РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2021Справа № 910/5493/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Філон І.М., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про визнання недійсним пункту договору

Представники:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Куць О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі-відповідач), в якому просить суд:

- розірвати додаток № 1-8 до договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" та Акціонерним товариством "Українська залізниця", якому присвоєно номер 8202126 (повідомлення Акціонерного товариства "Українська залізниця" про укладення договору № 99-37480101/2020-01 від 04.03.2020 року), з 31.12.2020 року;

- визнати недійсним з моменту укладення пункт 3.7. додатку № 1-8 до договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" та Акціонерним товариством "Українська залізниця", якому присвоєно номер 8202126 (повідомлення Акціонерного товариства "Українська залізниця" про укладення договору № 99-37480101/2020-01 від 04.03.2020 року) в частині сплати неустойки, визначеної в розділі 7 цього додатку до договору за весь невиконаний строк та обсяг перевезень, зазначений в погодженому замовленні.

Позовні вимоги обґрунтовані зміною тарифної політики відповідача шляхом встановлення нових ставок плати за використання вагонів, що мала місце після укладення сторонами додаткової угоди, що зумовило виникнення обставин, за яких подальше виконання додаткової угоди порушує для позивача співвідношення майнових інтересів сторін та позбавляє його того, на що він розраховував при укладенні додаткової угоди. Такі дії відповідача, на думку позивача, є порушенням конкурентного законодавства, Статуту залізниць України, Правил перевезень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 13.05.2021.

14.04.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" надійшла заява про забезпечення позову.

15.04.2021 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" надійшла до суду заява про слухання справи в режимі відеоконференції (надіслана на електронну пошту суду).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" про забезпечення позову - відмовлено.

Також, ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2021 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" у задоволенні заяви про участь у судовому засіданні у справі № 910/5493/21, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

11.05.2021 відповідач через відділ автоматизованого документообігу суду подав заяву про поновлення процесуальних строків, в якій просить суд поновити Акціонерному товариству "Українська залізниця" пропущений 05.05.201 строк для подання відзиву на позовну заяву.

Також, 11.05.2021 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом не встановлює державно регульовані ціни на власні вагони замовників або перевізника, тобто, на вагони, які належать їм на праві власності, а право односторонньої зміни (зниження або підвищення) ставки плати за використання власних вагонів перевізника передбачено договором про надання послуг, укладеним між позивачем та відповідачем у 2018 році. Крім того, відповідач зазначає, що договором не передбачено відповідальність за ринкову кон`юктуру та взаємовідносини сторін з третіми особами, в свою чергу позивачем не надано доказів існування усіх чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, як підставу для розірвання додатка 1-8 до договору.

13.05.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав заяву про зміну предмету позову, в якій просить суд розглядати позовні вимоги в наступній редакції, а саме:

- розірвати додаток № 1-8 до договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" та Акціонерним товариством "Українська залізниця", якому присвоєно номер 8202126 (повідомлення Акціонерного товариства "Українська залізниця" про укладення договору № 99-37480101/2020-01 від 04.03.2020 року), з 31.12.2020 року;

- заборонити Акціонерному товариству "Українська залізниця" застосовувати до ТОВ "Шерон Груп" штрафні санкції та неустойки, передбачені положеннями пунктів 3.7, 4.1.3. та 7.2. Додатку 1-8 до договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020 року, укладеного між ТОВ "Шерон Груп" та Акціонерним товариством "Українська залізниця" 04.03.2020 року, якому присвоєно номер 8202126 (повідомлення Акціонерного товариства «Українська залізниця» про укладення договору №99-37480101/2020-01 від 04.03.2020 року) за період з 31.12.2020 року по дату розірвання договору, в разі розірвання Додатку 1-8 до Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020 року, укладеного між ТОВ "Шерон Груп" та Акціонерним товариством "Українська залізниця" 04.03.2020 року, якому присвоєно номер 8202126 (повідомлення Акціонерного товариства «Українська залізниця» про укладення договору №99-37480101/2020-01 від 04.03.2020 року);

- визнати недійсним з моменту укладення пункт 3.7. додатку № 1-8 до договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" та Акціонерним товариством "Українська залізниця", якому присвоєно номер 8202126 (повідомлення Акціонерного товариства "Українська залізниця" про укладення договору № 99-37480101/2020-01 від 04.03.2020 року) в частині сплати неустойки, визначеної в розділі 7 цього додатку до договору за весь невиконаний строк та обсяг перевезень, зазначений в погодженому замовленні;

- визнати недійсним з моменту укладення пункт 7.2 Додатку 1-8 до Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020 року, укладеного між ТОВ "Шерон Груп" та Акціонерним товариством "Українська залізниця" 04.03.2020 року, якому присвоєно номер 8202126 (повідомлення Акціонерного товариства «Українська залізниця» про укладення Договору №99-37480101/2020-01 від 04.03.2020 року).

