ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2021 Справа № 908/3024/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Вечірка І.О., Мороза В.Ф.,

секретар судового засідання Колесник Д.А.

представники сторін:

від відповідача: Левченко Олена Олександрівна, довіреність №2792 від 02.09.2019 р., адвокат;

від позивача: представник у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Центрального апеляційного господарського суду та відправлення ухвали суду на електронну пошту

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Відокремленого підрозділу Запорізька атомна електрична станція на рішення господарського суду Запорізької області від 15.02.2021 року (повний текст складено 21.05.2021 року) у справі № 908/3024/20 (суддя Азізбекян Т.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Селтон, м. Київ

до Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Відокремленого підрозділу Запорізька атомна електрична станція, м. Енергодар, Запорізька область,

про стягнення 2 357 521,61 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області 15.02.2021 року у справі № 908/3024/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю Селтон задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Відокремленого підрозділу Запорізька атомна електрична станція на користь позивача 2 323 080 грн. 00 коп. основного боргу, 11 615 грн. 40 коп. інфляційних втрат, 14 662 грн. 09 коп. 3% річних.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення мотивовано доведеністю позивачем факту порушення відповідачем умов договору поставки продукції № 177(6)20УК/53-121-01-20-09361 від 30.04.2020 року в частині оплати отриманого товару, наявністю заборгованості в розмірі 2 323 080 грн. 00 коп., правом позивача стягнути інфляційні та 3% річних згідно зі ст.625 Цивільного кодексу України.

Задовольняючи позов частково, суд послався на помилкове визначення позивачем періоду нарахування 3% річних.

Щодо вимог позивача про стягнення 8 124 грн. 21 коп. фінансових втрат суд вказав на їх необгрунтованість та відсутність підстав для їх стягнення з Відокремленого підрозділу Запорізька атомна електрична станція Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає на неправильне застосування господарським судом норм матеріального права не застосування норм, які підлягали застосуванню ст.ст.627, 628, 629, ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України.

Вважає, що суд помилково зазначив, що строк оплати отриманої продукції є таким, що настав, оскільки п.3.2 договору передбачено розмежування строку оплати: вартість продукції без ПДВ сплачується шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з дати поставки, а сума ПДВ сплачується після отримання ним від постачальника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлених ПК України випадках і порядку.

На думку скаржника строк виконання зобов"язання щодо оплати ПДВ не встановлений в договорі, отже, до цих вимог слід застосовувати положення ст.530 Цивільного кодексу України.

Апелянт вважає, що:

- судом не з`ясовано факт направлення або не направлення позивачем податкової накладної згідно умов договору поставки, а цей факт впливає на строки виникнення зобов"язання відповідача щодо сплати ПДВ як частини вартості продукції;

- посилаючись на вимогу №631 від 23.09.2020 року, суд не врахував, що умовами договору не передбачено листування сторін з питань виконання зобов"язань та направлення цим листом копії податкової накладної та квитанції про її реєстрацію, а передбачено направлення електронною поштою.

Скаржник просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Відокремленого підрозділу Запорізька атомна електрична станція 11 615,40 грн. інфляції і 14 662,09 грн. трьох процентів річних. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Селтон" у цій частині вимог та покласти судові витрати на позивача.

Представник позивача повторно у судове засідання не з`явився.

Відзив на апеляційну скаргу до початку судового засідання на адресу апеляційного суду від позивача не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).

Щодо можливості розгляду справи за відсутності позивача, колегія суддів зазначає, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів для того, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Олександр Шевченко проти України", "Трух проти України").

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).

Враховуючи, що позивач не скористався правом участі в судовому засіданні, повідомлений судом єдиним можливим способо- шляхом електронного повідомлення, то є можливим розглянути справу за відсутністю Товариства з обмеженою відповідальністю Селтон.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів даної справи вбачається, що 30.04.2020 року між ТОВ Селтон (постачальником) та Державним підприємством Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Відокремленого підрозділу Запорізька атомна електрична станція (покупцем) укладено договір поставки продукції №177(6)20УК/53-121-01-20-09361 (а.с.12-16).

Згідно умов договору (п.1.1.) постачальник зобов"язався поставити, а покупець прийняти і сплатити продукцію : регенеративний патрон СА26715, на суму без ПДВ 1935900,00 грн., ПДВ в сумі 387180,00 грн, разом з ПДВ 2 323 080,00 грн.

