ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2021 м. Дніпро Справа № 904/5445/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач),

суддів: Вечірка І.О., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання Мацекос І.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2021 (повний текст складено 15.04.2021, суддя Панна С.П.) у справі №904/5445/20

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення основного боргу, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та штрафних санкцій за неналежне виконання грошового зобов`язання в розмірі 38 591 500,05 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст обставин справи і рішення суду першої інстанції.

У жовтні 2020 до Господарського суду Дніпропетровської області звернулось АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з позовом, в якому просило стягнути з АТ "Криворізька теплоцентраль" заборгованість, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань зі своєчасної оплати поставленого позивачем природного газу за Договором купівлі-продажу природного газу №1161/15-БО-5 від 11.12.2014. Розмір заявленої до стягнення суми становить: основна заборгованість - 27 312 917, 54 грн., пеня - 5 479 747, 36 грн., 3% річних - 1 650 907, 27 грн., інфляційні втрати - 4 147 927, 88 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2021 позов задоволено частково, стягнуто з АТ «Криворізька теплоцентраль» на користь АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»:

- основна заборгованість у розмірі 27 312 917,54 грн.,

- інфляційні втрати у розмірі 354 695,65 грн. (за період з 01.11.2019 по 31.07.2020),

- 3% річних у розмірі 683 264,56 грн. (за період з 21.10.2019 по 20.08.2020).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано посиланням на порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору купівлі продажу природного газу в частині своєчасного розрахунку за поставлений газ.

Так, суд встановив, що позивач у період січень-квітень, жовтень-грудень 2015 передав у власність відповідача, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 131 912 690, 03 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі, які містяться в матеріалах справи. Проте, в порушення взятих на себе зобов`язань за Договором, оплату за переданий газ відповідач здійснив частково, залишок заборгованості становить 27 312 917, 54 грн. Перевіривши розрахунок, наданий позивачем, господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар у розмірі 27 312 917, 54 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі, з огляду їх обґрунтованості.

Під час вирішення питання щодо вимог про стягнення річних, інфляційних та пені, що були нараховані позивачем на основну суму зобов`язання, місцевий господарський суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин слід застосувати спеціальні норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», пункт 4-3 Розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, яким встановлено пряму заборону на нарахування відповідачу пені, інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за будь-який період прострочення відповідача щодо виконання грошового зобов`язання відповідно, зокрема, і до моменту порушення справи про банкрутство, якщо таке нарахування здійснено після закриття провадження у справі про банкрутство з підстав прийняття рішення про приватизацію такого суб`єкта господарювання. З огляду на встановлені судом обставини закриття 30.10.2018 провадження у справі про банкрутство №904/128/17 щодо відповідача, у зв`язку з прийняттям рішення про приватизацію відповідно до пункту 4-3 Розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону про банкрутство, господарський суд вважав необґрунтованими здійснені позивачем нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Між тим суд зазначив, що відсутність у КУзПБ, чинному з 21.10.2019, положень щодо заборони нарахування інфляційних втрат та річних по зобов`язаннях такого суб`єкта господарювання не виключає правильності застосування приписів даної норми Закону про банкрутство, яка є наслідком припинення провадження у справі з підстав приватизації боржника та була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (звернення з позовом до суду). На підставі викладеного, місцевим господарським судом визнано вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних за період 21.10.2019-20.08.2020 у сумі 683 264,56 грн. та інфляційних за період 01.11.2019-31.07.2020 у сумі 354 695,65 грн.; у решті вимог відмолено.

2. Короткі узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині невизнаних вимог та прийняти нове рішення про задоволення вимог у повному обсязі, стягнути на користь позивача пеню у розмірі 5 479 747,36 грн., 3% річні у розмірі 967 642,71 грн., інфляційні у розмірі 3 793 232,23 грн.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на такі обставини:

- пеня нарахована на суму невиконаних зобов`язань відповідачем за період 15.01.2016-14.07.2016, що становить 5 479 747036 грн., тобто нарахування штрафних санкцій відбулось до початку дії заборони цих нарахувань згідно з положеннями п.4-3 ч. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону про банкрутство. У судовому рішенні відсутнє правове обґрунтування відмови у стягненні пені;

