РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.08.2021Справа № 910/4072/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/4072/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінхаус Україна" (Україна, 03680, м. Київ, вул. Сім`ї Сосніних, буд. 3, прим. 1; ідентифікаційний код: 41507991)

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Модуль - Україна" (Україна, 32300, Хмельницька обл., м. Кам`янець-Подільський, просп. Грушевського, буд. 1/14; ідентифікаційний код: 37863825)

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІ ЕМ СІ-Груп" (Україна, 01133, м. Київ, вул. Леоніда Первомайського, буд. 6; ідентифікаційний код: 38728685)

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2: Фізичної особи-підприємця Дяченко Любові Григорівни

про стягнення 562 642,00 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Кравченко В.М., ордер серії АІ № 1138852 від 03.08.2021;

від відповідача-1: Шумило А.О., довіреність № 05/10/20 від 05.10.2020.

від відповідача-2: Андрющенко Ю.О. (директор);

від третьої особи: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Грінхаус Україна" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Модуль - Україна" (далі - відповідач-1) заборгованості в розмірі 546 642,00 грн та з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІ ЕМ СІ-Груп" (далі - відповідач-2) збитків у розмірі 16 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем-1 зобов`язання з поставки оплаченого позивачем товару за Договором поставки № 17/083 від 04.09.2017, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність правових підстав для стягнення з відповідача-1 попередньої оплати вартості товару в сумі 546 642,00 грн. Щодо вимог до відповідача-2 позивач зазначає, що оскільки відповідачем-2 було допущено господарське правопорушення, а безпосереднім отримувачем грошових коштів у сумі 16 000,00 грн, перерахованих позивачем в якості оплати послуг з перевезення вантажу, є відповідач-2, позивач вправі вимагати стягнення вказаних грошових коштів з відповідача-2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/4072/21, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21.04.2021.

16.04.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-1 проти позову заперечує та зазначає, що умовами укладеного з позивачем договору не передбачено обов`язку продавця (відповідача-1) доставляти товар за місцезнаходженням покупця (позивача), як зазначає відповідач-1, позивачу було відомо про готовність товару до відвантаження, проте позивач не вжив заходів щодо направлення транспортного засобу для його отримання, а запропонував відповідачу-1 організувати перевезення товару для його доставки за місцезнаходженням позивача. За твердженнями відповідача-1, до перевезення товару було залучено відповідача-2, якому і було передано товар за договором поставки, відтак, на думку відповідача-1, ним було належним чином виконано зобов`язання з поставки товару за укладеним з позивачем договором, оскільки право власності на товар перейшло від відповідача-1 до позивача в момент передачі товару перевізнику.

У підготовче засідання 21.04.2021 з`явився представник відповідача-1, представники позивача та відповідача-2 не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання сторони були повідомлені належним чином, явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась, проте до суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого судом було відмовлено, у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

У підготовчому засіданні 21.04.2021 судом було оголошено перерву до 19.05.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, сторін було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/4072/21 призначено на 19.05.2021.

29.04.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1, за змістом якої позивач заперечує проти доводів відповідача-1, викладених у відзиві, зазначає, що відповідачем-1, як постачальником, не виконано зобов`язання з поставки позивачу оплаченого ним товару. Крім того, позивач звернув увагу суду, що акт здачі-прийняття послуг з перевезення та акт звірки взаємних розрахунків без оцінки судом всіх обставин справи і перевірки їх доказами не можуть бути достатньою підставою для прийняття рішення судом.

14.05.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшло заперечення щодо відповіді на відзив, відповідно до якого відповідач-1 повторно зазначає, що зобов`язання з поставки товару ним було виконано в момент передачі товару перевізнику, відповідач-1 заперечує проти доводів позивача стосовно того, що ним визнається обставина щодо неотримання позивачем товару, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що позивачем не було отримано товар за договором поставки.

14.05.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 також надійшло клопотання про витребування доказів.

