РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2021 м. КиївСправа № 910/9602/21

За позовом: фізичної особи-підприємця ДМИТРІЄВОЇ ТЕТЯНИ МИКОЛАЇВНИ;

до відповідача-1: товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРГУМА";

до відповідача-2: товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ "ІНТЕРГУМА";

про: визнання договору недійсним та зобов`язання внести зміни до реєстру.

Суддя Балац С.В.

Представники: без виклику сторін.

С У Т Ь С П О Р У:

ДМИТРІЄВА ТЕТЯНА МИКОЛАЇВНА (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРГУМА" (далі - відповідач-1) та товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ "ІНТЕРГУМА" (далі - відповідач-2) про визнання договору недійсним та зобов`язання внести зміни до реєстру.

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладений між відповідачами договір оренди нерухомого майна від 01.07.2020 № 1 суперечить приписам частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що враховуючи положення статті 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним. Також позивачем заявлена вимога про зобов`язання відповідача-1 внести зміни до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в частині зміни місцезнаходження юридичної особи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/9602/21 та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, оскільки вказана справа є справою незначної складності та визнана судом малозначною.

Відповідач скориставшись своїм правом, наданим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив з урахуванням відсутності укладеного між відповідачами договору оренди нерухомого майна від 01.07.2020 № 1 та помилковість здійснення відповідачем-2 платежів на користь відповідача-1.

Позивач скориставшись своїм правом, наданим ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив про те, що керівником відповідачів є одна і таж особа, а твердження відповідача-1 помилковість перерахування коштів є абсурдним.

Дослідивши наявні у матеріалах даної справи докази, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між позивачем, як наймодавцем, та відповідачем-1, як наймачем, укладено договір оренди нежитлового приміщення від 02.01.2020 № 1 (далі - Договір оренди), предметом якого є регулювання правовідносин пов`язаних із передачею позивачем відповідачу-1 у строкове платне користування задля здійснення відповідачем-1 його статутної діяльності наступного нежитлового приміщення (адреса: 03069, м. Київ, вул. В. Брожка, 64; загальна площа: 241,1 кв.м.; площа складських приміщень: 123,9 кв.м., офісних 117,2 кв.м.) (п. 1.1, 1.1.1, 1.1.2, 1.1.2, 1.1.4 Договору оренди).

Пунктом 3.5 Договору оренди визначено, що відповідач-1 зобов`язаний здавати приміщення, що орендується, повністю або частково в суборенду третім особам з письмового дозволу позивача.

Позивач стверджує, що всупереч положень пункту 3.5 Договору оренди, між відповідачами укладений договір оренди нерухомого майна від 01.07.2020 № 1, оскільки такий договір укладений без письмового дозволу позивача.

Вказане твердження позивач підтверджує виписками з рахунку відповідача-1, відповідно до яких на користь останнього здійснено перерахування коштів відповідачем-2 з призначенням платежу: "оплата за оренду нерухомого майна зг. дог. №1 від 01.07.2020".

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням наступного.

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Приписами частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому, позивачем не долучено до матеріалів справи оспорюваного правочину як у вигляді оригіналу так і у вигляді належним чином засвідченої копії, що позбавляє можливість суду встановити існування такого правочину.

Відповідач-1 зазначає, що відповідачем-2 здійснено перерахування на користь відповідача-1 грошових коштів за платіжними дорученнями: від 10.09.2020 № 1131, від 12.10.2020 № 1157, від 21.10.2020 № 1181, від 08.12.2020 № 1241 та від 10.02.2021 № 63 із призначенням платежу: "оплата за оренду нерухомого майна зг. дог. №1 від 01.07.2020".

Водночас, такий договір оренди нерухомого майна між відповідачами укладений не був, оскільки між останніми не було досягнуто остаточних домовленостей про положення такого договору.

Підтверджуючи вказані вище обставини відповідач-1 надав до суду листування між відповідачами, а саме: листи від 20.04.2021 № 2-1 та від 20.04.2021 № 4-1, з яких вбачається, що у зв`язку з відсутністю укладення між сторонами договору оренди та помилковості перерахування коштів за таким договором між сторонами здійснюються переговори про повернення помилково перерахованих коштів.

Підсумовуючи викладене вище суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування оспорюваного правочину, що позбавляє можливості встановити факт порушення відповідачем -1 положень пункту 3.5 Договору оренди.

Твердження позивача про те, що керівником відповідачів є одна і та ж сама особа судом відхилені, оскільки перебування однієї і тієї ж особи на посаді керівника декількох підприємств нормативно не заборонено.

Позовна вимога про зобов`язання відповідача-1 внести зміни до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в частині зміни місцезнаходження юридичної особи задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не зазначено жодної правової підстави для задоволення такої вимоги.

Приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 та пункту 2 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати позивача у вигляді витрат на правову допомогу, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 233, 236, 238, 250, 252, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.В. Балац