ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
13.09.2021м. ДніпроСправа № 904/275/21
Суддя Господарського суду Дніпропетровської області Фещенко Ю.В., розглянувши заяву Приватного підприємства "Кобо Плюс" (м. Дніпро)
про ухвалення додаткового рішення
у справі:
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" (м. Київ) в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (м.Дніпро)
до Приватного підприємства "Кобо Плюс" (м. Дніпро)
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Також позивач просив суд стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.04.2021 у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Приватного підприємства "Кобо Плюс" про стягнення заборгованості за договором № ПР/Т-18120/НЮдч від 28.12.2018 у розмірі 44 400 грн. 13 коп. відмовлено у повному обсязі; судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладено на позивача - Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 30.08.2021 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.04.2021 залишено без змін; витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднесено на Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"; стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Приватного підприємства "Кобо Плюс" судові витрати на професійну правничу допомогу розгляд апеляційної скарги у розмірі 1 100 грн. 00 коп., в решті вимог відмовлено.

На виконання постанови Центрального апеляційного господарського суду від 30.08.2021 Господарським судом Дніпропетровської області 06.09.2021 видано наказ.

Від відповідача надійшла заява (вх. суду № 43320/21 від 06.09.2021), в якій він просить суд стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на свою користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 850 грн. 00 коп.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивачем було зазначено, що в порушення вимог, передбачених частиною 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, адвокатом відповідача не надано опис робіт наданих в порядку укладеного договору про надання правничої допомоги, а також, не надано акт наданих послуг до вказаного договору про правове обслуговування підприємства та не надано платіжне доручення на оплату наданих адвокатом послуг, у зв`язку з чим позивач просив суд відмовити у задоволенні заяви відповідача про стягнення з позивача судових втрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Частини друга - шоста статті 250 Господарського процесуального кодексу України не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження (частина 7 статті 250 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше; за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки у даній справі ціна позову не перевищувала 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в силу частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України, справа була визнана малозначною та розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Частиною 3 статті 244 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Враховуючи вищевикладені обставини, господарський суд вважає за необхідне здійснити розгляд заяви Приватного підприємства "Кобо Плюс" про ухвалення додаткового рішення в тому самому порядку, що й судове рішення, без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій, на момент звернення з нею до суду, просило суд стягнути з Приватного підприємства "Кобо Плюс" (далі - відповідач) заборгованість за договором № ПР/Т-18120/НЮдч від 28.12.2018 у розмірі 44 400 грн. 13 коп.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.04.2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі; судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладено на позивача.

Згідно з частиною 1 статті 221 Господарського процесуального кодексу України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до вказаних положень, відповідач у поданому до суду відзиві на позовну заяву просив суд стягнути з позивача на свою користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 750 грн. 00 коп., додавши до останнього на підтвердження вказаного: попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, договір про надання правової (професійної правничої) допомоги від 26.11.2020, додаткову угоду № 3 до вказаного договору від 20.02.2021.

У подальшому відповідачем були подані до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких він просив суд стягнути з позивача на свою користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 850 грн. 00 коп., додавши до останнього на підтвердження вказаного акт приймання-передачі наданих послуг № 30/03 від 30.03.2021 та квитанцію від 30.03.2021 про отримання адвокатом грошових коштів на суму 3 850 грн. 00 коп.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

В подальшому, після ухвалення рішення по суті позовних вимог та винесення постанови суду в апеляційному порядку, відповідач звернувся до суду із заявою, в якій він просить суд стягнути з позивача на свою користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 850 грн. 00 коп.

З приводу вказаної заяви суд зазначає таке.

За змістом статті 123 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді, які, в свою чергу, віднесені до судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

За приписами частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України:

- розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо);

- такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву;

- у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, порядок розподілу судових витрат судом визначений статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, частина 8 якої передбачає, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У відповідності до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

З матеріалів справи вбачається, що 26.11.2020 між Приватним підприємством "Кобо Плюс" (далі - клієнт) та адвокатом Задніпряним Анатолієм Олеговичем (далі - адвокат) був укладений договір про надання правової (професійної правничої) допомоги (далі - договір, а.с. 63-66) за умовами пункту 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених договором, адвокат зобов`язується надавати клієнту за його усними чи письмовими зверненнями правову (професійну правничу) допомогу (далі - правова допомога або послуги) протягом усього строку дії договору. Види та зміст наданої за договором правової допомоги зазначаються а акті надання правової допомоги, який оформляється в порядку, визначеному договором. Інші умови можуть визначатися додатковими угодами до договору.

Відповідно до пункту 7.1. договору останній набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2021. У разі якщо жодна зі сторін не повідомить іншу сторону про бажання припинити дію договору не менше ніж на 30 днів до закінчення строку його дії, дія договору вважається подовженою на 12 місяців. Кількість подовжень дії договору не обмежується.

Згідно з пунктами 4.1., 4.2. договору вартість послуг (гонорар) за договором визначається згідно з погодинними ставками, вказаними у додатку до договору. Розмір гонорару адвоката, зокрема розмір гонорару успіху адвоката можуть бути погоджені сторонами у додаткових угодах до договору, які є його невід`ємною частиною.

