ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2021 року м. Дніпро Справа № 904/5803/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач), судді Верхогляд Т.А., Мороз В.Ф.,

секретар судового засідання Манчік О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2021р. (повний текст складено - 15.04.2021р.) у справі № 904/5803/20 (суддя - Панна С.П., м. Дніпро)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення основного боргу, неустойки, інфляційних втрат та 3 % річних за неналежне виконання грошового зобов`язання в розмірі 101 423 457,03 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2021р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" заборгованість за договором на суму 75 347 345,89 грн., інфляційні втрати на суму 978 488,79 грн. (за період з 01.11.2019р. по 31.07.2020р.), 3 % річних на суму 1 884 901,92 грн. (за період з 21.10.2019р. по 20.08.2020р.), витрати на сплату судового збору у розмірі 567 320,82 грн. Відмовлено в задоволенні іншої частини позовних вимог.

Задовольняючи частково позовні вимоги у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час розгляду справи доказів сплати заборгованості у повному обсязі від представників сторін не надійшло. Місцевий господарський суд застосував до спірних правовідносин спеціальні норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", п. 4-3 Розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, яким встановлено пряму заборону на нарахування відповідачу пені, інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми за будь-який період прострочення відповідача щодо виконання грошового зобов`язання відповідно, зокрема, і до моменту порушення справи про банкрутство, якщо таке нарахування здійснено після закриття провадження у справі про банкрутство з підстав прийняття рішення про приватизацію такого суб`єкта господарювання. Відсутність у КУзПБ, чинному з 21.10.2019р., положень щодо заборони нарахування інфляційних втрат не виключає правильності застосування приписів даної норми Закону про банкрутство, яка є наслідком припинення провадження у справі з підстав приватизації боржника та була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

2. Підстави з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить: скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2021р. в частині відмови у стягненні 23 212 720,43 грн., з яких 8 169 369,22 грн. - інфляційні втрати, 2 128 133,94 грн. - 3 % річних, 12 915 217,27 грн. - пеня; прийняти в цій частині нове рішення про стягнення 23 212 720,43 грн.; відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати.

2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні 23 212 720,43 грн. прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права;

- нарахування пені за періоди з 15.03.2016р. по 14.09.2016р., з 26.04.2016р. по 25.10.2016р., з 26.05.2016р. по 25.11.2016р. відбувались до початку дії заборони нарахувань згідно п. 4-3 ч. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Водночас, текст оскаржуваного рішення не містить жодного правового обґрунтування відмови у стягненні пені;

- твердження суду першої інстанції про заборону на нарахування відповідачу пені, інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми суперечить ч. 1 ст. 58 Конституції України;

- дія заборони нарахування прямо пов`язується з моментом припинення провадження у справі про банкрутство, проте суд першої інстанції дійшов до протилежних висновків. У період з 21.10.2019р. по 19.08.2020р. норма щодо заборони, передбаченої п. 4-3 ч. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" втратила чинність. Нарахування 3 % річних та інфляційних (в тому числі з 21.10.2019р. по 19.08.2020р.) є правомірним протягом всього періоду існування основного боргу, тобто є триваючим у часі правопорушенням та виникає зі спливом кожного прострочення (для 3 % річних) та кожного місяця прострочення (для інфляційних втрат);

- обставини у справах № 904/4700/19 та № 904/4699/19, на які посилається місцевий господарський суд, відмінні від обставин у даній справі, що виключає застосування до спірних відносин правових висновків, викладених в зазначених постановах;

- до факту, події застосовуються норма права, чинна на момент настання події чи факту. Однак, у разі застосування ч. 3 ст. 3 ГПК України щодо норми матеріального права, дія даної норми розповсюджується на відносини, що відбулись поза межами строку чинності норми закону, що прямо суперечить ст. 5 ЦК України.

2.2. Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.

В письмових поясненнях, які надійшли до апеляційного господарського суду 06.09.2021р., відповідач зазначає, що протягом періоду з 23.03.2017р. по 30.10.2018р. останній перебував у процедурі банкрутства, а з 31.10.2018р. по сьогоднішній день перебуває в процесі приватизації. В зв`язку з цим, з 23.03.2017р. по 30.10.2018р. на відповідача поширювалася дія Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а з 31.10.2018р. по 20.10.2019р. п. 4-3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Таким чином, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні законно та правомірно врахував норми вказаного Закону та його Прикінцевих положень.

