РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.08.2021Справа № 910/12044/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" (правонаступник Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро")

до Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Інтар"

Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача

ОСОБА_1

про застосування наслідків нікчемного правочину

Представники учасників справи:

Від позивача: Круглик В.В.;

Від відповідача: Дорофеєв Д.А.;

Від третьої особи: Іванчик Р.Б.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Банк "Київська Русь" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Приватного підприємства "Виробничо-Комерційна фірма "Інтар" (далі - відповідач) про застосування наслідків нікчемного правочину.

Позивач посилається на те, що у квітні 2016 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку повідомила Підприємство про нікчемність: правочинів з припинення дії укладених сторонами п`яти договорів іпотеки від 09.11.2012 (реєстр. № 1353), від 30.12.2012 (реєстр. №№ 20336, 779, 781, 783); правочину з погашення заборгованості Підприємства перед Банком за укладеними сторонами трьома кредитними договорами від 24.12.2009 за рахунок прийняття Банком у власність предмета застави (акцій) за укладеним сторонами договором застави від 27.06.2014. В повідомленні викладена вимога про погашення заборгованості Підприємства перед Банком за трьома кредитними договорами від 24.12.2009, але заборгованість погашено не було.

У зв`язку з цим, вважаючи нікчемним правочин з припинення договору іпотеки, наслідком якої є чинність цього договору, та непогашеними зобов`язання за кредитними договорами, Банк просив визнати за собою право іпотеки, яке виникло на підставі укладеного сторонами договору іпотеки від 09.11.2012, права за яким припинені у зв`язку з вчиненням нікчемного правочину.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 у справі № 910/12044/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2020 у справі № 910/12044/19 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" (правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро") на рішення Господарського суду міста Києва 16.03.2020 у справі №910/12044/19 залишено без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 у справі №910/12044/19 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24.02.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2020 у справі № 910/12044/19 скасовано. Справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

В матеріалах справи № 910/12044/19 наявна Окрема думка судді Верховного Суду І.Кондратової.

Протоколом автоматизованого розподілу справи від 31.03.2021 справу № 910/12044/19 передано на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.21 прийнято до розгляду справу № 910/12044/19, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі № 910/12044/19 на 28.04.2021.

19.04.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог з наступних підстав:

- позивач просить суд застосувати наслідки застосування нікчемного правочину від 27.06.2014 про розірвання договору в тому числі і оспорюваного позивачем договору іпотеки на підставі норм статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи» від 04.07.2014 № 1586-VII, який набрав чинності 11 липня 2014 року.

Як зазначає відповідач, на момент укладення оспорюваного позивачем правочину діяла попередня редакція Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка не містить положення, яке б вказувало на нікчемність договору, якщо банк протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації відмовився від власних майнових вимог.

- Обставина, що директор відповідача ПП «ВКФ «Інтар», який підписав договір застави (цінних паперів) № 75064-23/14-6 від 27.06.2014 та договір розірвання від 27.06.2014 був одночасно директором Департаментом по роботі з проблемними активами Банку, не є підтвердженням того, що ПП «Виробничо - комерційна фірма «Інтар» є пов`язаною особою банку в розумінні статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки його посада не відноситься до керівників банку відповідно до статті 42 Закону. Та обставина, що тривалий час засновником ПП «ВКФ «Інтар» був голова правління банку, а потім ОСОБА_2 , яка працювала в банку на керівних посадах не має значення для справи, оскільки підстава недійсності правочину має існувати в момент вчинення правочину.

- У матеріалах справи наявні два кредитних договори, укладені між Банком та Національним банком України: від 08.05.2013 № 03, яким передбачено надання кредиту для підтримки ліквідності у сумі 200 млн грн на строк з 08.05.2013 по 30.04.2014 включно; від 04.03.2014 № 09, яким передбачено надання кредиту для збереження ліквідності у сумі 385 млн грн на строк з 04.03.2014 до 26.02.2015. Ці договори містять заборону набуття Банком у власність цінних паперів (крім державних облігацій України, боргових цінних паперів, емітованих Національним банком України) протягом строку користування таким кредитом".

За доводами відповідача, п. 1.7. Положення не містить імперативну заборону, а встановлює вимоги до змісту кредитного договору, тому у даному випадку можна говорити лише про недодержання (невиконання, порушення) кредитного договору, укладеного з Національним Банком України щодо надання стабілізаційного кредиту Банку, що само по собі не є підставою для визнання нікчемним правочину з погашення заборгованості за кредитними договорами, укладеними між Банком та відповідачем у справі.

- Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з тієї підстави, що банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

З тексту наданого позивачем витягу з протоколу правління ПАТ «Банк» «Київська Русь» від 08.08.2014 № П-58/1 «Про врегулювання заборгованості Приватного підприємства «Виробничо - комерційна фірма «Інтар» вбачається, що на баланс ПАТ «Банк «Київська Русь» 08.08.2014 було оприбутковано цінні папери на загальну суму 136 504 168, 70 грн, а саме акції ПАТ «СІНТРОН» кількістю 301 700 шт за ціною 27 458 018, 70 грн, акції ПАТ «ЮРИДИЧНІ ПОСЛУГИ» кількістю 3 850 000 шт за ціною 77 003 850, 00 грн, акції ПАТ «СІАМ КАПІТАЛ» кількістю 1281 692 шт за ціною 32 042 300 грн. За рахунок оприбуткованих на баланс банку цінних паперів 08.08.2014 було здійснено погашення заборгованості позивача за трьома кредитними договорами на загальну суму 136 504 168, 70 грн. Загальна ринкова вартість отриманих ПАТ «Київська Русь» цінних паперів становила 136 504 168, 70 грн, на таку ж суму була погашена заборгованість ПП «ВКФ «Інтар» перед позивачем за кредитними договорами.

- Звіт про оцінку активів неплатоспроможного Банку не є належним доказом у справі № 910/12044/19, оскільки останній встановлює ринкову вартість цінних паперів станом на 20.03.2015, що на 8 місяців відрізняється від дати оприбуткування банком на баланс Цінних паперів (08.08.2014) та не може прийматись судом.

- За твердженнями відповідача, лист Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17.08.2017, в якому пояснюються причини зупинення обігу акцій ПАТ "Cіам-Капітал", ПАТ "Сінтрон", ПАТ "Юридичні послуги" у липні-серпні 2015 року (майже через рік після 08.08.2014 - дати оприбуткування Цінних паперів на баланс Банку) жодним чином не підтверджує наявності маніпулювання ціновою політикою активів на ринку цінних паперів, про яку стверджує позивач.

- Відповідач зазначив, що позивач не обґрунтував наявності підстав для нікчемності правочинів з припинення дії договорів іпотеки за п. 8 ч. 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, відповідач вказав на те, що заборгованість ПП «ВКФ «Інтар» за Кредитними договорами була погашена 08.08.2014, що підтверджується витягом з протоколу Правління ПАТ «Банк «Київська Русь» від 08.08.2014 № П-58/1 «Про врегулювання заборгованості Приватного підприємства «Виробничо - комерційна фірма «Інтар».

19.04.2021 засобами поштового зв`язку до Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про виправлення описки у позовній заяві.