У судовому засіданні 13.05.2021, розглянувши заяву відповідача про поновлення строку на подання відзиву, суд поновив Акціонерному товариству "Українська залізниця" строк подання відповіді на відзив (мотиви викладені в ухвалі суду від 03.06.2021).

Також, у судовому засіданні 13.05.2021 оголошено перерву до 03.06.2021.

25.05.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначає, що після приєднання позивача до додатку 1-8 відповідач зменшив ставку за користування вагонами в загальному порядку, проте ставка за користування довгостроковими вагонами збільшилася, тож, як зазначає позивач, зміна тарифної політики відповідача шляхом встановлення нових ставок плати за використання вагонів, що мало місце після укладення сторонами додаткової угоди порушує для позивача співвідношення майнових інтересів сторін.

01.06.2021 до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив (надіслані на електронну пошту суду), в яких відповідач зазначає, зокрема, що АТ "Українська залізниця" має право в односторонньому порядку змінювати базову ставку плати за використання власних вагонів, що також передбачено умовами договору.

У судовому засіданні 03.06.2021, розглянувши подану позивачем заяву про зміну предмету позову, суд відмовив у її прийнятті (мотиви викладені в ухвалі суду від 03.06.2021).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/5493/21 призначено на 08.07.2021.

04.06.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, які ідентичні за змістом запереченням, які були надіслані відповідачем 01.06.2021 на електронну пошту суду.

08.07.2021 до суду надійшла заява позивача про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог (надіслана на електронну пошту суду, з накладенням електронного цифрового підпису), в якій позивач просить суд залишити без розгляду позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" в частині позовних вимог про розірвання додатку № 1-8 до договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" та Акціонерним товариством "Українська залізниця", якому присвоєно номер 8202126 (повідомлення Акціонерного товариства "Українська залізниця" про укладення договору № 99-37480101/2020-01 від 04.03.2020 року), з 31.12.2020 року; інші позовні вимоги підтримує.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2021 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в частині позовних вимог про розірвання додатку № 1-8 до договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" та Акціонерним товариством "Українська залізниця", якому присвоєно номер 8202126 (повідомлення Акціонерного товариства "Українська залізниця" про укладення договору № 99-37480101/2020-01 від 04.03.2020 року), з 31.12.2020 року - залишено без розгляду.

Також, у судовому засіданні 08.07.2021 оголошено перерву до 19.08.2021.

У цьому судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, однак був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином, що підтверджується розпискою про оголошення перерви.

Приймаючи до уваги, що представник позивача був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників позивача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 19.08.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 04.03.2020 Акціонерне товариство "Українська залізниця" направило Товариству з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" повідомлення про укладення договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 99-37480101/2020-01 від 04.03.2020, яким засвідчило прийняття від замовника Заяви про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, повідомило про присвоєння замовнику кодів: відправника/одержувача - 8894 та платника - 8202126 з відкриттям особового рахунку з ідентичним номером.

Тож, між Акціонерним товариством "Українська залізниця" (далі - перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" (далі - замовник) укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 99-37480101/2020-01 від 04.03.2020 (далі - договір), предметом якого є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах Перевізника, вагонах залізниць інших держав та та/або вагонах Замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг (далі - послуги) і проведення розрахунків за ці послуги. У розумінні Договору користування вагоном не є орендою майна, а плата за користування власним вагоном Перевізника не є орендною платою.

Відповідно до п. 1.5 договору, договір є публічним договором, за яким перевізник бере на себе обов`язок здійснювати надання послуг, пов`язаних з організацією та здійсненням перевезення вантажів залізничним транспортом загального користування кожному, хто до нього звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх замовників, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно з п. 1.10 договору, останній є укладеним з дня надання замовнику перевізником Інформаційного повідомлення про укладення договору, але не раніше дня введення його в дію відповідно до п. 12.1. договору.

