РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.09.2021Справа № 910/9004/21
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергопром»

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 34 344, 00 грн,

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергопром» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (надалі-відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 34 344, 00 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 526, 692 Цивільного кодексу України та ст. 265 Господарського кодексу України, мотивовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором поставки укладеним у спрощений спосіб, в частині повної та своєчасної оплати товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/9004/21, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

30.06.2021 від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти позову та, зокрема, зазначає, що строк оплати не настав і позивачем не надано доказів на підтвердження того, що останній звертався до відповідача з вимогою відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, оскільки направлена претензія, на думку відповідача не є такою вимогою, а тому з нею не можна пов`язати настання строку оплати поставленої продукції.

12.07.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечуючи проти тверджень відповідача та зазначає, що претензія №30-П від 05.02.2021 містить чітку вимогу про сплату останнім суми заборгованості за договором поставки, в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, а тому строк оплати є таким, що настав. Також від позивача, на виконання вимог ухвали суду від 10.06.2021, надійшли виписки банку про рух коштів між позивачем та відповідачем за період з 25.02.2020 по 07.07.2021 і підтвердження, що станом на 07.07.2021 ціна позову залишається незмінною.

22.07.2021 від відповідача надійшли заперечення, в яких останній вказує, що вимога щодо сплати вартості поставленого товару не надходила, а тому позивачем не підтверджено наявності в відповідача простроченої заборгованості перед відповідачем за договором поставки. Крім того, в поданих запереченнях відповідач просить поновити строк для їх подання.

Відповідач отримав відповідь на відзив 08.07.2021, що підтверджується трекінгом поштового відправлення № 028.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку для подання заперечення відповідач посилається на те, що правовий супровід спірного договору здійснюється відокремленим підрозділом відповідача з яким укладався договір, відповідь на відзив останній отримав 13.07.2021, а тому був позбавлений можливості надати заперечення в встановлений ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 строк.

Приписами частини 4 статті 167 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що заперечення подається в строк, встановлений судом.

Пунктом 6 резолютивної частини ухвали Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 встановлено відповідачу строк протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив для подання суду заперечення.

Заперечення передані відповідачем до відділення поштового зв`язку 16.07.2021.

Враховуючи викладене вище, приймаючи до уваги обставини викладені відповідачем в обґрунтування поважності причин пропуску строку для подання заперечення, суд вважає за можливе визнати причини пропуску строку для подання заперечень поважними та поновити відповідачу пропущений строк для подання заперечень.

01.09.2021 від позивача надійшли пояснення на заперечення.

Беручи до уваги вище наведене та відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач, між ним (постачальник) та відповідачем (покупець) було укладено договір поставки від 03.02.2020 в спрощений спосіб, на виконання якого, позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 34 344, 00 грн, що підтверджується рахунками на оплату № 1, 2 від 03.02.2020 та видатковими накладними № 6 від 25.02.2020 та № 5 від 25.02.2020.

Товар було прийнято відповідачем, що підтверджується його підписом та печаткою на зазначених вище видаткових накладних.

04.09.2020 позивач направив відповідачу листа за № 322-П від 31.08.2020 в якому просив повідомити щодо наявності в останнього претензій відносно виконання позивачем своїх зобов`язань за договором поставки від 03.02.2020 та в разі відсутності претензій протягом 20 днів після отримання листа, вважатиме, що строк оплати настав. Лист отриманий відповідачем 09.09.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 605.

Відповідач на адресу позивача направив відповідь за № 07-105/20013 від 16.09.2020, в якій підтвердив наявність заборгованості за поставлений товар згідно рахунків № 1 та 2 від 03.02.2020 в розмірі 34 344, 00 грн та зобов`язався оплатити таку заборгованість.

10.02.2021 позивач направив відповідачу претензію за № 30-П від 05.02.2021 щодо оплати суми заборгованості за поставлену продукцію в розмірі 34 344, 00 грн, з посиланням на ст. 530 ЦК України. Претензія отримана відповідачем 12.02.2020, що підтверджується трекінгом поштового відправлення № 390.

Відповідач на адресу позивача направив відповідь № 28-23/5699 від 11.03.2021, в якій зазначав, що відповідач проводить розрахунки за фактом розподілу коштів. Також, вказав, що в договорі поставки сторони не визначили строк виконання зобов`язання, щодо оплати поставленої продукції, вимоги щодо сплати якої відповідачу не надходило, тому грошове зобов`язання вважає непорушеним.

З огляду на те, що відповідач своєчасно не розрахувався з позивачем за поставлений товар у повному обсязі, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 34 344, 00 грн боргу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 ст. 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами в передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч. 2 статті 184 ГК України укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися в спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір укладається в порядку, встановленому ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки видаткові накладні № 6 від 25.02.2020 та № 5 від 25.02.2020 містять найменування товару: сушильна машина BOSCH WTH83001ME, пральна машина BOSCH WAN2016BY і монтажний набір BOSCH WTZ11400; його кількість - 3 шт.; ціну та загальну вартість поставленого товару, що складає 34 344, 00 грн, суд дійшов висновку, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору поставки.

Згідно з ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

У свою чергу, відповідно до ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

За приписами ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Враховуючи зазначене, суд встановив, що між сторонами було укладено договір поставки в спрощений спосіб.

Відтак, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 54 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Суд встановив факт поставки позивачем товару на загальну суму 34 344, 00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, які підписані та скріплена печатками обох сторін без зауважень.

Згідно з частинами 1, 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У силу статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідач на адресу позивача направив лист - відповідь № 07-105/20013 від 16.09.2020 на листа № 322-П від 31.08.2020, в якій зазначив, що заборгованість за поставлений товар згідно рахунків № 1 та 2 від 03.02.2020 в розмірі 34 344, 00 грн буде погашено.

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність в нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року в справі № 911/3685/17.

Отже, суд розцінює відповідь відповідача № 07-105/20013 від 16.09.2020, як визнання ним заборгованості перед позивачем.

Матеріалами справи підтверджується факт наявності у відповідача заборгованості в розмірі 34 344, 00 грн по сплаті поставленого позивачем товару, доказів протилежного відповідачем суду не надано та останнім не спростовано, в зв`язку з чим вимога позивача про стягнення заборгованості в розмірі 34 344 ,00 грн підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України. Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 34 344 ,00 грн основної заборгованості.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 233, 236, 238, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3, ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергопром» (01103, місто Київ, вулиця Підвисоцкого, будинок 10/10, офіс 60, ідентифікаційний код 30674659) 34 344 (тридцять чотири тисячі триста сорок чотири) грн 00 коп. основної заборгованості та 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань