ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2021 року м. Дніпро Справа № 904/5269/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Коваль Л.А., Кузнецова В.О.

при секретарі судового засідання: Мудрак О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Ізі Лайф"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя - Панна С.П.) від 20.04.2021р. (дата складання повного тексту рішення - 30.04.2021р.) у справі № 904/5269/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Ізі Лайф", м. Київ

до Відповідача-1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіо-Партнер Груп", м. Дніпро

Відповідача-2, Універсальної товарної біржі "Контрактовий дім УМВБ", м. Київ

третя особа-1, Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвінтум", м. Київ

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 ОСОБА_1 , м. Київ

про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ82-100718 від 10.07.18р., -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" (позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіо-Партнер Груп" (відповідач-1), Універсальної товарної біржи "Контрактовий Дім УМВБ" (відповідач-2), третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвінтум", про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ82-100718 від 10.07.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ82-100718 від 10.07.2018 з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіо-Партнер Груп" вчинений з перевищенням повноважень, оскільки вказаний договір є значним правочином, проте його укладення відбулось без надання згоди загальними зборами учасників товариства. Крім того, позивач у позовній заяві зазначав, що спірний договір укладений без наміру створення правових наслідків.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.04.2021р. у справі № 904/5269/19 в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із зазначеним рішенням, до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Ізі Лайф", в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.04.2021р. у справі № 904/5269/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема вказує на те, що підставою цього позову є порушення імперативної норми ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України, яка визначає правила вчинення правочину представником, проте, судом першої інстанції вказане порушення не розглянуто.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції помилково застосовано практику Верховного Суду у справах, правовідносини у яких, на думку скаржника, є лише зовнішньо схожими, але не є подібними. Натомість, апелянт наводить низку рішень судових органів України, які, на думку скаржника, повністю підтримують позицію позивача у справі, що розглядається.

Серед іншого, апелянт наводить ряд обставин, які на його думку мають істотне значення для правильного вирішення спору, проте, не взяті до уваги судом першої інстанції. Такими обставинами скаржник вважає:

- на час укладення спірного договору, ОСОБА_2 був генеральним директором відповідача-1 (продавця) та одночасно директором і кінцевим бенефіціарним власником відповідача-2 (покупця);

- рішення загальних зборів учасників відповідача-1 про уповноваження генерального директора на вчинення правочинів та укладання договрів на власний розсуд на суму, що перевищує 200 000,00 грн. та передоручення ним свої повноважень, визнано недійсним рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2020р. у справі № 904/1508/20;

- у 2017 році частка у статутному капіталі відповідача-1 у розмірі 8%, що належала генеральному директору ТОВ "Імперіо-Партнер Груп", була продана ним відповідачу-1 та, всупереч имогам ст. 53 Закону України "Про господарські товариства", не була реалізована протягом одного року;

- у 2018 році генеральний директор ТОВ "Імперіо-Партнер Груп", всупереч вимог статуту товариства, наділив власного заступника необмеженими повноваженями щодо представництва інтересів відповідача-1;

- на початку 2018 року відповідач-1 вперше за останні 5 років припинив виконувати власні зобовязання щодо своїх контрагентів;

- крім спірного договору, відповідачем-1 було укладено ще три аналогічних договори, за якими відбулось відчуження активів, що становить третину розміру внеску позивача до статутного фонду відповідача-1;

- протягом 2018 року було оформлено низку рішень загальних зборів учасників відповідача-1, згідно з якими було здійснено реєстрацію змін щодо товариства в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та усі ці рішення були визнані недійсними рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2019р. у справі № 904/1457/19.

Також, в обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказує на сумнівність доказів, наданих іншими учасниками справи, а саме: платіжних доручень від 10.07.2018 № 206 та від 18.07.2018 № 219, якими підтверджується здійснення часткової оплати за спірним договором, та акту про виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ82-100718 від 10.07.2018, оскільки призначення платежу, зазначене у вказаних платіжних дорученнях, не відповідає спірному правочину, а на вказаному акті про виконання зобов`язань за спірним правочином не міститься печатки відповідача-1.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.06.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.04.2021р. у справі № 904/5269/19, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 15.07.2021р., учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.07.2021р. розгляд апеляційної скарги відкладено в судове засідання на 02.09.2021р.

У судовому засіданні представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсягу та просив її задовольнити.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу позивача безпідставною.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечили явку в судове засідання повноважних представників.