20.02.2021 сторонами була погоджені та підписана додаткова угода № 3 до договору (далі - додаткова угода, а.с. 67), відповідно до пункту 1 якої в порядку та на умовах, визначених договором, адвокат зобов`язується надати клієнту правову (професійну правничу) допомогу (далі - правова допомога або послуги), яка полягає в представництві інтересів клієнта в господарських судах з питань представництва інтересів клієнта в якості відповідача у справі № 904/275/21 про стягнення з ПП "Кобо Плюс" заборгованості за договором № ПР/Т-18120/НЮдч від 28.12.2018 у розмірі 44 400 грн. 13 коп. або більшому розмірі (у випадку збільшення розміру позовних вимог), включаючи підготовку процесуальних документів та участь у судових засіданнях за необхідності.

У пункті 2 додаткової угоди вказано, що гонорар за надання правової допомоги, визначеної у пункті 1 додаткової угоди, становить 1 113 грн. 84 коп. за одну годину роботи адвоката, що еквівалентно 40 доларам США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення вказаної додаткової угоди.

Пунктом 3 додаткової угоди передбачено, що у випадку, якщо буде досягнуто мету надання правової (професійної правничої) допомоги (прийнято судове рішення про відмову в задоволенні позову), клієнт додатково сплачує адвокату гонорар у розмірі 3 000 грн. 00 коп.

У всьому іншому, що не визначено додатковою угодою, сторони керуються умовами договору та чинного законодавства України.

30.03.2021 адвокатом на клієнтом був погоджений та підписаний акт приймання-передачі наданих послуг № 30/03 (а.с. 115), відповідно до умов якого адвокатом були надані клієнту такі послуги:

- підготовка та подання відзиву на позовну заяву про стягнення заборгованості за договором № ПР/Т-18120/НЮдч від 28.12.2018 у розмірі 44 400 грн. 13 коп. тривалістю 2,5 годин на суму 2 750 грн. 00 коп.;

- підготовка та подання заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості за договором № ПР/Т-18120/НЮдч від 28.12.2018 у розмірі 44 400 грн. 13 коп. тривалістю 1 година на суму 1 100 грн. 00 коп.

У вказаному акті зазначено, що гонорар виконавця (адвоката) за період з 01.03.2020 по 30.03.2021 склав: 3 850 грн. 00 коп.

Також, в матеріалах справи міститься квитанція від 30.03.2021 про отримання адвокатом грошових коштів на суму 3 850 грн. 00 коп., відповідно до якої Приватним підприємством "Кобо Плюс" адвокату був сплачений гонорар за актом № 30/03 від 30.03.2021.

Відповідно до положень частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Приписами частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При здійснені розподілу між сторонами спору судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи, а також в порядку статті 86 Господарського процесуального кодексу України надати належну оцінку поданим стороною, яка понесла витрати на професійну правничу допомогу, доказам фактичного надання їй адвокатських послуг, їх прийняття стороною спору на підставі акта приймання-передачі послуг з виставленням адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро) клієнту рахунка на оплату таких послуг.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частинами 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Верховний Суд у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19 зазначив, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

У постанові від 11.02.2021 у справі № 920/39/20 Верховний Суд вказав, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість, покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

У постановах від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18 і від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 11.02.2021 у справі № 920/39/20 Верховний Суд також зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У відповідності до вказаних вище норм, дослідивши заяву про ухвалення додаткового рішення та документи, на підставі яких відповідач просить стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу, господарський суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності та співрозмірності їхнього розміру, та є завищеним, оскільки становить 6 850 грн. 00 коп., в той час, як:

- предметом спору у даній справі була заборгованість за договором № ПР/Т-18120/НЮдч від 28.12.2018 щодо наданих послуг зберігання, правовідносини за яким не викликають будь-яких складнощів, судова практика щодо вказаної категорії справ є сталою та не потребує її вивчення та аналізу станом на конкретний період у часі;

- ціна позову складалася лише з суми основного боргу у розмірі 44 400 грн. 13 коп., у задоволення якого судом відмовлено у повному обсязі;

- крім того, справа була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, участь у судових засіданнях представник відповідача не приймав.

Враховуючи все вище наведене та обставини справи в їх сукупності, проаналізувавши зміст та вартість наданої в межах даної справи правничої допомоги, що відображена в акті від 30.03.2021, суд відзначає, що з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також враховуючи час, який міг би витратити адвокат на вивчення матеріалів по справі та підготовку відзиву на позовну заяву та заперечень, як кваліфікований фахівець, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що справедливою та співрозмірною є компенсація витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивача в сумі 5 000 грн. 00 коп.; інша частина витрат відповідача на професійну правничу допомогу покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 126, 129, 234, 238, 244, 256-259 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Заяву Приватного підприємства "Кобо Плюс" про ухвалення додаткового рішення - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (49038, м. Дніпро, проспект Д. Яворницького, буд. 108 ) на користь Приватного підприємства "Кобо Плюс" (, місцезнаходження Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул. Шолохова. будинок 29, квартира 54) 5 000 грн. 00 коп. - витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині заяви про ухвалення додаткового рішення - відмовити.

Видати наказ після набрання додатковим рішенням законної сили.

Додаткове рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Додаткове рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст додаткового рішення підписаний - 13.09.2021.

Суддя Ю.В. Фещенко