У підготовче засідання 19.05.2021 з`явились представники позивача та відповідача-1, представник відповідача-2 не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання відповідач-2 був повідомлений належним чином, явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2021 у справі № 910/4072/21 було частково задоволено клопотання ТОВ "Модуль - Україна" про витребування доказів, витребувано у ТОВ "ТІ ЕМ СІ-Груп" належним чином засвідчені копії договорів, заявок, первинних документів щодо здійснення перевезення вантажу по Заявці № 1062/142 від 13.10.2020 та передачі вантажу вантажоодержувачу - ТОВ "Грінхаус Україна", продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та оголошено перерву до 16.06.2021.

09.06.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшли письмові пояснення разом з документами, на виконання вимог ухвали суду від 19.05.2021, в яких відповідач-2 зазначає, що для виконання замовлення відповідача-1 щодо перевезення вантажу (лист оцинкований в загальній кількості 21 т) було залучено перевізника - ФОП Дяченко Л.Г., з якою було укладено відповідний договір про перевезення вантажу, а також підписано заявку на перевезення до нього, після узгодження та підписання заявки на здійснення перевезення транспортний засіб було завантажено в м. Кам`янці-Подільському, відтак відповідач-2 зазначає, що ним було виконано зобов`язання з перевезення спірного товару, у зв`язку з чим будь-які претензії позивача до відповідача-2 є безпідставними.

16.06.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшли письмові пояснення.

У підготовче засідання 16.06.2021 з`явились представники позивача та відповідача-1, представник відповідача-2 не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання відповідач-2 був повідомлений належним чином, явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 було залучено Фізичну особу-підприємця Дяченко Любов Григорівну до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 та відкладено підготовче засідання до 14.07.2021.

22.06.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання з додатками, на виконання вимог ухвали суду від 16.06.2021, та відповідь на відзив ТОВ "ТІ ЕМ СІ-Груп", відповідно до якої позивач зазначає, що вантажоодержувачем, відповідно до товарно-транспортної накладної, а також наданої відповідачем-2 заявки на перевезення, є відповідач-2, а не ФОП Дяченко Л.Г. Крім того, відповідачем-2 не надано суду жодних доказів на підтвердження передачі товару позивачу.

24.06.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшло клопотання на виконання вимог ухвали суду від 16.06.2021.

12.07.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшли письмові пояснення.

У підготовче засідання 14.07.2021 з`явились представники позивача та відповідача-1, представники відповідача-2 та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

Враховуючи, що судом було здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 04.08.2021.

У судове засідання 04.08.2021 з`явились представники позивача та відповідачів, представник третьої особи не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання третя особа була повідомлена належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У судовому засіданні 04.08.2021 представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідачів надали суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечували.

У судовому засіданні 04.08.2021 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

04.09.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Модуль - Україна" (далі - постачальник, відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Грінхаус Україна" (далі - покупець, позивач) було укладено Договір поставки № 17/083 (далі - Договір поставки), згідно з пунктами 1.1, 1.2 якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцеві металопродукцію (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах, передбачених цим Договором. Розгорнутий сортамент, конкретний обсяг, ціна узгоджуються сторонами в рахунках-фактурах, видаткових накладних, на підставі отриманих письмових заявок покупця.

У пункті 1.4 Договору поставки сторони погодили, що товар, у відповідності з цим Договором, поставляється партіями. Під партією товару сторони мають на увазі товар, який поставляється за одною видатковою накладною.

За умовами пунктів 2.1, 2.3 Договору поставки ціна товару, що поставляється, вказується в рахунках-фактурах. Оплата здійснюється на розрахунковий рахунок продавця, із зазначенням у платіжному дорученні дати і номеру рахунку-фактури.

Згідно з п. 5.1 Договору поставки оплата узгодженої сторонами у накладній (рахунку) партії товару, що поставляється за цим Договором, здійснюється на умовах 100 % передоплати за товар / партію товару. Строк оплати товару визначається в рахунку-фактурі.

Відповідно до п. 7.1 Договір поставки набирає чинності після його підписання і діє до 31.12.2017 та пролонгується на кожний наступний рік, якщо за 30 днів до закінчення терміну дії Договору сторони не заявлять про своє бажання припинити його дію.