Враховуючи завчасне повідомлення апеляційним судом учасників справи про час та місце судового засідання у справі, а також те, що явка учасників справи в судове засідання апеляційним судом обов`язковою не визнавалася, а не з`явлення представників інших учасників справи в судове засідання не перешкоджає апеляційному перегляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті у відсутності представників інших учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, відповідно до пункту 1.3. статті 1 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Група "УМВБ" () засновником на дату створення Товариства була юридична особа Великобританії: Компанія "FTN Моnіtоr Limited".

Згідно рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Група "УМВБ" від 03.10.2013, яке оформлене протоколом загальних зборів учасників №16 від 03.10.2013, та Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Група "УМВБ", затвердженого тим же рішенням загальних зборів, частки у статутному капіталі Товариства розподілені наступним чином:

- частка статутного капіталу Товариства, що належить Компанії "FTN Моnіtоr Limited", складає 87%, вартістю 748 992 510,00грн.;

- частка статутного капіталу Товариства, що належить ПВІФ "ЗЕТА" НЗ ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф", складає 13%, вартістю 111 701 683,00 грн. (п. 5.1. рішення).

21.10.2013 проведено державну реєстрацію змін до установчих документів Товариства з обмеженою відповідальністю "Група "УМВБ" (№ запису 6025716), а саме нової редакції Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Група "УМВБ" підписаної учасниками - Компанією "FTN Моnіtоr Limited" (частка у статутному фонді 87 (вісімдесят сім) %) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "І3І ЛАЙФ" (частка у статутному фонді 13 (тринадцять) %).

В подальшому найменування Товариства з обмеженою відповідальністю "Група "УМВБ" () було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Імперіо-Партнер Груп" (), яке, згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є найменуванням товариства на час розгляду даної справи.

Таким чином, згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач станом на 21.03.2019 є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіо-Партнер Груп" () із розміром внеску до статутного фонду - 111 701 683,00 грн., що складає 13 (тринадцять) % статутного капіталу.

10.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Група "УМВБ" (продавець), від імені та рахунок якого, на підставі договору доручення № БД79-090718 про надання брокерських послуг на фондовому ринку від 09.07.2018 року та довіреності № 2018-07-09-д від 09.07.2018 року, діяло Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвінтум" (брокер), та Універсальною товарною біржею "Контрактовий дім "УМВБ" (покупець), укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ82-100718 від 10.07.2018, за умовами якого відповідач-1 продав, а відповідач-2 прийняв у власність прості іменні акції в бездокументарній формі випуску, емітовані Приватним акціонерним товариством "Українська міжбанківська валютна біржа" номінальною вартістю 100,00 грн., у кількості 35 964 штуки, на загальну суму 3 596 400,00 гривень.

Пунктом 2.3.3. вказаного договору встановлено, що оплата цінних паперів здійснюється покупцем протягом 3-х років з моменту зарахування цінних паперів на рахунок покупця.

Від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Група "УМВБ" (продавець) договір підписано директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвінтум" (брокер) О.В. Орловською, від імені Універсальної товарної біржі "Контрактовий дім "УМВБ" (покупець) договір підписано виконавчим директором В.І. Луньковою.

Пунктами 10.6.7. та 10.9.2. Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Група "УМВБ", в редакції, що затверджена рішенням загальних зборів учасників ТОВ "Група "УМВБ" від 24.03.2017 протокол № 24-03/17, встановлено обмеження щодо укладення договорів на суму, яка перевищує 200 000,00 грн., а так само щодо надання доручень на їх укладення.

Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів від 10.07.2018 року за № БВ82-100718, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2, посилаючись на те, що рішення про надання дозволу на укладення спірного договору та видачу довіреності для його вчинення, уповноваженим органом товариства не приймалось, а отже договір укладено з перевищенням повноважень представника відповідача-1.

Також, позивач стверджує, що всупереч вимог ст. 42 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" ОСОБА_2 будучи посадовою особою ТОВ "Група "УМВБ" протиправно заволодів, тобто без наміру оплати передав Універсальній товарній біржі "Контрактовий дім УМВБ", кінцевим бенефіціарним власником якої він є, цінні папери загальною вартістю 3 596 400,00 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не обґрунтовано порушення його корпоративних прав укладенням відповідачем-1 спірного договору без передбаченої статутом згоди на вчинення цього правочину, а отже відсутні правові підстави для звернення позивача до суду з цим позовом.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача, який є учасником товариства - сторони договору купівлі-продажу цінних паперів, про визнання недійсним правочину, вчинення якого відбулось без передбаченої статутом згоди на вчинення цього правочину.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України серед іншого встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З вищенаведеного випливає, що суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Тобто сторонами в судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Наявність факту порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду, є обов`язковою передумовою для судового захисту та задоволення позову, а обов`язком позивача, відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України є доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Отже, при зверненні з цим позовом, позивач повинен довести наявність встановлених законом підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів у зв`язку з порушенням його корпоративних прав.

