РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.09.2021Справа № 910/10772/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження

позовну заяву Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», м. Київ в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрації морського порту Південний), Одеська обл., м. Южне

до Державного агентства резерву України, м. Київ

про стягнення 50 014,74 грн,

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрації морського порту Південний) (далі - Південна філія ДП «Адміністрація морських портів України»/позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України (далі - Держрезерв/відповідач) про стягнення 50 014,74 грн за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у 2020 році відповідно до затвердженого кошторису за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №0.61-2-83/1-П-ЮЖФ-15 від 19.10.2015.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 08.07.2021 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

12.08.2021 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому Державне агентство резерву України заперечує проти задоволення позову, посилаючись на недоведення позивачем розміру витрат, понесених у зв`язку зі зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

27.08.2021 на електронну пошту суду та 28.08.2021 через канцелярію суду надійшли від позивача дві аналогічні відповіді на відзив.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19.10.2015 між Державним агентством резерву України (далі - Держрезерв) та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Южненської філії ДП «Адміністрація морських портів України», найменування якої змінено на Південну філію ДП «Адміністрація морських портів України» (далі - зберігач) укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 0.61/2-83/1-П-ЮЖФ-15, відповідно до якого Держрезерв передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно із актом форми № 1 мр.

Згідно п.п. 1.1., 1.2. договору зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі - цінності) здійснюється у складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача. Передбачені цим договором форми актів затверджується Держрезервом.

У відповідності до п. 3.1. та п. 3.2. договору держрезерв зобов`язався відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі. Оплачувати зберігачу вартість із закладення (поставки) цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово-відпускними цінами, що діють на час закладення (поставки).

Пунктом 4.1. договору, передбачено, що вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 4.2. договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зі зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між Держрезервом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженим з Держрезервом кошторисом витрат).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом усього терміну зберігання цінностей (до повного виконання нарядів Держрезерву на відпуск матеріальних цінностей) (п. 7.3. договору).

До цього договору, між сторонами підписувались додаткові угоди.

Зокрема, додатковою угодою № 1 від 19.10.2016 сторонами погоджено розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2016 рік в сумі 59 824,34 грн, в тому числі ПДВ 9 970,72 грн. Сторони домовились, що згідно з ч. 3 статті 631 Цивільного кодексу України, умови цієї додаткової угоди застосовуються до відносин між ними, які виникли до її укладання, тобто з 01.01.2016 і діють до 31.12.2016.

Додатковою угодою № 2 від 30.10.2018 сторонами внесено зміни до договору в частині відомостей про юридичні адреси та банківські реквізити сторін.

Додатковою угодою № 5 від 29.11.2019 сторонами внесено зміни до договору в частині зазначення банківських реквізитів сторін.

Листом за вих. № 246/0/4-20 від 29.01.2020 відповідач направив на адресу позивача погоджений Кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2020 рік Південної філії ДП «Адміністрація морських портів України» на суму 50 014,74 грн з ПДВ.

17.02.2020 позивач направив на адресу відповідача листом за вих. № 13/27-01-04-38 від 14.02.2020 на погодження додаткову угоду до договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 0.61/2-83/1-П-ЮЖФ-15 від 19.10.2015 про зміну розміру коштів на 2020 рік.

Так, відповідно до умов п. 1 цієї додаткової угоди розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2020 рік в сумі 50 014,74 грн, у тому числі ПДВ 8 335,79 грн.

Разом із тим, у відповідь на цей лист, відповідач листом № 1987/0/4-20 від 20.08.2020 повідомив, що в додатковій угоді не зазначені реквізити сторін, тому в подальшому дана додаткова угода не може бути зареєстрована для проведення оплати у Головному управлінні Державної казначейської служби України в м. Києві.

22.10.2020 позивачем направлено на адресу відповідача листом від 21.10.2020 за вих. №22/27-01-04-38 відкориговану додаткову угоду (два примірники) із зазначенням реквізитів сторін.

Цей лист відповідач отримав 26.10.2020, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення АТ «Укрпошта».

Проте, відповідач підписаний примірник додаткової угоди позивачу не повернув, будь-яких заперечень щодо підписання угоди не надав.

10.02.2021 позивач листом за вих. № 7/27-01-04-38 від 05.02.2021 на адресу відповідача направив Звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2020 рік на суму 45 321,59 грн з ПДВ, разом з додатками, а також направив на підписання акт відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву адміністрації морського порту Південний за 2020 рік на загальну суму 45 321,59 грн.

Цей лист отриманий відповідачем 15.02.2021, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення АТ «Укрпошта».

Проте, підписаний акт відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву адміністрації морського порту Південний за 2020 рік на загальну суму 45 321,59 грн позивачу не повернув, заперечення щодо розміру витрат за цей період або вмотивованої відмови у підписанні акту не надав.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що Державне агентство резерву України не відшкодувало позивачу витрати по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2020 рік.

Отже, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 0.61/2-83/1-П-ЮЖФ-15 від 19.10.2015, позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення заборгованості у розмірі 50 014,74 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Згідно зі ст. 937 Цивільного кодексу України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

За приписами ст. 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №0.61/2-83/1-П-ЮЖФ-15, відповідно до якого відповідач передав, а позивач прийняв на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно із актом форми № 1 мр.