- сукупний аналіз положень ч. 1 ст. 58 Конституції України та п.п4-3 ч. 1 Прикінцевих та перехідних положення Закону про банкрутство свідчить про те, що дія заборони прямо пов`язується з моментом припинення провадження у справі про банкрутство. Суд першої інстанції необґрунтовано дійшов до протилежних висновків, відмовляючи в задоволенні вимог позивача щодо стягнення річних та інфляційних, нарахованих за період січень 2016 березень 2017, а також пені;

- у період 21.10.2019 по 19.08.2020 норма щодо заборони, передбачена п. 4-3 ч. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», втратила чинність. У той же час, нарахування 3% річних та інфляційних (у тому числі з 21.10.2019 по 19.08.2020), на думку скаржника, є правомірним протягом усього періоду існування основного боргу, тобто є триваючим у часі правопорушенням та виникає зі спливом кожного дня прострочення (для 3% річних) та кожного місяця прострочення (для інфляційних втрат);

- суд першої інстанції помилково посилався на судові висновки у справах №904/4700/19 та №904/4699/19, оскільки правовідносини у даній справі не є подібними з тими, що розглядались у названих справах. Відповідно, не є правомірним посилання суду в оскаржуваному рішенні на висновок щодо відсутності у КУзПБ положень про заборону нарахування інфляційних втрат та річних по зобов`язаннях відповідача не виключає правильності застосування приписів п.4-3 ч. 1 Прикінцевих та перехідних положення Закону про банкрутство, яка є наслідком припинення провадження у справі з підстав приватизації боржника та була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (звернення з позовом до суду);

- є неправомірним застосування до спірних правовідносин ч. 3 ст. 3 ГПК України, оскільки її положення не розповсюджують свою дію на норми матеріального права, є обов`язковими для застосування виключно щодо норм процесуального права;

- приписи п. 4-3 ч. 1 Прикінцевих та перехідних положення Закону про банкрутство є нормою матеріального права, регулюють права та обов`язки суб`єктів права, а відтак підпадають під дію ст. 5 ЦК України та ст. 11 ГПК України, а застосування ч. 3 ст. 3 ГПК України до спірних відносин призводить до штучної колізії правових норм.

Підсумовуючи викладене, скаржник вважає судове рішення від 15.04.2021 у даній справі в оскаржуваній частині таким, що прийнято з порушенням вимог ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч.ч. 1, 5 ст. 236 ГПК України, ст. 5 ЦК України, та підлягає скасуванню у цій частині.

3. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін, з підстав, викладених у письмових поясненнях.

4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2021 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія у складі: головуючий суддя Широбокова Л.П. (доповідач), судді Орєшкіна Е.В., Подобєд І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 31.05.2021, у складі колегії суддів: головуючий суддя Широбокова Л.П. (доповідач), судді Орєшкіна Е.В., Подобєд І.М., поновлено строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2021 у справі №904/5445/20; розгляд справи №904/5445/20 призначено в судовому засіданні на 12.07.2021 на 14.00 год.; зупинено дію рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2021 у справі №904/5445/20.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.06.2021 судове засідання у справі, призначене на 12.07.2021 о 14:00 год., вирішено провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для представника Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України Пясецького Д.В. з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).

Розпорядженням керівника апарату суду від 06.07.2021, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 з посади судді Центрального апеляційного господарського суду на підставі рішення ВРП № 1406/0/15-21 від 17.06.2021, призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи №904/5445/20, за результатом якого для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Білецька Л.М. (доповідач), судді Вечірко І.О., Парусніков Ю.Б.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.07.2021, у складі колегії суддів: головуючий суддя Білецька Л.М. (доповідач), судді Вечірко І.О., Парусніков Ю.Б., прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2021 у справі №904/5445/20; розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 08.09.2021 о 14:15 год.

У судовому засіданні представники сторін надали пояснення у справі та навели обґрунтування своїх вимог і заперечень з посиланням на норми законодавства.

08.09.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскаржуване рішення слід залишити без змін з таких підстав.

5. Встановлені та неоспорені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини.