Представник відповідача у підготовчому засіданні 28.04.2021 заявив усне клопотання про відкладення підготовчого засідання для ознайомлення з матеріалами справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2021, яку занесено до протоколу судового засідання, задоволено усне клопотання про відкладення підготовчого засідання та відкладено підготовче засідання по справі № 910/12044/19 на 31.05.2021.

25.05.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника третьої особи надійшло клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Представник позивача у підготовчому засіданні 31.05.21 подав відповідь на відзив та заявив усне клопотання про відкладення підготовчого засідання.

У відповіді на відзив позивач вказав на те, що правочин є нікчемним за наявності хоча б однієї з підстав, зазначених у ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Як зазначив позивач, розірвання договору іпотеки відбулось 27.06.2014, а рішення Правління Банку (витяг з протоколу № П -58/1) щодо здійснення погашення заборгованості позивача перед банком за кредитними договорами 1, 2, 3 шляхом звернення стягнення на предмет застави та оприбуткування на баланс банку цінних паперів на суму 136 504 168, 70 грн прийнято 08.08.2014, тобто після укладення договору про розірвання договору іпотеки.

Таким чином, за доводами позивача, на момент розірвання договору іпотеки 1, підприємство мало непогашені кредитні зобов`язання перед банком, а банк відмовився від майнових вимог (прав на іпотеку).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2021, яку занесено до протоколу судового засідання, задоволено усне клопотання про відкладення підготовчого засідання, відкладено підготовче засідання по справі № 910/12044/19 на 14.06.2021 та продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.

11.06.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

14.06.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача у підготовчому засіданні 14.06.2021 подав заяву про виклик свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та повідомив, що засобами поштового зв`язку надіслав пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2021, яку занесено до протоколу судового засідання, задоволено клопотання про відкладення підготовчого засідання та відкладено підготовче засідання по справі № 910/12044/20 на 05.07.2021.

15.06.2021 засобами поштового зв`язку до Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло пояснення щодо відповіді на відзив.

25.06.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2021, яку занесено до протоколу судового засідання, залишено без розгляду заяву представника відповідача про виклик свідків, з підстав її невідповідності вимогам статтей 88, 89 Господарського процесуального кодексу України.

Представник третьої особи у підготовчому засіданні 05.07.2021 заявив усне клопотання про відкладення підготовчого засідання для ознайомлення з матеріалами справи, яке було задоволено судом та відкладено підготовче засідання по справі № 910/12044/19 на 19.07.21.

15.07.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшли пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи № 910/12044/19 по суті на 09.08.2021.

27.07.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли пояснення по справі.

Представник позивача у судовому засіданні 09.08.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 09.08.2021 заперечив проти заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи у судовому засіданні 09.08.2021 надав пояснення по справі, підтримав позицію відповідача.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 09.08.2021 судом завершено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення у даній справі у відповідності до приписів ч.ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 2012 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" (далі - банк, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інтар" (далі - позичальник, відповідач) укладено Кредитний договір № 70296-20/12-1 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах, визначених цим Договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі. Кредит надається в грошовій формі на наступних умовах: сума кредиту 24 500 000 грн.; кінцевий термін повернення кредиту - 23.10.2015; ціль використання кредиту - проведення статутної діяльності; тип процентної ставки - фіксована; процентна ставка - 15% річних.

09 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" (далі - іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інтар" (далі - іпотекодавець) укладено Договір іпотеки (далі - Договір іпотеки), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Н.М. за реєстровим № 1353), який забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору № 70296-20/12-1 від 24.10.2012 (а також усіх договорів про внесення змін до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Кредитного договору), укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодержатель надав іпотекодавцю кредит у сумі 24 500 000 грн.

Згідно з п. 1.3 Договору іпотеки іпотекодержатель має право отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на вказаних нижче умовах у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за Кредитним договором по поверненню іпотекодержателю суми кредитів, процентів за користування кредитом, пені, штрафу, іншої заборгованості, платежів і санкцій, що передбачені та/або випливають з Кредитного договору, включаючи як зобов`язання, передбачені Кредитним договором, так і будь-якими договорами про внесення змін до нього змін, в тому числі, щодо розміру кредиту, процентів за користування кредитом, пені, штрафу строку дії Кредитного договору, встановлення інших майнових санкцій за невиконання умов кредитного договору.

Відповідно до п. 2.1.1 Договору іпотеки (в редакції Договору про внесення змін до Договору іпотеки від 22.02.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Н.М. за реєстровим № 115), на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухомо майно, а саме: нежитлову будівлю, що розташована за адресою: Львівська область, м. Трускавець, вул. Куліша П., будинок 6, загальною площею 1526,5 кв.м. (далі - предмет іпотеки 1).

Предмет іпотеки 1 належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (САЕ № 881686) за індексним номером 467530, виданого 13.02.2013 Реєстраційною службою Трускавецького міського нотаріального правління юстиції Львівської області.

Право власності на нежитлову будівлі зареєстровано 06.02.2013 Реєстраційною службою Трускавецького міського нотаріального правління юстиції Львівської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.02.2013 за індексним номером 499521; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: , номер запису про право власності: 108029.

За даними бухгалтерської довідки іпотекодавця № 32-02/13 від 15.02.2013 про облік майна, що обліковується на балансовому рахунку № 103 "Будинки та споруди" станом на 15.02.2013, предмет іпотеки знаходиться на балансі іпотекодавця, балансова вартість предмета іпотеки складає 14 591 727,66 грн.

Узгоджена сторонами оцінка предмета іпотеки складає 27 309 962 грн.

Також на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухомо майно, а саме: земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки 1, що має площу 0,0621 га, за адресою: Львівська область, місто Трускавець, вулиця Куліша П., 6 (далі - предмет іпотеки 2).

Предмет іпотеки 2 належить іпотекодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ЯД № 469440), виданого Трускавецькою міською радою Львівської області 22.05.2007. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на праві постійного користування землею, Договорів оренди землі № 19.

Кадастровий номер земельної ділянки: :03:012:0001. Цільове призначення - будівництво та обслуговування готелю курортного типу.

За даним витягу з Поземельної книги про земельну ділянку виданим Управлінням Держкомзему у м. Трускавець Львівської області 01.11.2012 за № ВТ-62012, обмеження у використанні земельної ділянки відсутні.

За даним бухгалтерської довідки іпотекодавця № 293-11/12 від 08.11.2012 про облік майна, що обліковується на балансовому рахунку № 101 "Земельні ділянки" станом на 08.11.2012, предмет іпотеки 2 знаходиться на балансі іпотекодавця, балансова вартість предмета іпотеки 2 складає 76 430 грн.

Згідно звіту про експертну оцінку, складеного ТДВ "Некос", вартість земельної ділянки складає 908 391 грн.