Судом також встановлено, що відповідач погодив Кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2020 рік Південної філії ДП «Адміністрація морських портів України» на суму 50 014,74 грн з ПДВ.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Судом встановлено, та не заперечується відповідачем, що позивачем двічі надсилалась на адресу відповідача додаткова угода до договору № 0.61/2-83/1-П-ЮЖФ-15 про зміну розміру коштів на 2020 рік, відповідно до якої розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2020 рік становить 50 014,74 грн, у тому числі ПДВ 8 335,79 грн.

Проте, відповідач цю додаткову угоду не підписав, при цьому матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що Державне агентство резерву України заперечувало щодо розміру витрат за цей період.

Судом також встановлено, що позивач листом за вих. № 7/27-01-04-38 від 05.02.2021 на адресу відповідача направив Звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2020 рік на суму 45 321,59 грн з ПДВ разом з додатками, а також направив на підписання акт відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву адміністрації морського порту «Південний» за 2020 рік на загальну суму 45 321,59 грн, в тому числі ПДВ - 7 553,60 грн.

Як вбачається з наданого Звіту про витрати на зберігання, сума 45 321,59 грн є розміром фактичних витрат позивача на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2020 рік та складається з: сум нарахованої заробітної плати працівникам позивача у сумі 6 220,16 грн; вартості паливних матеріалів (на опалення) - 25 171,75 грн; амортизації основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання - 6 376,08 грн; податку на додану вартість - 7 553,60 грн.

Проте, відповідач понесені витрати позивачу не відшкодував, що не заперечується Державним агентством резерву України у поданому суду відзиві.

Згідно п. 3.1 договору відповідач зобов`язаний відшкодовувати позивачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до пункту 3 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, (далі - Порядок), сума витрат, що підлягає відшкодуванню, залежно від номенклатури матеріальних цінностей державного резерву визначається з урахуванням: 1) умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву; 2) середнього розміру суми витрат; 3) розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву; 4) обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей.

Згідно із п. 6 Порядку сума витрат, що підлягає відшкодуванню, залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології зберігання визначається Держрезервом за найкращою ціновою пропозицією згідно з додатками 2 і 3 або за формулою: Bз = Kз х Sз + Dв, де Kз - середній розмір суми витрат на зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища, 1 тонну зернових культур; Sз - площа складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), об`єм холодильної камери (резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища), тонн зернових культур; Dв - додаткові витрати.

Пунктом 7 Порядку передбачено, що відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на зберігання матеріальних цінностей державного резерву за 2020 рік на суму 45 321,59 грн позивачем надано суду: Звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2020 рік, відповідно до якого розмір фактично понесених витрат складає 45 321,59 грн, а також розрахунок заробітної плати за 2020 рік, розрахунок амортизації основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання Південною філією ДП «Адміністрація морських портів України» за 2020 рік, розрахунок фактичних витрат тепла на опалення за 2020 рік та акти прийому-передачі наданих послуг з постачання теплової енергії у період з січня по квітень та з листопада по грудень 2020 року.

Отже, дослідивши надані позивачем документи, суд дійшов висновку, що позивачем документально підтверджено витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2020 рік на суму 45 321,59 грн.

При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження заперечень Державного агентства резерву України щодо наданого позивачем акту відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву адміністрації морського порту Південний за 2020 рік на загальну суму 45 321,59 грн.

Крім того, суд зазначає, що у поданому відзиві на позовну заяву відповідачем не надано контррозрахунку витрат позивача по зберіганню матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2020 рік.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи і організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності), а також для суб`єктів господарської діяльності всіх форм власності, визнаних відповідно до законодавства України монополістами, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов`язковим, якщо це не завдає їм збитків.

Отже, для позивача відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов`язковим в силу вимог закону.

Ураховуючи встановлене, приймаючи до уваги те, що Державним агентством резерву України акт відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2020 рік та додаткова угода не підписано, при цьому, після отримання цих документів, заперечень щодо розміру цих витрат або вмотивованої відмови у підписані цих документів відповідачем не надано, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів відповідача про ненадання позивачем доказів на підтвердження понесених витрат.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За вказаних обставин, дослідивши надані сторонами докази у справі, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрації морського порту Південний) щодо стягнення з Державного агентства резерву України заборгованості у розмірі 45 321,59 грн в частині підтверджених звітом витрат, що має наслідком часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», м. Київ в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрації морського порту Південний) задовольнити частково.

Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, місто Київ, вулиця Пушкінська, будинок 28; ідентифікаційний код 37472392) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14; ідентифікаційний код 38727770) в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрації морського порту Південний) (65481, Одеська область, місто Южне, вулиця Берегова, будинок 11; ідентифікаційний код 38728549) 45 321 (сорок п`ять тисяч триста двадцять одну) грн 59 коп. - заборгованості та 2 056 (дві тисячі п`ятдесят шість) грн 99 коп. - судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.В. Бондарчук