Між ПАТ «НАК «Нафтогаз» (продавець) та ДП «Криворізька теплоцентраль» (покупець) 11.12.2014 укладено Договір купівлі-продажу природного газу №1161/15-БО-5 (т.1 а.с.19-24, 25-34), умовами якого сторони передбачили таке:

- продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2015 природний газ, ввезений на митну територію України НАК «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах договору (п.1.1. Договору);

- газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями (п. 1.2 Договору);

- продавець передає покупцю в період з 01 січня 2015 по 31 грудня 2015 газ обсягом до 23 977, 0 тис.куб.м, в тому числі по місяцях кварталів, визначених у графіку, що міститься в Договорі (п. 2.1 Договору);

- за розрахункову одиницю переданого газу приймається один кубічний метр (куб. м), приведений до стандартних умов (t)=20 градусів Цельсія, тиск газу (Р) = 760 мм ртутного стовпчика)(101,325 кПа) (п. 2.3. Договору);

- допускається відхилення місячного обсягу переданого газу у розмірі +/-5% від узгодженого сторонами згідно з пунктом 2.1. цього Договору планового обсягу продажу газу без коригування планового обсягу (пп. 2.1.2 Договору);

- кількість газу, яка продається споживачу, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу (п. 4.1 Договору);

- ціна за 1000 куб. м газу з 01 грудня 2015 року становить 6 474,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ 2%; податок на додану вартість за ставкою 20%; крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 689, 10 грн., крім того ПДВ -20%, всього, з ПДВ 826, 92 грн.; до сплати за 1000 куб.м природного газу 7 292, 58 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ 8 751, 10 грн. (п. 5.2. Договору, в редакції Додаткової угоди №10 від 25.11.2015) (т.1 а.с. 34);

- оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газ; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1. Договору);

- у платіжних дорученнях покупець повинен обов`язково зазначити номер договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата; за наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоду за цим договором, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості; кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передплата за умови відсутності заборгованості за цим договором (п. 6.3. Договору);

- у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від покупця, погашає вимоги продавця у такій черговості, незалежно від призначення платежу, визначеного покупцем: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати продавця, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; 3) у третю чергу погашається основана сума боргу (п. 6.4. Договору);

- у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з подальшою поставкою цих обсягів за умови їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 7.2. Договору);

- строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років (п. 9.3. Договору).

На виконання вищевказаних умов Договору, позивач у період січень-квітень, жовтень-грудень 2015 передав у власність відповідача, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 131 912 690, 03 грн., про що сторонами складено актами приймання-передачі у відповідні періоди (т.1 а.с. 35-41).

У порушення взятих відповідачем зобов`язань за Договором, оплату за прийнятий газ здійснив частково, у зв`язку з чим, станом на дату подання позову (06.10.2020), залишок несплаченої заборгованість становить 27 312 917, 54 грн., про стягнення яких заявлено у позові.

Крім того, позивач, керуючись положеннями п. 7.2. Договору та ст. 625 Цивільного кодексу України, здійснив нарахування 5 479 747, 36 грн. пені, 3% річних у розмірі 1 650 907, 27 грн. (за період з 15.01.2016 по 22.03.2017 та з 21.10.2019 по 19.08.2020) та інфляційних втрат у розмірі 4 147 927, 88 грн. (за період з 01.02.2016 по 28.02.2017 та з 01.11.2019 по 31.07.2020), що також включені до предмету позовних вимог.

Отже, відповідач заявлені до стягнення кошти за отриманий товар не сплатив, що стало причиною виникнення спору між сторонами.

6. Доводи, за якими апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частинами 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження по його примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Разом з тим, з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

Як вбачається з матеріалів даної справи, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2017 порушено провадження у справі №904/128/17 про банкрутство ПАТ "Криворізька теплоцентраль" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2018 провадження у справі про банкрутство ПАТ "Криворізька теплоцентраль" закрито, скасовано мораторій на задоволення вимог кредиторів, введений ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2017.

Так, закриваючи провадження у справі №904/128/17, місцевий господарський суд виходив з того, що боржник відповідно до вимог Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.05.2018 №358-р "Про затвердження переліку об`єктів великої приватизації державної власності, що підлягають приватизації у 2018 році", наказу Фонду державного майна України від 08.06.2018 №760, увійшов до списку підприємств, щодо яких прийнято рішення про приватизацію.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.01.2019 №36-р "Про затвердження переліку об`єктів приватизації державної власності" продовжено приватизацію об`єктів державної власності, включених до переліку, рішення про приватизацію яких були прийняті в 2018. До затвердженого переліку за названим Розпорядженням також включено ПАТ "Криворізька теплоцентраль", тобто продовжено процедуру приватизації боржника.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі про банкрутство, надалі Закон про банкрутство) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію (ч. 1). Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою зупинення виконавчого провадження (ч. 2).