Узгоджена сторонами оцінка предмету іпотеки 2 складає 908 391 грн. (п. 2.1.2 Договору іпотеки)

Пунктом 5.4 Договору іпотеки сторонами узгоджено, що іпотека припиняється: виконання у повному обсязі основного зобов`язання; в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Також, між ПАТ "Банк "Київська Русь" та ПП "ВКФ "Інтар" укладено:

- Кредитний договір № 1901-20/9-1 від 24.12.2009 (далі - Кредитний договір 2), відповідно до умов якого ПП "ВКФ "Інтар" взяло на себе зобов`язання в строк по 28 лютого 2015 року повернути кредит в сумі 11 000 000,00 грн., сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі, зазначеному в цьому договорі.

В забезпечення виконання зобов`язань ПП "ВКФ "Інтар" за цим договором, між ним та банком 30 грудня 2012 року укладено Договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №20336, відповідно до якого в іпотеку було передано нежитлову будівлю (банк), загальною площею 692,9 кв. м, яка розташована за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Леніна, будинок 28-Б/1, заставною вартістю 13 685 000,00 грн.;

- Кредитний договір №70330-20/12-1 від 24.10.2012 (далі - Кредитний договір 3) із змінами та доповненнями, відповідно до умов якого ПП "ВКФ "Інтар" взяло на себе зобов`язання в строк по 23 жовтня 2015 року повернути кредит в сумі 105 000 000,00 грн., сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі, зазначеному в цьому договорі.

В забезпечення виконання зобов`язань ПП "ВКФ "Інтар" за Кредитним договором 3 укладено:

- Договір іпотеки від 30 травня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за №779, відповідно до якого в іпотеку було передано торгово-офісне приміщення загальною площею 205,2 кв. м., що розташоване за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, проспект Шевченка Т., будинок 2-Д, приміщення 380, заставною вартістю 1 893 040,00 грн.

- Договір іпотеки від 30 травня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за №781, відповідно до якого в іпотеку було передано торгово-офісне приміщення, загальною площею 63,7 кв. м, що розташоване за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, проспект Шевченка Т., будинок 2-Д, приміщення 381, заставною вартістю 616 851,00 грн.

- Договір іпотеки від 30 травня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за №783, відповідно до якого в іпотеку було передано нежитлове приміщення, загальною площею 101,6 кв. м., що розташоване за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вулиця Привокзальна, будинок 8, приміщення 2, заставною вартістю 642 376,00 грн.

27 червня 2014 року в забезпечення виконання зобов`язань ПП "ВКФ "Інтар" перед ПАТ "Банк "Київська Русь" за вищевказаними кредитними договорами, сторонами укладено Договір застави №75064-23/14-б, за умовами якого ПП "ВКФ "Інтар" передало в заставу ПАТ "Банк "Київська Русь" цінні папери загальною заставною вартістю 136 500 017,00 грн., а саме:

акції ПАТ "Сінтрон" (, код ISIN UA) кількістю 301 700 шт. за ціною 27 457 717,00 грн,

акції ПАТ "Юридичні послуги" (, код ISIN UA) кількістю 3 850 000 шт. за ціною 77 000 000,00 грн.,

акції ПАТ "Сіам-Капітал" (, код ISIN UA) кількістю 1 281 692 шт. за ціною 32 042 300,00 грн.

Позивач зазначає, що станом на 08 серпня 2014 року за зазначеними кредитними договорами обліковувалась заборгованість в розмірі 136 504 168,7 грн., а саме:

- за Кредитним договором № 70296-20/12-1 від 24.10.2012 в розмірі 24 578 328,76 грн., в тому числі основна заборгованість за кредитом в розмірі 24 500 000,00 грн. та за процентами в розмірі 48 328,76 грн.;

- за Кредитним договором № 61901-20/9-1 від 24.12.2009 в розмірі 11 022 000,01 грн., в тому числі основна заборгованість за кредитом в розмірі 11 000 000,00 грн. та за процентами в розмірі 22 000,01 грн.

- за Кредитним договором № 70330-20/12-1 від 24.10.2012 в розмірі 100 933 839,93 грн., в тому числі основна заборгованість за кредитом в розмірі 100 771 643,27 грн. та за процентами в розмірі 162 196,66 грн.

08.08.2014 за рішенням Правління ПАТ "Банк "Київська Русь" (витяг з протоколу №П-58/1) здійснено погашення заборгованості позивача перед ПАТ "Банк "Київська Русь" за вищевказаними кредитними договорами шляхом звернення стягнення на предмет застави та оприбуткування на баланс ПАТ "Банк "Київська Русь" цінних паперів на суму 136 504 168,70 грн., а саме акцій ПАТ "Сінтрон" кількістю 301 700 шт. за ціною 27 458 018,70 грн., акцій ПАТ "Юридичні послуги" кількістю 3 850 000 шт. за ціною 77 003 850,00 грн., акцій ПАТ "Сіам-Капітал" кількістю 1 281 692 шт. за ціною 32 042 300,00 грн.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 №190 "Про віднесення ПАТ "Банк "Київська Русь" до категорії неплатоспроможних", Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19.03.2015 було прийнято рішення №61 про запровадження з 20.03.2015 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Банк "Київська Русь".

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Банк "Київська Русь" призначено Волкова Олександра Юрійовича.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ "Банк "Київська Русь" запроваджено рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №61 від 19.03.2015 строком на 3 місяці з 20 березня 2015 року по 19 червня 2015 року включно.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 15.06.2015 №116 строк тимчасової адміністрації продовжено до 19.07.2015 включно.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.07.2015 №138 на підставі постанови Правління Національного банку України від 16 липня 2015 р. №460 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Банк "Київська Русь" розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк "Київська Русь" з 17.07.2015. Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "Банк "Київська Русь" призначено Волкова Олександра Юрійовича строком на 1 рік з 17.07.2015 по 16.07.2016 включно.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.08.2015 №155/44 делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ "Банк "Київська Русь", визначені статтями 37, 38, ч.1 та ч.2 статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Волкову Олександру Юрійовичу на час здійснення процедури ліквідації банку.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 01.09.2015 № 1706 відсторонено уповноважену особу Фонду Волкова О.Ю. та призначено Білу І.В., якій делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ "Банк "Київська Русь", окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, а рішенням від 12.06.2017 № 2448 повноваження Білої І.В. були продовжені.

18.06.2018 ліквідаційну процедуру та повноваження Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк "Київська Русь" Білої І.В. строком до 16.07.2020 року

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 грудня 2018 року №3382 "Про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК" та ПАТ "БАНК "КИЇВСЬКА РУСЬ" призначено Стрюкову Ірину Олександрівну.

19.04.2016 на адресу ПП "ВКФ "Інтар" був направлений лист за підписом Уповноваженої особи Волкова О.Ю. за вих. № 2309/16, у якому відповідач, керуючись ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", повідомив про те, що Правочин з погашення заборгованості та Правочини з припинення дії забезпечувальних договорів є нікчемними з підстав, визначених п. 3 та п. 8 ч. 3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Також у цьому листі позивач виклав вимогу до ПП "ВКФ "Інтар" погасити заборгованість перед ПАТ "Банк Київська Русь" за Кредитним договором №70296-20/12-1 від 24.10.2012, Кредитним договором №61901-20/9-1 від 24.12.2009 та Кредитним договором №70330-20/12-1 від 24.10.2012 в сумі 136 504 168,7 грн. в строк до 30 квітня 2016 року.

