко Дмитра Олеговича та Фізичної особи-підприємця Федоренко Наталії Петрівни оплат послуг адвоката в сумі 4 650грн.

Зазначений виконавчий документ перебував на виконанні в Южненському міському відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавче провадження №51852567, та постановою державного виконавця Терещенко Н.В. від 17.06.2021р. був повернутий стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Частино 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, в подальшому 19.07.2021р. стягувач повторно звернулась із заявою про примусове виконання рішення. До відповідної заяви було додано оригінал судового наказу, оригінал сплати судового збору про сплату авансового платежу та довідка з банку про реквізити розрахункового рахунку.

Так, згідно із статтею 3 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частина 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

П. 1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (п. 1 ч. 1 ст. 26 ЗУ "Про виконавче провадження").

Судом встановлено, що листом від 21.07.2021р. за підписом начальника Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Зайцева О, виконавчий документ по справі №916/1273/14 від 25.07.2016р., на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто зазначений виконавчий документ без прийняття його до виконання., при цьому жодного обґрунтування що саме у зазначеному виконавчому документі не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, зазначений лист не містив.

За приписами п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Проаналізувавши зміст наказу Господарського суду Одеської області від 25.07.2016 у справі № 916/1274/14 на відповідність вимогам ч. 1 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", суд дійшов висновку, що виконавчий документ містить всі обов`язкові реквізити і дані, які передбачені Законом України "Про виконавче провадження".

Також, виконавчий документ може бути повернутий стягувачу без прийняття до викання, у разі якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Судом встановлено, що стягувач виконав всі умови для пред`явлення до виконання виконавчого документу, звернувся із заявою від 19.07.2021р., сплатив авансовий платіж та додав до заяви докази його сплати та оригінал судового наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

З огляду на зазначене, правові підстави для повернення стягувачу наказу Господарського суду Одеської області від 25.07.2016 р. без прийняття до виконання з посиланням на п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» були відсутні.

Таким чином, суд дійшов висновку, про визнання протиправною бездіяльність Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), яка полягала у не відкритті виконавчого провадження за наказом Господарського суду Одеської області від 25.07.2016р у справі №916/1273/14 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 4650грн. на оплату послуг адвоката.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов`язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов`язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 02.04.2018 у справі № 17/116/2011.

Таким чином, вимога стягувача щодо зобов`язання Южненський міський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) усунути допущене порушення (поновити порушене право заявника) шляхом відкриття виконавчого провадження та вчинення необхідних виконавчих дій щодо примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області від 25.07.2016р. у справі №916/1273/14 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 4650грн. на оплату послуг адвоката також підлягає задоволенню судом.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 у справі № 914/3587/14.

Заперечення суб`єкта оскарження судом до уваги не приймаються оскільки не спростовують висновки які встановлені та викладені по тексту ухвали вище.

Суд констатує, що станом на час розгляду скарги судом суб`єктом оскарження не надано жодних доказів на спростування обставин на які посилається скаржник, зокрема не ограновано та не надано жодного доказу на підтвердження факту невідповідності виконавчого документу ЗУ Про виконавче провадження, що є підставою для визнання протиправною бездіяльність державного виконавця щодо невідкриття виконавчого провадження зі наказом від 25.07.2016р.

При цьому суд зазначає, що Ратифікувавши Конвенцію про захист прав і основних свобод людини, Україна визнала її частиною національного законодавства.

Статтею 6 § 1 Конвенції передбачається, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Як відзначив Європейський суд з прав людини, з огляду на "визначне місце", яке посідає право на справедливий судовий розгляд у демократичних суспільствах, його обмежене тлумачення не відповідатиме об`єктові та цілям статті 6. Щодо сфери дії статті, то вона не обмежується лише судовими слуханнями, адже відповідно до Конвенції, весь процес взагалі повинен відповідати критеріям справедливості.

Стаття 6 розповсюджує свою дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції. ("Іммобільяре Саффі" проти Італії" , 22774/93, 28.07.1999, § 63; рішення Горнсбі проти Греції від 19.03.1997, § 40.)

Так, Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6 §1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція захисту прав судом не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6 §1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок.

У рішенні по справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу для цілей статті 6.

Що стосується обов`язковості судових рішень, то варто нагадати, що ЄСПЛ було постановлене пілотне рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі Войтенка).

Справа, яка розглядається, свідчить про те, що питання тривалого невиконання остаточних рішень та відсутності ефективних засобів юридичного захисту в правовій системі України залишаються невирішеними попри той факт, що існують відповідні рішення Суду з чіткими закликами до Уряду вжити необхідних заходів для вирішення таких питань. […].

У рішенні Європейського суду від 20.07.2004р. у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін. Отже, для цілей ст.6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Правові висновки про те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як складову частину судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якій йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу, містяться також у рішеннях Європейського суду у справах "Бурдов проти Росії", "Горнсбі проти Греції".

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу до Конвенції (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", рішення Європейського суду від 15.10.2009р.).

Згідно із ст. 3 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частиною третьою ст. 8 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" передбачено, що працівник органу державної виконавчої служби користується правами і виконує обов`язки, передбачені законом.

Також слід зазначити, що у справі „Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а судовий захист неможливо повноцінно здійснити без обов`язковості виконання судових рішень.

Тоді як, відповідно ст. 18 Закону України „Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З врахуванням викладеного та встановлених судом фактичних обставин справи, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення скарги Виробничо-комерційної приватної фірми "Вячеслава" по справі №916/1273/14.

Керуючись ст. ст. 339, 341, 342, 343, 234, 235, 255 ГПК України , суд

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Виробничо-комерційної приватної фірми "Вячеслава" від 09.08.2021р. задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), яка полягала у не відкритті виконавчого провадження за наказом Господарського суду Одеської області від 25.07.2016р у справі №916/1273/14 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 4650грн. на оплату послуг адвоката.

3. Зобов`язати Южненський міський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) усунути допущене порушення (поновити порушене право заявника) шляхом відкриття виконавчого провадження та вчинення необхідних виконавчих дій щодо примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області від 25.07.2016р. у справі №916/1273/14 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 4650грн. на оплату послуг адвоката.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення (підписання).

Повний текст ухвали складено 10.09.2021р.

Головуючий К.Ф. Погребна

Суддя Т.Г. Д`яченко

Суддя Р.В. Волков