ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2021 р. Справа№ 910/4905/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Попікової О.В.

Владимиренко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.

за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 13.09.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тір24"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2021, повний текст якого складено 01.06.2021

у справі №910/4905/21 (суддя Котков О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рентінвест 3000"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тір24"

про стягнення 276 622,00 грн,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

29 березня 2021 року Товариства з обмеженою відповідальністю "Рентінвест 3000" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тір24" (надалі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором суборенди № 23-РІ від 01.05.2020 в розмірі 276 622,00 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором суборенди №23-РІ від 01.05.2020, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином за період жовтень 2020 року по березень 2021 року.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 у справі №910/4905/21 позов задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тір24" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рентінвест 3000" грошові кошти: основного боргу - 276 622,00 грн та судовий збір - 4 149,33 грн.

Суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Тір24" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 у справі №910/4905/21 скасувати повністю та прийняти нове судове рішення про залишення позову без задоволення.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг скаржники посилаються на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі скаржником заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.

Скаржник наполягає на тому, що рахунків на оплату за спірний період відповідач не отримував, доказів їх направлення відповідачу до позовної заяви не додано, тому звернення позивача до суду з даним позовом є передчасним.

Крім того, позивачем не надано доказів укладення договору оренди з новим власником майнового комплексу, що ставить під питання правомірність володіння предметом суборенди.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2021, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Андрієнко В.В., Дідиченко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 дану апеляційну скаргу залишено без руху.

Після усунення недоліків, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Тір24" пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 у справі №910/4905/21. Відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 13.09.2021 о 15:20 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 08.09.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 08.09.2021. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2021, у зв`язку з перебуванням суддів Євсікова О.О. та Мартюк А.І., які входять до складу колегії суддів, у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/4905/21.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2021, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Попікова О.В., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тір24" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 у справі №910/4905/21 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Попікова О.В., Владимиренко С.В. Розгляд справи постановлено здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 13.09.2021 о 15:20 год.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рентінвест 3000" у відзиві зазначає, що оскаржене рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні. Апеляційну скаргу просить залишити без задоволення.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 13.09.2021 з`явився представник позивача.

Відповідач (скаржник) до судового засідання не з`явився. Про час та місце судового засідання належним чином повідомлений у відповідності до ст. 120, 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема залучені поштові повідомлення.

Суд констатує, що до визначеної дати проведення судового засідання - 13.09.2021 - від учасників справи не надійшло заяв, клопотань пов`язаних з рухом апеляційної скарги, в т.ч. про перерву чи відкладення розгляду справи, що унеможливило б розгляд справи у цьому судовому засіданні.

Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь учасників справи обов`язковою, учасники належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з огляду на наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, колегія суддів дійшла до висновку про можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши думку присутніх представників учасників справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

01.05.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рентінвест 3000" (надалі - позивач, орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тір24" (надалі - відповідач, суборендар) укладено договір суборенди № 23-РІ (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, орендар зобов`язується передати суборендарю, а суборендар зобов`язується прийняти у тимчасове платне користування нежитлові приміщення, визначені у цьому договорі, а також зобов`язується сплачувати орендарю орендну плату.

В п. 1.2. договору визначено, що приміщення, які передаються в суборенду за цим договором: складське, виробниче, вертикальна конструкція (нежитлові приміщення), що знаходяться за адресою: 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 6.

За умовами п. 1.3. договору загальна площа, що орендуються становить: складське приміщення - 200,00 кв.м, частина виробничого приміщення - 230,00 кв.м, частина вертикальної конструкції - 2,00 кв.м.

Згідно з п. 2.1. договору приміщення надаються в суборенду на строк до 31 серпня 2022 року з моменту підписання цього договору.

Відповідно до п. 4.1. договору вартість оренди складається з розміру орендної плати та експлуатаційних витрат, згідно наданих рахунків орендарем.

Розмір місячної орендної плати за об`єкт суборенди складає (п. 4.2. договору):

з 01.05.2020 року по 30.09.2020 року - 42 350,00 грн;

з 01.10.2020 року по 30.09.2021 року - 45 800,00 грн;

з 01.10.2021 року по 31.08.2022 року - 52 100,00 грн.