Оскільки вимога позивача не була задоволена, ПАТ "Банк "Київська Русь" (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро") звернулось до Господарського суду з позовом до ПП "Виробничо-комерційна фірма "Інтар" про застосування наслідків нікчемності правочинів шляхом визнання за позивачем права іпотеки, яке виникло на підставі Договору іпотеки, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" та Приватним підприємством "Виробничо-комерційна фірма "Інтар", посвідченого призваним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою НМ. та зареєстрованого в реєстрі за № 1353.

Як зазначає позивач, правочини, вчинені з метою врегулювання заборгованості ПП "ВКФ "Інтар" перед ПАТ "БАНК "КИЇВСЬКА РУСЬ" за укладеними Кредитними договорами є нікчемними з підстав, визначених ч.3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції чинній станом на дату перевірки, оскільки:

- банк, прийнявши у власність цінні папери в рахунок заборгованості за Кредитними договорами фактично відмовився від права вимоги грошових коштів в сумі 136 504 156,87, яка є різницею між сумою заборгованості за Кредитними договорами та визначеною вартістю акцій.

- банк придбав майно - за ціною, яка більше ніж на 20 відсотків відрізняється від реальної вартості майна. ПАТ "БАНК "КИЇВСЬКА РУСЬ" придбав у власність цінні папери вартістю 12 гривень за ціною 136 504 168,87 грн.

- банк прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна - згідно оприлюдненої звітності на офіційному сайті Банку розмір зобов`язань Банку перед клієнтами становив 8 075 169 тис. грн., в той час, як Банк набув у власність майно вартістю 12 грн.

- звільнивши заставне майно від обтяжень ПАТ "БАНК "КИЇВСЬКА РУСЬ" уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

- звільнивши заставне майно від обтяжень ПАТ "БАНК "КИЇВСЬКА РУСЬ" уклав правочини (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку - ПП "ВКФ "Інтар", в супереч вимогам ст. 43 та ст. 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність", оскільки тривалий час засновником ПП "ВКФ "Інтар" був Голова правління ПАТ "БАНК "КИЇВСЬКА РУСЬ" ОСОБА_6, потім ОСОБА_2 яка працювала в Банку на керівних посадах, Директором ПП "Інтар" був ОСОБА_5 , який теж працював в Банку на керівних посадах (станом на час укладання нікчемних правочинів).

Господарський суд міста Києва рішенням від 16.03.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2020 у задоволенні позову про застосування наслідків нікчемного правочину відмовив повністю з посиланням на приписи ст. 38 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст. ст. 564, 575, 626, 627 Цивільного кодексу України та у зв`язку із не доведенням позивачем обставин нікчемності спірного правочину, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 24.02.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2020 у справі № 910/12044/19 скасовано. Справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

В постанові Верховного Суду від 24.02.2021 по справі № 910/12044/19 зазначено наступне:

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що 27.06.2014 вид забезпечення зобов`язань відповідача за Кредитним договором (іпотека за Договором іпотеки) замінений сторонами на заставу за Договором застави. Але такий висновок не аргументований судами та не випливає зі встановлених ними обставин справи, адже у Договорі застави цінних паперів немає посилань на те, що він є підставою для розірвання Договорів іпотеки 1, 2, 3, 4, 5 або про заміну виду забезпечення зобов`язань Підприємства за Кредитними договорами 1, 2, 3.

Договір про розірвання Договору іпотеки 1 від 27.06.2014 у матеріалах справи відсутній. Висновок про існування такого договору суд першої інстанції зробив на підставі наявних в матеріалах справи витягів на нерухоме майно, що було предметом іпотеки за Договором іпотеки 1 (27.06.2014 приватним нотаріусом внесено відповідні відомості до Реєстру іпотек про припинення іпотеки та вказано підставу припинення іпотеки - договір про розірвання Договору іпотеки).

У постанові Верховного Суду України від 17.05.2017 у справі № 910/22664/15 (провадження № 3-1295гс16), на яку послався скаржник, викладено правовий висновок про те, що іпотекодержатель набуває права майнової вимоги на підставі іпотечного договору з моменту його нотаріального посвідчення/державної реєстрації. Реалізація цього права іпотекодержателем (задоволення забезпеченої іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання відбувається шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 2, п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. За спірними договорами про внесення змін до договору іпотеки, укладеними між кредитором і боржником, кредитор відмовився від нерухомого майна, переданого в іпотеку на забезпечення зобов`язання за кредитним договором, тобто відмовився від власних майнових вимог. Така відмова відбулася протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку. Аналіз наведених норм матеріального права та обставини, встановлені судом у справі, яка розглядається, свідчать про помилковість висновку судів апеляційної та касаційної інстанцій про те, що положення ч. 2, п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не підлягають застосуванню до спірних правовідносин та не є підставою для визнання спірних договорів недійсними.

Верховний Суд погодився з аргументами скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій при ухваленні рішень висновку Верховного Суду України, що міститься у постанові від 17.05.2017 у справі № 910/22664/15 (провадження № 3-1295гс16).

Розірвання договору іпотеки 1 при непогашеній заборгованості за кредитним договором 1 свідчить про те, що Банк безпідставно відмовився від власних майнових вимог до іпотекодавця за дійсним договором забезпечення, а також від своїх прав звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості боржника, внаслідок чого договір про розірвання Договору іпотеки від 27.06.2014 є нікчемними в силу зазначеної норми Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Втім, для застосування наслідків нікчемності цього правочину, необхідно встановити чи не є погашеною заборгованість Підприємства за Кредитним договором 1.

Щодо нікчемності правочину з погашення заборгованості Підприємства перед Банком за Кредитними договорами 1, 2, 3, оформленого рішенням правління Банку від 08.08.2014.

Верховний Суд погодився з аргументами скаржника про помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо застосування п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України).

Суд апеляційної інстанції вказав, що: (1) позивач належними засобами доказування не підтвердив пов`язаність осіб саме на час вчинення правочину з припинення дії договору іпотеки та звернення стягнення на предмет застави; (2) позивач не обґрунтував та не надав доказів того, що правочин з припинення дії Договору іпотеки не відповідає вимогам законодавства України.

Суд встановив, що договір про розірвання Договору іпотеки 1 укладений Банком та Підприємством 27.06.2014. Цей договір у матеріалах справи відсутній і судом не досліджувався. Водночас в матеріалах справи міститься договір застави цінних паперів від 27.06.2014 № 75064-23/14-6, укладений Банком та Підприємством, в якому директором заставодавця значиться ОСОБА_5 , який згідно з наказом від 20.02.2014 №200-К призначений директором Департаменту по роботі з проблемними активами Банку та в подальшому звільнений з займаної посади наказом Голови правління Банку від 04.03.2015 № 245-К. Ці докази не досліджені судами попередніх інстанцій, що призвело до помилкових правових висновків про відсутність пов`язаності. Суди не застосували ст. 52 Закону "Про банки та банківську діяльність", яка визначає поняття пов`язаних осіб та містить вимоги до правочинів з ними.