Як зазначає позивач, відповідачем-1 було виставлено рахунок на оплату № 2152 від 08.10.2020 на суму 546 642,00 грн, який було оплачено позивачем, про що свідчать наявні в матеріалах справи платіжні доручення № 934 від 09.10.2020 на суму 252 211,23 грн та № 935 від 12.10.2020 на суму 273 321,00 грн. Крім того, як зазначає позивач, грошові кошти в сумі 21 109,77 грн було зараховано до оплати цієї партії товару, з огляду на наявну переплату позивачем попередніх партій товару.

За твердженнями позивача, на підставі рахунку на оплату № 2175 від 13.10.2020, ним також було перераховано на рахунок відповідача-1 грошові кошти в сумі 16 000,00 грн за послуги з перевезення товару.

З огляду на вищенаведене, позивач зазначає, що сторонами було погоджено істотні умови щодо поставки листів оцинкованих 063-1250, загальною вагою 20,246 тон та вартістю 546 642,00 грн за Договором поставки, проте вказаний товар не було поставлено позивачу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача-1 з листом від 21.10.2020 та повторно з листом від 11.11.2020, в яких просив відповідача-1 повідомити позивача про отримання перерахованих ним грошових коштів у якості передоплати товару, а також за послуги з його перевезення та чи відвантажено оплачений позивачем товар за Договором поставки і чи відправлено товар на склад покупця.

Листами вих. № 5162 від 12.11.2020 та вих. № 5230 від 23.11.2020, у відповідь на вищевказані листи позивача, відповідач-1 повідомив позивача про отримання грошових коштів у сумі 525 532,23 грн, які були перераховані позивачем 09.10.2020 та 12.10.2020, на підставі рахунку № 2152 від 08.10.2020, а також передачу товару за накладною № 4312 від 13.10.2020 відповідачу-2 - ТОВ "ТІ ЕМ СІ-Груп", у зв`язку з чим відповідач-1 повідомив позивача, що ним було виконано зобов`язання з поставки товару за Договором поставки відповідно до чинного законодавства та умов вказаного договору і звичайної комерційної практики, що склалась між сторонами.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачем було направлено відповідачу-1 претензію від 16.11.2020, в якій позивач просив відповідача-1 якнайшвидше виконати умови Договору поставки та здійснити поставку замовленого і оплаченого позивачем товару, а також сплатити позивачу пеню за прострочення поставки товару в розмірі 18 567,12 грн, у відповідь на яку відповідач-1 у листі № 5522 від 15.12.2020 вкотре повідомив позивача про належне виконання зобов`язання з поставки товару за Договором поставки шляхом його передачі перевізнику (відповідачу-2).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що ним було оплачено товар за Договором поставки загальною вартістю 546 642,00 грн, проте відповідач-1 зобов`язання з поставки вказаного товару не виконав і замовлений позивачем товар у розпорядження позивача не передав, відтак у позивача, на підставі ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, виникло право вимагати у відповідача-1 повернення передоплати за Договором поставки в сумі 546 642,00 грн. Враховуючи ту обставину, що відповідачем-2, на думку позивача, було допущено господарське правопорушення, а безпосереднім отримувачем грошових коштів у сумі 16 000,00 грн є ТОВ "ТІ ЕМ СІ-Груп", позивач просить стягнути з відповідача-2 збитки у розмірі 16 000,00 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між позивачем та відповідачем-1 Договір поставки, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача і відповідача-1 взаємних цивільних прав та обов`язків і підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Частиною другою статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з частинами 1, 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, припис частини другої статті 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.02.2019 у справі № 909/524/18).

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд встановив факт перерахування позивачем на рахунок відповідача-1 грошових коштів у сумі 525 532,23 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями № 934 від 09.10.2020 на суму 252 211,23 грн та № 935 від 12.10.2020 на суму 273 321,00 грн. Вказані обставини, як і зарахування до оплати цієї партії товару, з огляду на наявну переплату позивачем попередніх партій товару, грошових коштів у сумі 21 109,77 грн відповідачем-1 не заперечуються.