Пунктом 4.4. договору передбачено, що орендна плата та експлуатаційні витрати сплачуються суборендарем в безготівковому порядку на поточний рахунок орендаря наперед до 10 (десятого) числа кожного поточного місяця, на підставі рахунку наданого орендарем. Орендар надає суборендарю акт наданих послуг/виконаних робіт за календарний /розрахунковий місяць виключно після повної оплати суборендарем орендної плати/ плати за експлуатаційні витрати.

На підставі акту приймання-передачі приміщення від 01.05.2020 орендар передав, а суборендар прийняв приміщення у тимчасове володіння та користування за адресою: 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 6, а саме: складське приміщення - 200,00 кв.м, частину виробничого приміщення - 430,00 кв.м та частину вертикальної конструкції - 2,00 кв.м.

Як зазначає позивач, відповідач зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати орендної плати та експлуатаційних витрат повністю не виконав, відтак, відповідач, за розрахунками позивача, має заборгованість за договором за період з жовтня 2020 року по березень 2021 року в розмірі 276 622,00 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Розглянувши апеляційні скарги, колегія суддів дійшла висновку, що останні не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд зазначає, що за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір суборенди №23-РІ від 01.05.2020 є договором оренди, який підпадає під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України та глави 30 Господарського кодексу України.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цих Кодексом (ч. 6 ст. 289 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Суд встановив, що умовами 4.4. договору орендна плата та експлуатаційні витрати сплачуються суборендарем в безготівковому порядку на поточний рахунок орендаря наперед до 10 (десятого) числа кожного поточного місяця, на підставі рахунку наданого орендарем. Орендар надає суборендарю акт наданих послуг/виконаних робіт за календарний /розрахунковий місяць виключно після повної оплати суборендарем орендної плати/ плати за експлуатаційні витрати.

Матеріали справи не містять доказів оплати за спірний період, відповідачем вказане не спростовано.

В ході розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи, відповідач наполягав на тому, що відсутні підстави для здійснення розрахунків, так як строк оплати за договором не настав.

Відповідач наполягає на тому, що необхідною складовою для належного виконання суборендарем обов`язку по оплаті орендних та експлуатаційних платежів є наданий орендарем рахунок на оплату. В той же час, відповідних рахунків на оплату за період жовтень 2020 року по березень 2021 року суборендар не отримував.

Ці аргументи відповідача за висновком колегії суддів не заслуговують на увагу та правомірно відхилені судом першої інстанції.

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі статтею 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до частини 1 статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Умова укладеного між сторонами договору щодо обов`язку відповідача здійснити оплату на підставі рахунку, наданого позивачем не містить вказівку на подію, яка має неминуче настати, конкретну календарну дату, або чітко визначений період у часі.

Отже, виставлення позивачем рахунку не є подією, з якою пов`язано початок перебігу строку виникнення зобов`язання, оскільки подія є об`єктивним явищем, що не залежить від волі учасників правовідносин, тоді як виставлення рахунку є саме дією, яка є вираженням суб`єктивної волі учасників правовідносин.

Крім того, рахунок є документом, який містить платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти та ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а отже, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку сплатити орендну плату та експлуатаційні витрати.

У цьому зв`язку суд приймає до уваги також правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 910/13527/17.

Отже, дослідивши зазначене, надавши правову кваліфікацію договірним правовідносинам сторін та наданим доказам, суд доходить висновку, що аргументи відповідача про передчасність даного позову з підстав неотримання відповідачем рахунків на оплату за спірний період не спростовують зазначених позивачем в позові доводів за встановлених вище судом обставин в сукупності.

З огляду на положення ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 286 Господарського кодексу України та п. 4.4. договору строк оплати орендної плати та експлуатаційних витрат є таким, що настав.

Наявність, обсяг заборгованості відповідача у розмірі 276 622,00 грн та настання строку виконання обов`язку щодо сплати орендної плати та експлуатаційних витрат не були спростовані відповідачем.