У відповідності до змісту ст. 116 Цивільного кодексу України, учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, зокрема: брати участь в управлінні товариством, крім випадків, встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

Згідно зі ст. 167 Господарського кодексу України, правомочність учасника (акціонера, члена) на участь в управлінні господарською організацію, зокрема шляхом участі в загальних зборах, є однією зі складових корпоративних прав. Відтак зазначені права можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання порядку скликання і проведення загальних зборів, якщо учасник не зміг взяти участь у загальних зборах та/або належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо, тобто не зміг належним чином реалізувати своє право на участь в управлінні.

При цьому, відповідно до ст.ст. 92, 97 Цивільного кодексу України, дієздатність юридичної особи реалізується через її органи у межах визначених законом та статутом повноважень. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень ст. 98 Цивільного кодексу України, загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Отже, за укладеним господарським товариством договором права та обов`язки набуває саме товариство як сторона договору. При цьому сукупність прав та обов`язків безпосередньо учасників цього товариства укладенням товариством договору жодним чином не змінюється.

Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (ст. 239 ЦК України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.

Підписання виконавчим органом товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди учасників цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника, оскільки виконавчий орган діяв саме від імені товариства, а не його учасника.

Укладення товариством спірного договору не є прямим порушенням прав позивача на участь у товаристві та управлінні ним, а є наслідком господарської діяльності товариства та результатом розпорядження юридичною особою власним майном.

Таким чином, укладення виконавчим органом товариства договору без передбаченого статутом попереднього погодження учасниками товариства може порушувати права та інтереси товариства, а не корпоративні права позивача.

Наведена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17, від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18, а також у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 910/5676/18.

Ухвалами Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2019 у справі № 916/1731/18, від 13.01.2020 у справі № 910/10734 та від 15.09.2020 у справі № 904/920/19 було повернуто на розгляд Касаційному господарському суду у складі Верховного Суду відповідні справи, передані з подібних мотивів, і вказано, що в постановах від 08.10.2019 і 15.10.2019 у справах № 916/2084/17, № 905/2559/17 відповідно та від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16 за позовами учасників товариств про визнання недійсними договорів, укладених товариствами, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що договори, укладені посадовою особою товариства без передбаченої статутом згоди загальних зборів, не порушують прав та інтересів учасників такого товариства, оскільки:

- згода загальних зборів товариства на укладення договору є згодою органу управління товариства, який діє від імені товариства. Повноваження органу управління товариства (на надання зазначеної згоди), який діє від імені товариства, не можна ототожнювати з корпоративними правами його учасників, які діяти від імені товариства не мають права;

- за договором, укладеним товариством, права та обов`язки набуває таке товариство як сторона договору. При цьому правовий стан (сукупність прав та обов`язків) безпосередньо учасників цього товариства жодним чином не змінюється;

- підписання генеральним директором оспорюваних договорів без передбаченої статутом згоди загальних зборів цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства, а не корпоративних прав його учасника, оскільки генеральний директор діяв саме від імені товариства, а не його учасників.

Зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду має загальний характер та не залежить від виконання учасником товариства одночасно функцій його директора або розміру частки учасника у статутному капіталі товариства.

У наведених постановах було відзначено, що інтереси товариства можуть не збігатися з інтересами окремих його учасників, а інтереси учасників товариства також не завжди збігаються. Тому, вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, суди мають враховувати баланс інтересів усіх учасників та самого товариства, уникати зайвого втручання в питання діяльності товариства, які вирішуються виключно зборами учасників товариства.

Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно та вже неодноразово висловлювала правову позицію в подібних правовідносинах щодо змісту прав та законних інтересів учасників господарського товариства, та способів їх належного та ефективного захисту, підстав для звернення до суду учасника товариства з позовом в інтересах самого товариства (у порядку статті 54 ГПК України), наслідків вчинення правочину органом юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідності уникати зайвого втручання в питання внутрішньої діяльності товариства, які вирішуються зборами учасників товариства.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

За таких обставин, враховуючи відсутність порушення спірним договором прав та інтересів позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав надавати оцінку правомірності вчинення спірного договору.