В матеріалах справи наявні два кредитних договори, укладені між Банком та Національним банком України:

- від 08.05.2013 № 03, яким передбачено надання кредиту для підтримки ліквідності у сумі 200 млн грн на строк з 08.05.2013 по 30.04.2014 включно;

- від 04.03.2014 № 09, яким передбачено надання кредиту для збереження ліквідності у сумі 385 млн грн на строк з 04.03.2014 до 26.02.2015.

Ці договори містять заборону набуття Банком у власність цінних паперів (крім державних облігацій України, боргових цінних паперів, емітованих Національним банком України) протягом строку користування таким кредитом.

У матеріалах справи, крім копій зазначених кредитних договорів, укладених з Національним банком України, міститься лист уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку Стрюкової І.О. від 29.08.2019 №1505/12, в якому зазначено, що загальна сума акцептованих та затверджених вимог Національного банку України (сьома черга) на поточну дату складає 456 156 615,64 грн, з яких Банк не відшкодував Національному Банку України 152 134 048,45 грн.

Суди зазначили, що позивач не довів факт чинності договору про надання стабілізаційного кредиту, умовами якого встановлена заборона на придбання цінних паперів, з огляду на визначені в ньому строки повернення кредитних коштів та дату прийняття рішення про звернення стягнення на предмет застави. Однак, такі правові висновки суду є безпідставними і не ґрунтуються на встановлених обставинах.

Суди дійшли помилкових правових висновків щодо змісту листа Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17.08.2017, який наявний у матеріалах справи, та в якому встановлено, що ПАТ "Сінтрон", ПАТ "Юридичні послуги", ПАТ "Сіам Капітал" мали низькі фінансові показники. Поточна ціна за акцію ПАТ "Сінтрон" склала 91,0144 грн при номінальній вартості акції 10 грн. Біржовий курс акції ПАТ "Юридичні послуги" формувався на рівні 20,0002 грн при номінальній вартості 1 грн. Поточна ціна за акцію ПАТ "Сіам Капітал" склала 25 грн при номінальній вартості 1 грн. Враховуючи низькі фінансово господарські показники, низький рівень прибутку, об`єктивних причин для зростання ціни на акції ПАТ "Сінтрон", ПАТ "Юридичні послуги", ПАТ "Сіам Капітал" від номінальної вартості не вбачалося. У зв`язку з цим рішеннями Комісії зупинено обіг цінних паперів цих емітентів. Тобто, емітенти акцій не мали заявленої капіталізації, що призвело до безпідставного зростання вартості емітованих цінних паперів на рівні цін, визначених на момент передачі акцій у власність Банку. Викладене свідчить про те, що ціни на акції ПАТ "Сінтрон", ПАТ "Юридичні послуги", ПАТ "Сіам Капітал" були значно завищеними. Відповідні рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку ухвалені внаслідок аналізу публічної інформації за 2014 рік, оприлюдненої емітентами, тобто як раз за період, в якому вчинялися правочини Банку, віднесені Фондом гарантування вкладів до категорії нікчемних. Тому помилковими є висновки суду, що рішення про зупинення обігу акцій ПАТ "Cіам-Капітал", ПАТ "Сінтрон", ПАТ "Юридичні послуги", ухвалені у липні-серпні 2015 року, жодним чином не підтверджують наявності маніпулювання ціновою політикою активів на ринку цінних паперів, про яку стверджує позивач. Зупинення обігу цінних паперів емітента означає, що регулятор на підставі інформації про емітентів за 2014 рік вважає такі інструменти небезпечними для інвесторів і забороняє їх обіг на регульованому фондовому ринку. Суди попередніх інстанцій також не врахували, що згідно зі звітом про оцінку активів неплатоспроможного Банку станом на 20.03.2015 ринкова вартість пакету акцій ПАТ "Юридичні послуги" становить 1 грн, ринкова вартість пакету акцій ПАТ "Сіам-Капітал" становить 1 грн, ринкова вартість пакету акцій ПАТ "Сінтрон" становить 3 284 694 грн. Таким чином, різниця між вартістю Цінних паперів, за якою вони були зараховані у власність Банку, та їх вартістю відповідно до Звіту про оцінку більше 130 млн. Відповідач жодним чином не пояснив причини такого істотного зниження ціни Цінних паперів за вісім місяців з моменту переходу їх у власність Банку.

Крім того, Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до чинного законодавства Банк мав можливість використати як судовий, так і позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави. При цьому Банк вибрав найбільш шкідливий для інтересів вкладників та інших кредиторів Банку спосіб - в позасудовому порядку звернув стягнення на Цінні папери вартістю 136 500 017 грн шляхом набуття права власності на них. Так, при зверненні стягнення на предмет застави в судовому порядку або при продажі предмету застави в позасудовому порядку борг Підприємства був би покритий лише на ту суму, яку Банк би отримав при продажу Цінних паперів. У разі набуття обтяжувачем права власності на предмет забезпечувального обтяження відповідне зобов`язання, забезпечене обтяженням, вважається повністю виконаним і обтяжувач не вправі пред`являти боржнику інші вимоги у зв`язку з виконанням цього зобов`язання (ст. 29 Закону "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень").

Кредитор (обтяжувач) має право на вибір способу звернення стягнення на заставлене майно. Але таке право не може використовуватися на шкоду інтересам інших осіб. Таке використання права всупереч інтересам третіх осіб, у цій справі - інтересам вкладників та інших кредиторів Банку, є зловживанням правом.

Фактично, Банк завдяки укладенню договору застави Цінних паперів і зверненню стягнення за кредитними зобов`язаннями Підприємства на Цінні папери, а не на нерухоме майно, передане в іпотеку за Договорами іпотеки 1, 2, 3, 4, 5, втратив більше 130 млн. грн.

Суди не прийняли до уваги звіт про оцінку активів неплатоспроможного Банку станом на 20.03.2015 як належний доказ, мотивуючи тим, що висновок суб`єкта оціночної діяльності щодо вартості Цінних паперів не стосується спірного періоду, а саме вартість Цінних паперів визначалась станом на 20.03.2015, тоді як рішення про звернення стягнення прийнято Банком 08.08.2014. Але такий висновок є помилковим з огляду на зміст ст. 38 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" і наявність ознак для правової кваліфікації вчинених правочинів як фраудаторних (вчинених на шкоду інтересам кредиторів Банку).

У матеріалах справи № 910/12044/19 також наявна Окрема думка судді Кондратової І.Д.

Позивач посилається на те, що у квітні 2016 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку повідомила Підприємство про нікчемність: правочинів з припинення дії укладених сторонами п`яти договорів іпотеки від 09.11.2012 (реєстр. № 1353), від 30.12.2012 (реєстр. №№ 20336, 779, 781, 783); правочину з погашення заборгованості Підприємства перед Банком за укладеними сторонами трьома кредитними договорами від 24.12.2009 за рахунок прийняття Банком у власність предмета застави (акцій) за укладеним сторонами договором застави від 27.06.2014. В повідомленні викладена вимога про погашення заборгованості Підприємства перед Банком за трьома кредитними договорами від 24.12.2009, але заборгованість погашено не було.