Пунктом 9.4 договору визначено, що зміни (доповнення) до договору Перевізник здійснює шляхом викладення в новій редакції Договору в цілому або окремих його частин та їх оприлюднення на веб-сайті http://uz-cargo.com/, з накладенням КЕП.

Зміни до договору, в тому числі ставки плати, коефіцієнти та інші умови платежів, вступають в дію через 30 календарних днів від дня їх оприлюднення або пізніше, якщо це вказано в повідомленні про оприлюднення. Зміни до Договору, які зменшують розмір провізних платежів, ставок, коефіцієнтів та інших розрахункових величин, також можуть вступати в дію раніше ніж 30 календарних днів від дня їх оприлюднення.

Зміни до Договору поширюються на всіх осіб, що приєдналися до Договору. В окремих випадках, за заявою Замовника допускається вступ в дію змін до Договору раніше, ніж визначено вище.

Якщо Замовник не згоден з внесеними Перевізником змінами, він має право ініціювати внесення змін до Договору в порядку передбаченому п. 9.3. Договору або з власної ініціативи припинити дію Договору у відносинах з ним.

Замовлення та / або отримання послуг та / або їх оплата за Договором

засвідчує повну згоду Замовника з Договором та змінами до нього.

Пунктом 9.5. договору визначено, що договір укладається в електронній формі. У виняткових випадках, обумовлених правовим статусом Замовника допускається укладення Договору в паперовій формі.

Невід`ємною частиною вказаного договору, згідно з розділом 13, визначено, з-поміж інших, Додаток 1-2 "Ставки плати, коефіцієнти та умови платежів".

04.05.2020 на веб-сайті http://uz-cargo.com/ оприлюднено нову редакцію договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020, яка вводиться в дію 05 та частково 21 вересня 2020.

Вказану редакцію договору було доповнено Додатком 1-8 "Умови надання послуги перевезення з узгодженими строками та обсягами у власних вагонах Перевізника" (надалі також Додаток 1-8).

Як зазначає позивач, в період з 05.06.2020 по 27.07.202 відповідачем розміщувалися оголошення про прийом замовлень щодо отримання послуг з перевезення вантажу з узгодженими строками та обсягами.

31.07.2020 позивачем відповідно до договору було надано відповідачу замовлення на отримання послуги з перевезення вантажу з узгодженими строками та обсягами від 31.07.2020 № 37480101/2020-00011.

03.08.2020 Акціонерним товариством "Українська залізниця" надано позивачу Повідомлення про погодження замовлення на отримання послуги з перевезення вантажу з узгодженими строками та обсягами № УЗ-37480101/2020-00012, а саме: початок періоду замовлення: 08.2020; завершення періоду замовлення: 07.2021; кількість місяців: 12; тип рухомого складу: зерновози; щомісячна кількість рухомого складу: 283; нормативна кількість діб: 7; ставка плати за використання вагону перевізника: 584,00 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що на момент приєднання позивача до додатку № 1-8 до договору суттєвою перевагою умов використання вагонів за додатком № 1-8 до договору було те, що станом на 31.07.2020 ціна замовлення вагонів-зерновозів за додатком № 1-8 до договору складала 584 грн/вагонодоба, в той час, коли ціна за користування таким ж вагонами для замовників за основним договором становила 1 136, 00 грн/вагонодоба - тобто була на 552, 00 грн вищою.

Позивач також вказує, що вищенаведені умови надавали позивачу можливість здійснювати перевезення із використанням вагонів з узгодженими строками та обсягами, та нести зобов`язання зі сплати неустойки за використання вагонів, якщо вони не використовуються, оскільки вартість перевезення в цілому навіть з урахуванням неустойки відповідала рівню вартості перевезення із використанням вагонів на загальних умовах.

Однак, 04.09.2020 Акціонерне товариство "Українська залізниця" на офіційному сайті оприлюднило нову редакцію договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, відповідно до якої ставка за використання вагону-зерновозу перевізника становила: з 05.09.2020 - 800,00 грн/добу; з 06.10.2020 - 900,00 грн/добу; з 05.11.2020 - 1000,00 грн/добу.