Теж саме стосується і посилання позивача на положення ч. 3 ст. 238 ЦК України, недотримання яких також не може порушувати права позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правило, передбачене частиною 3 статті 238 Цивільного кодексу України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють (довірителя), від можливих зловживань з боку представника.

У даному випадку позивач, як учасник товариства не бере участі у правовідносинах представництва, які виникли між товариством та виконавчим органом, оскільки не учасник товариства виступає особою, яку представляє представник (виконавчий орган), а саме товариство. А отже, недотримання приписів ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України не порушує права позивача, як учасника товариства.

Крім того, 13.11.2020 Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду ухвалив постанову у справі № 904/920/19, обставини якої є ідентичними з цією справою.

Позовні вимоги у справі № 904/920/19 обґрунтовані тим, що іпотечні договори були укладені з перевищенням повноважень, всупереч ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України, оскільки від імені товариства вони були підписані генеральним директором, який діяв в своїх особистих інтересах, так як він одночасно є іпотекодержателем.

Під час розгляду наведеної справи, Верховний Суд також застосував правову позицію, викладену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17, від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18, від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16.

Відносно посилання скаржника на неможливість захисту своїх порушених прав у зв`язку з укладенням спірного договору та понесенням значних збитків колегія суддів зазначає наступне.

Щодо способів захисту порушених прав у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16 міститься висновок про те, що належним способом захисту права учасника юридичної особи може бути також подання ним (зокрема, разом з іншими учасниками, яким належить 10 і більше відсотків статутного капіталу товариства) позову в інтересах юридичної особи до її посадової особи про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, на підставі п. 12 ч. 1 ст. 20, ст. 54 Господарського процесуального кодексу України. Якщо учасник товариства не може звернутися з позовом до посадової особи від імені товариства, бо розмір його частки є недостатнім для цього з огляду на вимоги ч. 1 ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, то такий учасник вправі вийти з товариства і вимагати виплати йому вартості частки, а також подати позов до самого товариства та/або його учасників, якщо він вважає, що рішенням загальних зборів учасників товариства щодо відчуження майна йому було завдано збитків.

Діям ОСОБА_2 щодо виходу зі складу учасників Товариства, заходів щодо ліквідації Товариства, зміни його найменування тощо надана оцінка у справі № 904/1457/19.

Щодо посилань скаржника про неврахування судом практики Верховного Суду, викладеної у постановах від 02.05.2018 у справі № 923/20/17; від 08.05.2018 у справі № 913/399/15; від 17.10.2018 у справі № 910/16391/17; від 19.06.2018 у справі № 908/4550/15; від 12.06.2018 у справі № 927/976/17; від 16.05.2018 у справі № 916/2872/16; від 06.06.2018 у справі № 908/1029/16, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до наведених постанов, які ухвалені у 2018 році, Верховний Суд дотримувався позиції, що акціонер (учасник) товариства може оспорити договір, вчинений господарським товариством, якщо обґрунтує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду відступила від цього правового висновку, зокрема, від постанови від 02.05.2018 у справі № 923/20/17.

Відступ Великої Палати Верховного Суду від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в певному рішенні Верховного Суду, означає те, що суди не можуть застосовувати й аналогічні висновки Верховного Суду, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ (незалежно від того чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати Верховного Суду всі рішення Верховного Суду, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду).

Отже, наведені постанови не є релевантними для цієї справи, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано не брав їх до уваги під час вирішення спору.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вже зазначено вище, судом першої інстанції встановлено, а апеляційним судом підтверджено, відсутність порушення спірним договором корпоративних прав позивача, та, як наслідок, безпідставність звернення позивача з вимогою про визнання недійсним спірного договору.

При цьому, судова колегія апеляційного суду зазначає, що у відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 по справі № 909/636/16, у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, апеляційний суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Враховуючи наведені вище правові позиції Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів апеляційного суду відхиляє усі інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

З огляду на усе вищевикладене, судова колегія апеляційного суду вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а оскаржуване рішення таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.04.2021р. у даній справі відсутні.

Згідно з ст. 129 ГПК України та виходячи з результатів розгляду апеляційної скарги, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3 405,00 грн. слід покласти на апелянта.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 123, 126, 129, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.04.2021р. у справі № 904/5269/19 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.04.2021р. у справі № 904/5269/19 - залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Ізі Лайф".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 08.09.2021 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя Л.А. Коваль

Суддя В.О. Кузнецов