У зв`язку з цим, вважаючи нікчемним правочин з припинення договору іпотеки, наслідком якої є чинність цього договору, та непогашеними зобов`язання за кредитними договорами, Банк просив визнати за собою право іпотеки, яке виникло на підставі укладеного сторонами договору іпотеки від 09.11.2012, права за яким припинені у зв`язку з вчиненням нікчемного правочину.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, посилаючись на відповідність правочинів з погашення заборгованості та з припинення дії договору іпотеки вимогам законодавства, а також відсутність правових підстав для застосування до спірних правочинів положень ст. 38 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 564 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Обґрунтовуючи вимогу про застосування наслідків нікчемності правочинів шляхом визнання за позивачем права іпотеки, яке виникло на підставі Договору іпотеки, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" та Приватним підприємством "Виробничо-комерційна фірма "Інтар", посвідченого призваним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою НМ. та зареєстрованого в реєстрі за № 1353 позивач зазначає про нікчемність правочину з погашення заборгованості відповідача перед ПАТ "Банк "Київська Русь" за кредитними договорами від 24 жовтня 2012 року № 70296-20/12-1 та № 70330-20/12-1, від 24 грудня 2009 року № 61901-20/9-1 в силу Закону, наслідки чого зумовлюють чинність зазначеного Договору іпотеки.

Згідно з частиною 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

У відповідності до ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції станом на момент розірвання договорів іпотеки) протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку.

Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов`язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи ФГВФО, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту його укладення згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України і ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Наслідки нікчемності правочину, у тому числі обов`язок повернути все одержане за нікчемним договором (правочином), також настають для сторін у силу вимог закону.

Аналогічна позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 та від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

При цьому наслідки недійсності нікчемного правочину відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України і ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" застосовуються саме до договорів неплатоспроможного банку.

Суд зазначає, що доведення наявності обставин з якими положення Закону передбачають віднесення відповідного правочину до нікчемних, в т.ч. задля застосування наслідків нікчемного правочину, за наявності відповідного спору покладається саме на зацікавлену особу, якою ініційовано пов`язаний з цим спір, позаяк за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (вказане узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

Отже, у даному випадку слід з`ясувати наявність або ж відсутність підстав недійсності правочину, встановлених законом (нікчемний правочин).

Так, нормою статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено ряд критеріїв, за наявності яких правочин є нікчемним - зокрема у разі, укладення договорів про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; укладення договорів що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; укладення договорів з пов`язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку; вчинення господарських операцій, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

Як було встановлено вище, розірвання договору іпотеки 1 відбулось 27.06.2014, що підтверджується відповідним договором про розірвання договору іпотеки, посвідченого 09.11.2012 Бочкарьовою Н.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 1353 (копія договору про розірвання наявна в матеріалах справи, а.с. 150 том 2), тоді як рішення Правління Банку (витяг з протоколу №П-58/1) щодо здійснення погашення заборгованості позивача перед Банком за Кредитними договорами 1, 2, 3 шляхом звернення стягнення на предмет застави та оприбуткування на баланс Банку цінних паперів на суму 136 504 168, 70 грн прийнято 08.08.2014, тобто після укладення договорів про розірвання договору іпотеки.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У відповідності зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, уклавши 27.06.2014 Договір про розірвання Договору іпотеки, сторони припинили взаємні права та обов`язки за Договором іпотеки.

При цьому, за приписами ст. 17 Закону України "Про іпотеку" відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, вид забезпечення зобов`язань відповідача за Кредитним договором - іпотека за Договором іпотеки був замінений сторонами на заставу за Договором застави № 75064-23/14-6.

За ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису цієї статті правомірність правочину презюмується. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що на момент розірвання договорів іпотеки (27.06.2014), відповідач мав непогашені кредитні зобов`язання перед банком, а банк відмовився від власних майнових вимог за дійсними договорами забезпечення (прав на іпотеку), а саме від своїх прав звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості боржника, що підпадає під ознаки нікчемності, передбачені п. 3 ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

На дату укладення договору про розірвання іпотечного договору стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" мала іншу редакцію, і не містила положення, яке б вказувало на нікчемність договору, якщо банк протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації відмовився від власних майнових вимог.

Отже, норма ч. 2, п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи" від 04 липня 2014 року N 1586-VII, яка набрала чинності 11 липня 2014 року не застосовується до спірних правовідносин і не може бути підставою для визнання нікчемним договору від 27.06.2014 (реєстр. № 603) про розірвання договору іпотеки від 09.11.2012 (реєстр. № 1353).

Цей висновок не суперечить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17.05.2017 у справі № 910/22664/15 (провадження № 3-1295гс16), оскільки в цій справі договори про внесення змін до договору іпотеки, що були визнані судом нікчемними були укладені 26 вересня 2014 року, 7 листопада 2014 року, 30 грудня 2014 року та 20 січня 2015 року, тобто після набрання чинності Законом від 04 липня 2014 року N 1586-VII.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено нікчемності Договору про розірвання Договору іпотеки, внаслідок укладення якого, зобов`язання та права сторін за Договором іпотеки припинились, вимоги позивача про застосування наслідків недійсного правочину є необґрунтованими.

Позивач стверджує, що звільнивши заставне майно від обтяжень ПАТ "Банк "Київська Русь" уклав правочини з пов`язаною особою банку - ПП "ВКФ "Інтар", всупереч вимогам ст. 43 та ст. 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність", оскільки тривалий час засновником ПП "ВКФ "Інтар" був Голова Правління ПАТ "Банк "Київська Русь" ОСОБА_6, потім ОСОБА_2 , яка працювала в банку на керівних посадах, директором ПП "ВКФ "Інтар" був ОСОБА_5 , який теж працював в банку на керівних посадах (станом на час укладення нікчемних правочинів).

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстави, коли банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до пунктів 1-9 частини другої статті 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", в редакції, що діяла станом на 27.06.2014, для цілей цього Закону пов`язаними особами є 1) керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів правління банку; 2) особи, які мають істотну участь у банку; 3) керівники юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 4) керівники та контролери споріднених осіб банку; 5) керівники та контролери афілійованих осіб банку; 6) афілійовані особи банку; 7) споріднені особи банку; 8) асоційовані особи будь-якої фізичної особи, зазначеної в пунктах 1 - 5 цієї частини; 9) юридичні особи, у яких асоційовані особи, визначені в пункті 8 цієї частини, є керівниками або контролерами. Згідно з частиною 1 статті 42 цього Закону керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління (ради директорів), головний бухгалтер, його заступник, керівники відокремлених підрозділів банку.

Отже, та обставина, що директор відповідача ОСОБА_5 , який підписав договір про розірвання договору про іпотеки, був одночасно директором Департаменту по роботі з проблемними активами Банку, не є підтвердженням того, що ПП "Виробничо-комерційна фірма "Інтар" є пов`язаною особою Банку в розумні статті 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", оскільки його посада не відноситься до керівників банку відповідно до статті 42 Закону. Та обставина, що "тривалий час засновником ПП "ВКФ "Інтар" був голова правління Банку ОСОБА_6, а потім ОСОБА_2 , яка працювала в Банку на керівних посадах", не має значення для справи, оскільки що "підстава недійсності правочину має існувати в момент вчинення правочину".