Крім того, 19.10.2020 Акціонерне товариство "Українська залізниця" на офіційному сайті оприлюднило нову редакцію договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, відповідно до якої повторно змінено ставку за використання вагону-зерновозу перевізника, яка становила: з 20.10.2020 по 19.11.2020 - 650 грн/добу.

Позивач зазначає, що починаючи з 20.11.2020 та станом на сьогоднішній день базова ставка плати за використання одного вагону-зерновозу перевізника при реалізації через «Prozorro.Продажі» становить 533, 00 грн/доба без ПДВ.

При цьому, позивач вказує, що перегляду ставки плати за використання вагону-зерновозу перевізника згідно послуги довгострокових вагонів по укладеному позивачем додатку 1-8 не відбулося.

Тож, як стверджує позивач, зменшення відповідачем вартості базової ставки призвело до взяття позивачем збиткових довгострокових зобов`язань з виконання планів перевезення за відсутності можливості внесення змін в умови додатку 1-8 та одностороннє застосування штрафних санкцій відповідачем за порушення умов даного додатку до позивача за обставин неможливості її виконання.

Отже, обгрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що укладений з відповідачем договір ставить позивача в гірше становище та призводить до ущемлення інтересів позивача, та порушує баланс інтересів сторін, оскільки відповідачем було змінено тарифну політку, що фактично призвело до неможливості використання позивачем вагонів за їх цільовим призначенням, тож, на думку позивача, договір в частині пункту 3.7. додатку 1-8 до договору було укладено під впливом обману зі сторони відповідача, у зв`язку з чим позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладення пункт 3.7. додатку № 1-8 до договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" та Акціонерним товариством "Українська залізниця", якому присвоєно номер 8202126 (повідомлення Акціонерного товариства "Українська залізниця" про укладення договору № 99-37480101/2020-01 від 04.03.2020 року) в частині сплати неустойки, визначеної в розділі 7 цього додатку до договору за весь невиконаний строк та обсяг перевезень, зазначений в погодженому замовленні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом якого вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Договором є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частини 1, 2, 4 статті 202 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2 ст. 633 Цивільного кодексу України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Як визначено у ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи зазначене, судом встановлено, що 04.03.2020 між сторонами був укладений публічний договір приєднання - договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 99-37480101/2020-01, який за своєю правовою природою поєднує умови договорів про перевезення вантажу із договором про надання послуг в частині надання вантажного вагону для перевезення вантажів та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення.

Волевиявлення щодо його укладення в порядку ст. 634 ЦК України виражено позивачем у заяві про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 99-37480101/2020-01 від 04.03.2020.

Невід`ємною частиною вказаного договору в редакції, що оприлюднена 04.05.2020, яка вводиться в дію 05 та частково 21.09.2020, у розділі 13, визначено, з-поміж інших, Додаток 1-8 «Умови надання послуги перевезення з узгодженими строками та обсягами у власних вагонах Перевізника», згідно з п. 2.1 якого перевізник надає замовнику послуги з перевезення з узгодженими строками та обсягами у власних вагонах Перевізника (узгоджена щомісячна кількість вагонів визначеного роду рухомого складу протягом узгодженого Сторонами строку надання послуги), надалі в цьому Додатку до Договору - послуга. Замовник здійснює оплату такої послуги відповідно до умов цього Додатку до Договору.

У п. 2.2 Додатку 1-8 сторони домовились, що у випадку надання такої послуги, до відповідних відносин застосовуватимуться спеціальні умови цього Додатку до Договору, які матимуть пріоритет над умовами Договору. Умови Договору, не визначені цим Додатком до Договору, застосовуватимуться в частині, що не суперечить цьому Додатку до Договору.

В порядку положень вказаного Додатку 1-8 позивач 31.07.2020 здійснив замовлення на отримання послуги з перевезення вантажу з узгодженими строками та обсягами від 31.07.2020 № 37480101/2020-00011, яке було погоджено відповідачем 03.08.2020.

Суд зазначає, що у п. 9.4 договору вказано, що зміни (доповнення) до договору перевізник здійснює шляхом викладення в новій редакції договору в цілому або окремих його частин та їх оприлюднення на веб-сайті http://uz-cargo.com/, з накладенням КЕП.