За умовами пунктів 1.2, 1.4, 4.2 Договору поставки поставка товару здійснюється на підставі видаткової накладної, яка, відповідно до вищевказаних положень законодавства, є первинним бухгалтерським документом та засвідчує здійснення господарських операцій між сторонами.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Приписами статті 664 Цивільного кодексу України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З огляду на принцип змагальності сторін, розподіл обов`язку доказування та подання доказів, на позивача покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18 та в постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 927/986/17.

Пунктами 3.1 - 3.3 Договору поставки передбачено, що базисні умови поставки товару будуть визначатись Інкотермс-2010. Поставка товару здійснюється на умовах поставки EXW (Хмельницька область, м. Кам`янець-Подільський, просп. Грушевського, 1/14 або м. Київ, вул. Бориспільська, 7). За письмовою заявкою покупця поставка товару може здійснюватися на умовах СРТ склад покупця. Сторони можуть визначити інші умови поставки товару. Поставка товару проводиться з попереднім узгодженням дати та часу його відвантаження.

Стаття 7 Цивільного кодексу України передбачає, що цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин. Звичай може бути зафіксований у відповідному документі. Звичай, що суперечить договору або актам цивільного законодавства, у цивільних відносинах не застосовується.

Згідно з ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

У своїх заявах по суті справи позивач та відповідач-1 зазначають, що згідно із звичайною комерційною практикою, яка склалась між сторонами за Договором поставки, за згодою позивача, було визначено перевізника - відповідача-2, якому відповідач-1 відвантажив товар і в суду відсутні підстави вважати повідомлені сторонами обставини недостовірними.

З матеріалів справи вбачається, що між відповідачем-1 (замовник) та відповідачем-2 (експедитор) було укладено Договір № 119-ЕТ на надання транспортно-експедиційних послуг при перевезенні вантажів в міжнародному і міжміському автомобільному повідомленні від 15.10.2018 (далі - Договір № 119-ЕТ), а також погоджено Заявку №1062/142 від 13.10.2020 на надання транспортно-експедиторський послуг з організації автомобільних перевезень вантажів до Договору № 119-ЕТ від 15.10.2018 (далі - Заявка №1062/142).

За умовами пунктів 1.1, 1.3, 1.4 Договір № 119-ЕТ визначає порядок взаємовідносин, що виникають між сторонами при організації та здійсненні перевезень вантажів автомобільним транспортом, а також розрахунках, пов`язаних з такими перевезеннями. Конкретні умови по кожному перевезенню обумовлюються в разовій заявці на перевезення, яка є невід`ємною частиною Договору. Експедитор від імені та за рахунок замовника забезпечує виконання перевезення вантажів замовника автомобільним транспортом у міському, міжміському і міжнародному сполученні.

Зі змісту наявної в матеріалах справи Заявки № 1062/142 вбачається, що відповідачами було погоджено перевезення вантажу - сталь листова в рулонах вагою 22 000 кг за маршрутом: просп. Грушевського 1/14, м. Кам`янець-Подільський, Хмельницька область - м. Марганець, вул. Єдності, 1, вантажовідправником є відповідач-1, вантажоодержувачем є позивач, автомобіль: Івеко з причепом НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , водій - ОСОБА_1 .

Суд встановив, що, на підставі товарно-транспортної накладної № Р4312 від 13.10.2020, відповідач-1 передав, про що свідчить підпис відповідальної особи відповідача-1 (завідувача складом Трач І.Я.) та відтиск печатки відповідача-1, а відповідач-2 прийняв у пункті навантаження: просп. Грушевського 1/14, м. Кам`янець-Подільський, Хмельницька область товар за видатковою накладною № 4312 від 13.10.2020, а саме: лист оцинкований 0,63-1250, масою брутто 20,246 тон, загальною вартістю 546 642,00 грн, про що у вказаній товарно-транспортній накладній міститься підпис водія-експедитора ОСОБА_1 .

У матеріалах справи також міститься належним чином засвідчена копія видаткової накладної № 4312 від 13.10.2020 на суму 546 642,00 грн, підписана уповноваженою особою відповідача-1 та скріплена його печаткою, товар за якою перевозився відповідно до вищевказаної товарно-транспортної накладної, а також належним чином засвідчені копії Сертифікату якості від 13.10.2020 на товар - лист оцинкований 0,63-1250, вагою 20,246 тон та вимоги на склад № 4312 від 13.10.2020, відповідно до якої дозволено вивіз вказаного товару зі складу відповідача-1.