Позивач у позові не зазначив норму, відповідно до якої ПП "Виробничо-комерційна фірма "Інтар" або її директор Устич Ігор Петрович, що підписав договір про розірвання договору про іпотеки, є пов`язаною особою з Банком, що може мати наслідком для визнання правочину нікчемним.

Позивач також не обґрунтував та не надав доказів того, що правочин з припинення дії Договору іпотеки не відповідає вимогам законодавства України щодо укладення правочинів з пов`язаними особами. Статті 43 та 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність", на які посилається позивач, не регламентують вимог до правочинів банку з пов`язаними особами.

Відтак, позивач не довів наявності підстав для нікчемності правочину з припинення дії Договору іпотеки за п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Щодо нікчемності правочину з погашення заборгованості відповідача перед Банком за кредитними договорами 1, 2, 3, оформленого рішенням правління Банку від 08.08.2014, суд зазначає наступне.

Позивач у позові та Суд у постанові від 24.02.2021 прямо не зазначив норму, відповідно до якої цей правочин слід визнати нікчемним відповідно до ст. 38 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи" від 04 липня 2014 року N 1586-VII.

Суд зазначив, що у матеріалах справи "наявні два кредитних договори, укладені між Банком та Національним банком України: від 08.05.2013 № 03, яким передбачено надання кредиту для підтримки ліквідності у сумі 200 млн грн на строк з 08.05.2013 по 30.04.2014 включно; від 04.03.2014 № 09, яким передбачено надання кредиту для збереження ліквідності у сумі 385 млн грн на строк з 04.03.2014 до 26.02.2015. Ці договори містять заборону набуття Банком у власність цінних паперів (крім державних облігацій України, боргових цінних паперів, емітованих Національним банком України) протягом строку користування таким кредитом". При цьому Суд також послався, що "відповідно до п. 1.7. Положення про надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 13.07.2010 № 327, Національний банк України з метою обмеження ризику ліквідності банку під час надання стабілізаційного кредиту чи зміни умов кредитного договору встановлює обмеження та вимоги щодо його діяльності, які мають бути передбачені в кредитному договорі, зокрема щодо заборони придбання цінних паперів (крім державних облігацій України, боргових цінних паперів, емітованих Національним банком України), зупинення проведення банком активних операцій з пов`язаними особами банку".

Суд не може погодитися з таким висновком Верховного Суду, оскільки тлумачення п. 1.7. Положення свідчить, що ця норма не містить імперативну заборону, а встановлює вимоги до змісту кредитного договору, тому у даному випадку можна говорити лише про недодержання (невиконання, порушення) кредитного договору, укладеного з Національним Банком України щодо надання стабілізаційного кредиту Банку, що само по собі не є підставою для визнання нікчемним правочину з погашення заборгованості за кредитними договорами, укладеними між Банком та відповідачем у справі.

Крім того, суд зазначає, що норма ст. 38 Закону № 4452-VI визначає чіткі підстави нікчемності, до переліку яких не віднесено недотримання банком умов договору про надання стабілізаційного кредиту та п. 1.7 Положення про надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженого постановою Національного банку України № 327 від 13.07.2010. Вимога про визнання недійсним правочину на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України не заявлена.

Як вбачається з рішення Правління ПАТ "Банк "Київська Русь" від 08.08.2014 про врегулювання заборгованості позивача (витяг з протоколу №П-58/1) оприбуткування цінних паперів на баланс ПАТ "Банк "Київська Русь" було здійснено на підставі останнього біржового курсу цінних паперів згідно з листами відповідних фондових бірж (лист "Української міжнародної фондової біржі" від 06.08.2014 за №06/08-1, лист "Київської міжнародної фондової біржі" від 07.08.2014 за № 14/08-07/01, лист Фондової біржі ПФТС від 07.08.2014 за №0624).

Біржовий курс отриманих ПАТ "Банк "Київська Русь" цінних паперів також підтверджується загальнодоступною інформацією, розміщеною на сайті Агентства з розвитку інфраструктури фондового ринку України smida.gov.ua, відповідно до якої:

1) біржовий курс на одну акцію ПАТ "Сінтрон" станом на 06.08.2014 складав 91,011 грн. Таким чином, загальна ринкова вартість пакету акцій у кількості 301700 штук складала 27 458 018,70 грн.;

2) біржовий курс на одну акцію ПАТ "Юридичні послуги" станом на 06.08.2014 складав 20,0010 грн. за одну акцію. Таким чином, загальна ринкова вартість пакету акцій у кількості 3 850 000 штук складала 77 003 850,00 грн.;

3) біржовий курс на одну акцію ПАТ "Сіам-Капітал" станом на 06.08.2014 складав 25 грн. за одну акцію. Таким чином, загальна ринкова вартість пакету акцій у кількості 1 281 692 штук складала 32 042 300,00 грн.

Таким чином, загальна ринкова вартість отриманих ПАТ "Банк "Київська Русь" цінних паперів становила 136 504 168,70 грн. На таку ж саму суму була погашена заборгованість позивача перед ПАТ "Банк "Київська Русь" за кредитними договорами.

Позивач подав до суду клопотання про долучення доказів в порядку ст. 74 ГПК України до якого долучив звіт про оцінку майна (надалі - Звіт), виконаний оцінювачем ТОВ «Еверест Реал Естейт», - Забашта В.Ф. (надалі - Оцінювач), складений 15.06.2021, в якому загальна ринкова вартість цінних паперів станом на 27.06.2014 визначена у розмірі 3 284 694,00 грн.

Однак, суд не приймає означений Звіт у якості належного доказу, з огляду на наступне.

Наданий суду позивачем та складений Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест Реал Естейт» звіт без номеру та чітко визначеної дати складання (Київ-2021) не відповідає вимогам Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються, у тому числі, висновками експертів.

Відповідно до статті 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 14 статті 92 Конституції України засади судової експертизи визначаються виключно Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 98 Господарського процесуального кодексу України у висновку експерта повинно бути зазначено:

- коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта);

- на якій підставі була проведена експертиза;

- хто був присутній при проведенні експертизи;

- питання, що були поставлені експертові;

- які матеріали експерт використав.

Відповідно до пункту 7 статті 98 Господарського процесуального кодексу України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Невідповідність наданого Позивачем Звіту вимогам Закону України «Про судову експертизу».

Як зазначалось раніше, відповідно до пункту 14 статті 92 Конституції України засади судової експертизи визначаються виключно Законом.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про судову експертизу» Судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

За статтею 9 Закону України «Про судову експертизу» атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України.

Особа або орган, які призначають або замовляють судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, або іншим фахівцям з відповідних галузей знань, якщо інше не встановлено Законом.

За приписами статті 10 Закону України «Про судову експертизу» судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань.

Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності.

До проведення судових експертиз (обстежень і досліджень), крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Судовому експерту забороняється використовувати свої повноваження з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки та пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб.

До фахівця у відповідній галузі знань, який проводить судову експертизу, застосовуються положення цього Закону щодо гарантій, прав, обов`язків, відповідальності судового експерта, крім відповідальності за відмову від проведення експертизи та положень розділу III цього Закону.