При цьому за змістом статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Позивачем доведено суду факт порушення з боку відповідача своїх зобов`язань щодо не здійснення оплати орендної плати та експлуатаційних витрат, тоді як строк виконання відповідачем зобов`язання з оплати орендної плати та експлуатаційних витрат настав, а наявність заборгованості підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та випливає з умов договору.

Відповідач доказів сплати боргу в повному обсязі станом на день розгляду справи суду не надав.

Крім того, відповідач також не надав і контррозрахунку заявленої до стягнення суми основного боргу.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, зважаючи на відсутність в матеріалах справи контррозрахунку суми заявленої до стягнення та враховуючи, що позивач має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором суборенди № 23-РІ від 01.05.2020 в розмірі 276 622,00 грн.

Щодо посилання відповідача на відсутність у справі підписаних сторонами актів здачі-прийняття робіт за спірний період, суд зазначає, що відповідно до п. 4.4 договору орендар надає суборендарю акт наданих послуг/виконаних робіт за календарний /розрахунковий місяць виключно після повної оплати суборендарем орендної плати/ плати за експлуатаційні витрати. В той же час, як встановлено судом, відповідачем не було здійснено оплати у спірний період, докази протилежного відповідач не подав.

З приводу аргументів відповідача про те, що за відсутності підписаних сторонами актів здачі-прийняття робіт за спірний період, неможливо встановити фактичне використання приміщення суд зазначає, що акти відповідно до п.4.4 договору підписуються після здійснення суборендарем оплати за кожен місяць, тобто є доказом оплати відповідно до умов договору. В той же час, обставина того, що приміщення передано у фактичне користування суборендарю підтверджується укладеним між сторонами актом приймання-передачі приміщення від 01.05.2020. Доказів повернення приміщення матери справи не містять.

Крім того, відповідач також стверджує про те, що договір суборенди від 01.05.2021 №23-РІ є нікчемним, оскільки до позову не додано доказів того, що ПАТ «Український професійний банк», як первісним іпотеко держателем, так і ТОВ Фінансова компанія «Інвестохіллс веста», як новим іпотекодержателем згідно договору від 27.04.2020, надавалася згода на передачу в довгострокову оренду спірне майно.

Позивач в свою чергу, з цього приводу зазначає, що на момент державної реєстрації права власності на спірне майно за власником майна ТОВ «Гансо Компані» в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не містилось жодного запису про іпотеку.

Суд зазначені аргументи скаржника як підставу скасування судового рішення у справі відхиляє. При цьому суд зазначає, що у відповідності до діючого законодавства зміна власника майна чи передача майна в іпотеку не зупиняє у даному випадку відносин суборенди.

Водночас інші аргументи відповідача та заперечення позивача суд апеляційної інстанції вважає не релевантними, оскільки в межах цього судового провадження вирішується спір стягнення заборгованості за договором суборенди № 23-РІ від 01.05.2020, а не питання про право власності на спірне майно, правомірність передачі майна в іпотеку чи звернення стягнення на предмет іпотеки тощо

Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу позивачем долучено витяг з ДРРП від 17.05.2018, договору оренди від 15.03.2018, суборенди від 01.04.2018 №3-АРТ, оренди майнового комплексу від 11.06.2020 №ІП-28, суборенди від 11.06.2020 №РІ-28/1, наказ МЮУ №3745/5 від 27.10.2020, листа щодо виконання наказу №3745/5 від 27.10.2020.

Суд апеляційної інстанції не приймає їх до уваги, з огляду на визначену процесуальним законом процедуру подання доказів, зокрема ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, а також зважаючи на приписи ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позивач не наведено винятковості випадку стосовно неможливості їх подання до суду першої інстанції та взагалі не обґрунтовано подання цих доказів суду апеляційної інстанції. При цьому, аргументи апеляційної скарги відповідача в цілому є аналогічними тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на скаржника.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 у справі №910/4905/21 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 14.09.2021.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.В. Попікова

С.В. Владимиренко