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів (ч. 3 ст. 19 Закону про банкрутство):

- забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах;

- забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій;

- не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій;

- зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію;

- не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Відповідно до ч. 7 ст. 19 Закону про банкрутство дія мораторію припиняється з дня закриття провадження у справі про банкрутство.

07.03.2018 набрав чинності п. 4-3 розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону про банкрутство відповідно до якого провадження у справах про банкрутство боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, підлягає припиненню, крім тих, що ліквідуються за рішенням власника.

Після припинення провадження у справі про банкрутство забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, зупиняється перебіг позовної давності, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Зазначені дії не поширюються на задоволення вимог поточних кредиторів, на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, на відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Отже дана норма права прямо встановлює заборону на застосування індексу інфляції та трьох процентів річних за весь час прострочення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що вимоги позивача про застосування індексу інфляції та трьох процентів річних за простроченим зобов`язанням відповідача, за період 01.02.2016-28.02.2017 та 15.01.2016-22.03.2017, відповідно, суперечать ст. 19, п. 4-3 розділу Х Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», яка станом на момент звернення позивача до суду (06.10.2020) набрала чинності (07.03.2018), та не була ним врахована.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №904/4699/19 та від 15.09.2020 у справі №904/4700/19.

Зважаючи на викладене, колегія суддів підтримує правомірний висновок господарського суду першої інстанції щодо необґрунтованого (протиправного) застосування індексу інфляції та трьох процентів річних до зобов`язань відповідача у даній справі, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення інфляційних за період прострочення з лютий 2016 по лютий 2017 та річних за загальний період прострочення з січень 2016 по березень 2017 задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про стягнення пені.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата пені.

Відповідно до частини 2 ст. 193, частини 1 ст. 216 Господарського кодексу України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських правовідносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Стаття 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у розумінні цього Кодексу визначає господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 549 Цивільного кодексу України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позивач на підставі п. 7.2. Договору нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за загальний період 15.01.2016-01.01.2017, 20.10.2019-01.01.2020 в сумі 5 479 747,36 грн. Колегія суддів визнає ці вимоги позивача такими, що суперечать положенням п. 4-3 розділу Х Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з аналогічних підстав, встановлених місцевим господарським судом щодо вимоги про стягнення інфляційних та річних. Відповідно, апеляційний суд підтримує висновок господарського суду першої інстанції в цій частині.

7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в апеляційній скарзі.

Матеріалами справ підтверджено, що при зверненні з даним позовом позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача інфляційних, річних та пені за період, у який діяв мараторій, в силу положень п. 4-3 розділу Х Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що спростовує посилання скаржника на правомірність вимог в цій частині.

Безпідставними є твердження скаржника щодо неприпустимості застосування до цих правовідносин висновків Верховного Суду, викладених у постановах №904/4700/19 та №904/4699/19, з огляду на те, що в них зроблені висновки щодо застосування норм права, а саме п. 4-3 розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону про банкрутство.

Оскільки, провадження у справі про банкрутство відповідача було закрито саме з цих підстав, то відповідно до вищенаведеного та ст. 5 ЦК України до спірних правовідносин щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за спірний період підлягають застосуванню норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Тому норми наведеного Закону мають застосовуватись до вимог позивача.

Посилання суду в мотивувальні частині рішення на положення КУзПБ не спростовують правмірності викладених в ньому висновків, чинний Кодекс України з процедур банкрутства як спеціальний нормативний акт з питань банкрутства, що набрав чинності з 21.10.2019, визначає правові наслідки відкриття/порушення провадження у справі про банкрутство аналогічно до наслідків, визначених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (що втратив чинність з 21.10.2019, однак положення якого застосовуються у передбачених законом випадках, у т.ч. у даній справі).

Під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено порушень ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч.ч. 1, 5 ст. 236 ГПК України, ст. 5 ЦК України, про що зазначає скаржник в апеляційній скарзі.

8. Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права та інтереси особи, за захистом яких вона звернулась до суду.

Аргументи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції. Право скаржника порушено не було.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З дотриманням передбачених законодавством меж перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

10. Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275-280, 282 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2021 у справі №904/5445/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2021 у справі №904/5445/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дати виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13.09.2021

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя І.О. Вечірко

Суддя Ю.Б. Парусніков