Дані про наявність у 2021 році у фізичної особи з прізвищем Забашта В.Ф. права проведення будь-якого з видів експертиз у Державному реєстрі атестованих судових експертів відсутні (https://rase.minjust.gov.ua/).

Таким чином, у даному випадку мова йде про суб`єктивну оцінку майна фізичною особою без належних повноважень, яка виконана виключно в інтересах і (відповідно до титульного аркушу) для Позивача і не може бути об`єктивним доказом у судовій справі.

Невідповідність наданого позивачем документу вимогам частин 6 та 7 статті 98 Господарського процесуального кодексу України, статей 3, 7, 9 та 10 Закону України «Про судову експертизу» унеможливлює його визнання належним доказом у справі № 910/12044/19.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Суд зазначає, що наданий позивачем Звіт від 2021 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест Реал Естейт» виконаний на замовлення позивача з використанням виключно наданих позивачем документів.

Крім того, в Звіті вказано, що оцінювач не несе відповідальності за достовірність, точність і адекватність всієї наданої позивачем інформації.

Отже, за висновком суду Звіт наданий суду позивачем не є висновком експерта в розумінні Господарського процесуального кодексу України.

У пояснення щодо долучених доказів відповідач заперечив проти долучення до матеріалів справи Звіту з огляду, на наступне:

- зважаючи на обмежувальні умови, для використання майнового підходу в оцінці Об`єкта, а саме через недостатність вихідної інформації у позивача, необхідної для проведення якісних розрахунків - майновий підхід не може бути застосований для проведення оцінки ринкової вартості цінних паперів які є Об`єктом оцінки;

- оцінювач повністю ігнорує порівняльний підхід, використання якого є зрозумілим та логічним у процесі визначення вартості цінних паперів на момент їх купівлі у минулому, натомість маніпулюючи незрозумілими розрахунками невідомих даних, які отримані з невідомих джерел оцінювач робить висновки, які підтверджують позицію позивача, як замовника вищезазначеного Звіту.

- розрахунок ринкової вартості цінних паперів займає лише декілька аркушів Звіту та не містить посилань на джерела отримання інформації, що використовується Оцінювачем для розрахунків. Не містять розрахунки також інформації звідки була взята інформація про балансову вартість активів Емітентів, чому під час розрахунків в останньому стовбці таблиць 8.1.2., 8.2.2., ринкова вартість активів зменшується вдесятеро, а в тому ж останньому стовбці таблиці 8.3.2. ця ж ринкова вартість зменшується майже вдвічі. Оцінювач вводить поняття вартості чистих активів всупереч своїм же заявам про потребу розрахунку чистої вартості активів.

Відповідач надав суду копію Звіту про ринкову вартість цінних паперів ПАТ «Юридичні послуги» (), ПАТ «Сіам-Капітал» () та ПАТ «Сінтрон» () станом на 08.08.2014 року, виконаний ТОВ «Адаміл», , оригінал якого знаходиться у матеріалах справи № 826/7711/16 Окружного адміністративного суду міста Києва.

Також відповідач звернув увагу суду на те, що до матеріалів справи № 910/12044/19 відповідачем додана копія висновку експерта №19/13-2/24-СЕ/17 від 12.05.2017, оригінал якого також знаходиться у матеріалах справи № 826/7711/16 Окружного адміністративного суду міста Києва.

Згідно висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Сбитнєвої О.М. від 12.05.2017 року №19/13-2/24-СЕ/17, факт заподіяння збитків ПАТ «Банк «Київська Русь» прийняттям цінних паперів у заставу по договору №75064-23/14-6 від 27.06.2014 року відсутній. Крім того, у п. 2 висновків зазначено, що друге питання не відносить до завдання судової експертизи. Ринкова вартість цінних паперів, оприбуткованих ПАТ «Банк «Київська Русь» на баланс 08.08.2014 року у сумі 136 504 168,70 грн. (ПАТ «Сінтрон» кількістю 301 700 шт. за ціною 27 458 018,70 грн., ПАТ «Юридичні послуги» кількістю 3 850 000 шт. за ціною 77 003 850 грн., ПАТ «Сіам Капітал» кількістю 1 281 692 шт. за ціною 32 042 300 грн.) у рахунок погашення заборгованості ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» за кредитними договорами №70330-20/12-1 від 24.10.2012 року, №61901-20/9-1 від 24.12.2009 року, №70330-20/12-1 від 24.10.2012 року станом на 08.08.2014 року, відображена у звіті про ринкову вартість.

Звіт про ринкову вартість згаданих цінних паперів станом на 08.08.2014 року складений Українсько-Чеським спільним підприємством «Адаміл» становить 136 504 168, 70 грн., долучений до матеріалів справи № 910/12044/19 та прийнятий судом до уваги при прийнятті рішення по справі.

Окрім того, ПАТ "Банк "Київська Русь" також в позові посилається на лист Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17.08.2017, в якому, пояснюються причини зупинення обігу акцій ПАТ "CIAM-КАПІТАЛ", ПАТ "СIНТРОН", ПАТ "ЮРИДИЧНІ ПОСЛУГИ" у липні-серпні 2015 року (майже через рік після 08.08.2014 - дати оприбуткування цінних паперів на баланс ПАТ "Банк "Київська Русь"), а також міститься посилання на дотримання Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-фінансова компанія "Профінвест" правил фінансового моніторингу за результатами проведеної перевірки.

Викладені у вказаному листі обставини не стосуються предмету доказування у судовій справі № 910/12044/19, оскільки він стосується виключно суб`єкта звернення (слідчого Національної поліції в м. Києві) та не є офіційним роз`ясненням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.

Крім того, вказаний лист жодним чином не підтверджує наявності маніпулювання ціновою політикою активів на ринку цінних паперів, про яку стверджує позивач.

Також, позивач стверджує, що ПАТ "Банк "Київська Русь", прийнявши у власність цінні папери в рахунок заборгованості за Кредитними договорами фактично відмовився від права вимоги грошових коштів в сумі 136 504 150,07 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстави, коли банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від Власних майнових вимог.

Як вже зазначалось вище, ПАТ "Банк "Київська Русь" отримав у власність цінні папери загальною ринковою вартістю 136 504 168,87 грн. На таку ж саму суму була погашена заборгованість ПП "ВКФ "Інтар" перед ПАТ "Банк "Київська Русь" за Кредитними договорами.

Отже, твердження позивача про відмову ПАТ "Банк "Київська Русь" від права вимоги грошових коштів не відповідає дійсності.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстави, коли банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна.

Разом з тим, позивач не надав до суду жодних доказів на підтвердження наявності вказаної підстави.

В матеріалах справи наявна заява третьої особи про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року N 10 (далі - Постанова № 10) позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Відповідно до п. 2.2 Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, заява третьої особи про застосування наслідків спливу строків позовної давності судом не розглядається.

Судом враховано, що приписами ст. 79 ГПК України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування, за змістом ч. 2 якої, питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання позову, апеляційної та касаційної скарг покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" (правонаступник Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро") відмовити повністю.

2. Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з п.п.17.5 п.17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 06.09.2021.

Суддя М.Є.Літвінова