Зі змісту товарно-транспортної накладної № Р4312 від 13.10.2020 вбачається, що товар, що перевозився відповідачем-2, мав бути виданий уповноваженій довіреністю № 18 від 09.10.2020 особі вантажоодержувача (позивача), копія якої додана відповідачем-1 до відзиву.

У свою чергу, як свідчать матеріали справи, між відповідачем-2 (експедитор) та ФОП Дяченко Л.Г. (перевізник) було укладено Договір № 204-ЕТ про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом від 13.10.2020 (далі - Договір № 204-ЕТ), а також погоджено Заявку № 142/1062 від 13.10.2020 на перевезення вантажу автомобільним транспортом (Додаток до Договору № 204-ЕТ від 13.10.2020) (далі - Заявка № 142/1062), за якою здійснювалось перевезення вантажу - сталь листова в рулонах вагою 22 000 кг за маршрутом: просп. Грушевського 1/14, м. Кам`янець-Подільський, Хмельницька область - м. Марганець, вул. Єдності, 1, вантажовідправником є відповідач-1, вантажоодержувачем є позивач, автомобіль: Івеко з причепом НОМЕР_3 , НОМЕР_2 , водій - ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18 та від 30.09.2020 у справі №910/8612/19.

З огляду на вищенаведене, оскільки у матеріалах справи містяться належні докази на підтвердження передачі відповідачем-1 товару за Договором поставки відповідачу-2, як перевізнику, якого було визначено за згодою позивача, що ним не заперечується, суд дійшов висновку про те, що зобов`язання відповідача-1 з поставки товару за Договором поставки вартістю 546 642,00 грн, як вірно зазначає відповідач-1, є виконаним у момент передачі ним обумовленого товару відповідачу-2, що узгоджується з п. 3.2 Договору поставки та відповідає положенням ч. 2 ст. 664 Цивільного кодексу України.

Належне виконання відповідачем-1 зобов`язання з поставки товару за Договором поставки підтверджується наявними в матеріалах справи доказами у сукупності, а саме: належним чином засвідченими копіями товарно-транспортної накладної № Р4312 від 13.10.2020, видаткової накладної №4312 від 13.10.2020, Сертифікату якості товару від 13.10.2020, вимоги на склад № 4312 від 13.10.2020, якими засвідчується факт передачі товару вартістю 546 642,00 грн відповідачу-2.

Суд відхиляє як безпідставні посилання позивача на ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України щодо невиконання відповідачем-1 зобов`язання з поставки товару за Договором поставки, враховуючи ту обставину, що товар не було вручено позивачу або не надано в його розпорядження, оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 664 Цивільного кодексу України, з огляду на те, що сторонами, відповідно до звичайної комерційної практики, яка склалась між ними, за згодою позивача, що ним не заперечується, було визначено перевізника, якому відповідач-1 і відвантажив товар.

Відсутність заборгованості у відповідача-1 за Договором поставки (станом на 31.12.2020, тобто після здійснення спірної господарської операції) також підтверджується наявним у матеріалах справи підписаним обома сторонами та скріпленим їхніми печатками Актом звірки взаємних розрахунків за період: 2020 р.

Враховуючи ту обставину, що інформація, яка відображена у вказаному акті звірки взаєморозрахунків, підтверджена первинними документами і акт звірки взаємних розрахунків містить підписи уповноважених осіб та відтиски печаток сторін, суд приймає Акт звірки взаємних розрахунків за період: 2020 р. як належний доказ на підтвердження відсутності у відповідача-1 заборгованості за Договором поставки.

З огляду на те, що судом встановлено факт належного виконання відповідачем-1 зобов`язання з поставки товару за Договором поставки, правові підстави для стягнення з відповідача-1 попередньої оплати товару в сумі 546 642,00 грн у суду відсутні.