Зміни до договору, в тому числі ставки плати, коефіцієнти та інші умови платежів, вступають в дію через 30 календарних днів від дня їх оприлюднення або пізніше, якщо це вказано в повідомленні про оприлюднення. Зміни до договору, які зменшують розмір провізних платежів, ставок, коефіцієнтів та інших розрахункових величин, також можуть вступати в дію раніше ніж 30 календарних днів від дня їх оприлюднення.

Якщо замовник не згоден з внесеними перевізником змінами, він має право ініціювати внесення змін до договору в порядку передбаченому п. 9.3. договору або з власної ініціативи припинити дію договору у відносинах з ним.

Замовлення та / або отримання послуг та / або їх оплата за договором засвідчує повну згоду замовника з договором та змінами до нього.

При цьому, пунктом 9.3 договору передбачено право та порядок надання замовником пропозицій до договору.

Отже, позивач на основі вільного волевиявлення та за власним вибором замовив у відповідача послуги з надання власних вагонів перевізника для перевезення з такими строками та обсягами: початок періоду замовлення: 08.2020; завершення періоду замовлення: 07.2021; кількість місяців: 12; тип рухомого складу: зерновози; щомісячна кількість рухомого складу: 283; нормативна кількість діб: 7; ставка плати за використання вагону перевізника: 584,00 грн.

Будь-яких доказів того, що позивач ініціював внесення змін (доповнень) чи пропозицій до договору в частині Додатку 1-8 відповідно до пунктів 9.3, 9.4 договору матеріали справи не містять.

Таким чином, що позивач був обізнаний з тим, на яких умовах він приєднався до договору, в тому числі й до Додатку 1-8, вільно погодився на такі умови, внесення змін до Договору не ініціював, хоча мав на це право.

Суд звертає увагу, що позивачу, з огляду на згоду з умовами договору, було відомо про можливість односторонньої зміни позивачем ставок плати, коефіцієнтів та інші умов платежів, що і відбулося у даному випадку правомірно шляхом зміни відповідачем ставок плати за використання власних вагонів перевізника (Спд) в бік зменшення, починаючи з 04.09.2020.

Разом з тим, позивач вказує, що пункт 3.7. додатку 1-8 до договору було укладено під впливом обману зі сторони відповідача, у зв`язку з чим просить суд визнати його недійсним.

Так, пунктом 3.7. додатку 1-8 до договору визначено, що про відмову від погодженого замовлення (якщо замовлення погоджено повністю) замовник направляє перевізнику повідомлення (за формою відповідно до додатку 2-15 до договору) не пізніше за три робочих дні до дати скасування та сплачує неустойку, визначену в розділі 7 цього додатку до договору за весь невиконаний строк обсяг перевезень, зазначений в погодженому замовленні.

Згідно зі статтями 914 Цивільного кодексу України, 307 Господарського кодексу України, статтею 8 Закону України "Про залізничний транспорт" та статтею 17 Статуту перевезення вантажів залізничним транспортом організовуються на договірних засадах.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України, законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 920 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Як встановлено у ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Стаття 908 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із статтею 307 Господарського кодексу України, встановлює, що умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Як вказано у п. 105 Статуту залізниць України, залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Отже, з наведених положень чинного законодавства вбачається право самостійно визначати у договорі відповідальність за порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, якщо інше не встановлено нормативно-правовими актами.

Суд звертає увагу, що серед названих позивачем положень нормативно-правових актів відсутні такі, які б обмежували право залізниці чи забороняли їй встановлення у договорі додаткової відповідальності за неналежне виконання договірних зобов`язань, пов`язане з наданням послуги з перевезення з узгодженими строками та обсягами у власних вагонах перевізника.

Щодо тверджень позивача стосовного того, що пункт 3.7. додатку 1-8 до договору було укладено під впливом обману зі сторони відповідача

Так, відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. (Аналогічні рекомендації містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".).

Обов`язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Проте, у даному випадку позивачем не доведено факту умисного введення його в оману відповідачем під час укладення правочину.

Таким чином, наведені позивачем обставини не мають своїм наслідком визнання договору частково недійсним у розумінні положень ст.229 Цивільного кодексу України, оскільки позивач не навів, а суд не встановив фактів, які б підтверджували укладення спірного договору під впливом помилки/обману.

Отже, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Шерон Груп" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання недійсним пункту договору не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено: 30.08.2021.

Суддя С. О. Щербаков