Пунктами 3.1, 3.2 договору сторони передбачили наступне:

- вартість договору без урахування ПДВ 1 935900,00 грн., крім того ПДВ - 387180,00 грн.; загальна вартість договору з урахуванням ПДВ 2 323 080,00 грн.;

- розрахунок за продукцію здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з дати поставки продукції; оплата покупцем частини вартості продукції у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від постачальника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку.

Відповідач підтверджує факт поставки товару згідно видаткової накладної від 16.07.2020 року №СОТ 401 (а.с.17) та відсутність оплати. Також відповідач зазначає про відсутність доказів щодо направлення йому податкової накладної та вимоги щодо оплати частини вартості продукції в сумі ПДВ 387 180,00 грн.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом апеляційної скарги відповідач вважає відсутніми підстави для нарахування та стягнення 11 615,40 грн. інфляційних втрат та 14 662,09 грн. 3% річних, які розраховані з суми ПДВ.

Для правильного вирішення спору в цій частині необхідно встановити строк оплати отриманого відповідачем товару.

На думку колегії суддів з огляду на п.3.2 договору розмежовувати строк оплати вартості товару без ПДВ та окремо суму ПДВ підстав не має, а строк реєстрації в ЄРПН податкової накладної не змінює строк оплати товару покупцем.

Колегія відхиляє доводи скаржника що строк оплати частини вартості товару у розмірі суми ПДВ не є встановленим та до таких вимог мають застосовуватись положення ст.530 Цивільного кодексу України і керується щодо вказаного висновку наступними нормами права:

Відповідно до ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 626 - 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 цього Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч.1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як зазначено вище, за умовами п. 3.2 договору розрахунок за продукцію здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з дати поставки продукції. Оплата покупцем частини вартості продукції у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від постачальника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку.

Поставка товару здійснена 16.07.2020 року, отже, останній день виконання зобов`язання по оплаті -11.02.2020 року.

Відповідач, в порушення умов договору та чинного законодавства, оплату вартості отриманого товару у визначений у договорі строк не здійснив і дану обставину не заперечує.

Згідно п. 4.5 договору позивач склав податкову накладну за №51 від 18.08.2020 року, зареєстрував її в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН), направив її на електронну адресу відповідача, зазначену в договорі. Вказана обставина підтверджується відповідним скріншотом з електронної пошти позивача та даними Рєєстру (а.с.147,148).

Дотримання позивачем умов договору щодо надання податкової накладної підтверджується самим відповідачем за змістом апеляційної скарги, де апелянт зазначає на направлення йому позивачем листом від 23.09.2020 року податкової накладної разом з вимогою оплати отриманого товару.

Колегія суддів звертає увагу, що пунктом 3.2. договору не вимагається окремо направляти покупцю вимоги про сплату частини вартості продукції в розмірі суми ПДВ.

В даному випадку має значення сам факт здійснення реєстрації податкової накладної та надання її покупцю, в разі чого покупець повинен здійснити повну оплату отриманого товару з урахуванням ПДВ в межах визначеного строку 45-ти календарних днів з моменту поставки товару.

Зазначене в апеляційній скарзі тлумачення відповідачем умов договору колегія суддів вважає помилковим.

Встановлено судом, що позивачем, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, було нараховано суму 3% річних у розмірі 14 702,00 грн. за період з 31.08.2020 року по 16.11.2020 року та 11 615,40 грн. втрат від інфляції.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Встановлено, що суд першої інстанції перевірив вказані позивачем розрахунки інфляційних та 3% річних, встановив наявність помилки позивача у визначенні періоду нарахування 3% річних та задовольнив вимоги позовної заяви в цій частині частково.

Отже, доводи апелянта про те, що нарахування інфляційних та 3% річних проведено необгрунтовано, є безпідставними внаслідок помилкового тлумачення відповідачем умов п.3.2 договору.

Відповідно до ч.ч.3-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував висновків суду першої інстанції та не довів порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення місцевого господарського суду у даній справі має бути залишено без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 281 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 15.02.2021 року у справі №908/3024/20 залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Державне підприємство Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі відокремленого підрозділу Запорізька атомна електрична станція.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 08.09.2021 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя І.О.Вечірко

Суддя В.Ф.Мороз