Щодо вимоги позивача про стягнення збитків з відповідача-2, який, на думку позивача, є безпосереднім отримувачем грошових коштів у сумі 16 000,00 грн та яким було допущено господарське правопорушення, суд зазначає наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами 1 - 3 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

За приписами частин 1, 2 статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Відповідно до статей 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. Законом щодо окремих видів господарських зобов`язань може бути встановлено обмежену відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) розміру збитків; 3) причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини боржника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, на виконання домовленостей з відповідачем-1 щодо перевезення товару за Договором поставки, позивачем було перераховано на рахунок відповідача-1 грошові кошти в сумі 16 000,00 грн, про що свідчать платіжне доручення № 13710 від 13.10.2020, а також підписаний та скріплений печаткою відповідача-1 Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 4379 від 13.10.2020.

При розгляді цієї справи суд встановив, що відповідач-1, за згодою позивача, залучив до перевезення товару за Договором поставки відповідача-2, що підтверджується Договором №119-ЕТ та Заявкою №1062/142.

У свою чергу, відповідач-2 залучив до перевезення вказаного товару - ФОП Дяченко Л.Г. (третю особу), про що свідчать вищевказані Договір № 204-ЕТ та Заявка № 142/1062.

Згідно зі статтею 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 932 Цивільного кодексу України унормовано, що експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов`язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження перерахування відповідачем-1 грошових коштів у сумі 16 000,00 грн на рахунок відповідача-2 за перевезення спірного товару, відтак доводи позивача стосовно того, що безпосереднім отримувачем вказаних грошових коштів є відповідач-2 є безпідставними.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, позивачем у встановленому процесуальним законом порядку не доведено, в першу чергу, розмір збитків, завданих саме відповідачем-2, оскільки вищевказані грошові кошти були перераховані на рахунок відповідача-1, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що в діях відповідача-2 відсутній склад цивільного правопорушення, що виключає можливість притягнення відповідача-2 до відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Частинами 1, 3 статті 45 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 у справі №523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 у справі №308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 у справі №127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 у справах №570/3439/16-ц та №372/51/16-ц).

У цій справі позивач визначив відповідачем-1 постачальника за Договором поставки, яким, як встановлено судом, було виконано зобов`язання з поставки товару належним чином та передано спірний товар, за згодою позивача, перевізнику (ТОВ "ТІ ЕМ СІ-Груп"), та відповідача-2, як перевізника, яким було не забезпечено перевезення вантажу, тоді як судом встановлено, що грошові кошти за перевезення вантажу було перераховано відповідачу-1, тобто відповідач-2 не є отримувачем вищевказаних грошових коштів та, відповідно, завдавачем збитків позивачу в розмірі вартості перевезення - 16 000,00 грн. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частини перша та друга статті 48 Господарського процесуального кодексу України). Однак за власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем.

Враховуючи встановлені судом дійсні обставини справи, належним відповідачем за вимогою про стягнення вартості товару за Договором поставки є відповідач-2, якому і було передано відповідачем-1 вантаж для здійснення перевезення, у свою чергу, відповідачем за вимогою про стягнення перерахованих позивачем грошових коштів за надання послуг з перевезення є відповідач-1, як отримувач вказаних коштів.

Доводи позивача стосовно того, що вимогу до відповідача-2 щодо компенсації втраченого вантажу може бути заявлено виключно відповідачем-1, як клієнтом за договором транспортного експедирування, судом відхиляються як необґрунтовані, оскільки за відсутності договірних правовідносин між позивачем та відповідачем-2, вимогу про відшкодування завданих збитків може заявити особа, чиї права та законні інтереси порушені.

За приписами частин 1 - 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Пункт 3 частини першої статті 129 Конституції України пов`язує змагальність сторін зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Змагальність сторін - це встановлена законом можливість реалізації та практична реалізація наданих їм процесуальних прав при безумовному виконанні покладених на них процесуальних обов`язків на всіх стадіях судового процесу за участю компетентного суду.

Переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Зважаючи на викладене, всі інші доводи та міркування сторін судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 10 469,63 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 469,63 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 03.09.2021, у зв`язку з перебуванням судді Нечая О.В. у відпустці в період з 09.08.2021 по 28.08.2021.

Суддя О.В. Нечай