Відповідач вважає розрахунок позивача частково вірним та зазначає, що він має включати лише період з початку набрання чинності нормами Кодексу України з процедур банкрутства та втратою чинності Прикінцевих положень Закону про банкрутство, а саме з 21.10.2019р. по 19.08.2020р., оскільки перший період з березня 2016р. по 23.03.2017р., є таким на який заборонено нарахування з огляду на приписи Прикінцевих положень Закону про банкрутство.

Заперечуючи проти доводів позивача про те, що правовідносини у справі, яка розглядається судом та правовідносини в справах № 904/4700/19 та №904/4699/19, на які послався суд першої інстанції у своєму рішенні є різними, відповідач вважає, що Верховний Суд в означених справах розкриває суттєві питання, а саме застосування Перехідних положень Закону про банкрутство та період на який поширюється дія даного акту. Той факт, що позивач звернувся до суду після закінчення дії Прикінцевих положень Закону про банкрутство, не надає йому права не враховувати приписи даного акту.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 28.05.2021р. (головуючий суддя - Вечірко І.О., судді - Білецька Л.М., Парусніков Ю.Б.) відкрито апеляційне провадження у справі. Розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 05.07.2021р.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.07.2021р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 16.08.2021р.

Розпорядженням керівника апарату суду від 16.08.2021р. у зв`язку з перебуванням у відпустці суддів Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б., призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у справі № 904/5803/20, за результатом якої визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач), судді Верхогляд Т.А., Коваль Л.А.

Розпорядженням керівника апарату суду від 16.08.2021р., у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Коваль Л.А., призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у справі № 904/5803/20, за результатом якої визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач), судді Верхогляд Т.А., Мороз В.Ф.

Судове засідання 16.08.2021р. за участю представника позивача відбулось в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

16.08.2021р. представник позивача надав пояснення в обґрунтування доводів апеляційної скарги, а представник відповідача наданими йому процесуальними правами не скористався та не забезпечив явку в судове засідання свого повноважного представника, хоча про день, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

16.08.2021р. в судовому засіданні оголошено перерву до 01.09.2021р.

Судове засідання 01.09.2021р. за участю представника позивача відбулось в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В засіданні суду 01.09.2021р. представники сторін надали пояснення по апеляційній скарзі, після чого в судовому засіданні оголошено перерву до 06.09.2021р.

В судовому засіданні 06.09.2021р. представник відповідача надав додаткові пояснення по апеляційній скарзі, а позивач наданими йому процесуальними правами не скористався та не забезпечив участь в судовому засіданні свого повноважного представника.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги, враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, дійшов висновку про можливість розгляду справи 06.09.2021р. за відсутності представника позивача.

06.09.2021р. в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.

21.12.2015р. між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та ДП "Криворізька теплоцентраль" (споживач) укладено договір постачання природного газу № 4007/16-ТЕ-5, відповідно до умов якого, постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016р. природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору (п. 1.1 договору).

Газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 2.1 договору постачальник передає споживачу з 01 січня 2016р. по 31 березня 2016р. (включно) газ обсягом до 96 723,0 тис. куб. м., в тому числі по місяцях (тис. куб. м.): січень - 37 091, лютий - 29 826, березень - 29 806.

Допускається відхилення місячного обсягу переданого газу у розмірі +/-5 % від підтвердженого постачальником планового обсягу газу без узгодження сторін (п. 2.1.3. договору).

За розрахункову одиницю переданого газу приймається один кубічний метр (куб. м.), приведений до стандартних умов (t) = 20 градусів Цельсія, тиск газу (Р) = 760 мм ртутного стовпчика) (101,325 кПа) (п. 2.3. договору).

Пунктом 4.1 договору встановлено, що кількість газу, яка продається споживачу, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу.

Згідно з п. 5.2. договору (з урахуванням додаткової угоди № 3 від 31.03.2016р., а. с. 28), ціна за 1000 куб. м. газу з 01 квітня 2016р. по 30 квітня 2016р. (включно) для підприємств, які приєднані до газорозподільних мереж, становить 1 770,74 грн., крім того податок на додану вартість - 20 %. Всього до сплати з ПДВ - 2 124,89 грн.

Відповідно до п. 6.1. договору оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

Сторони погодились, що при перерахуванні коштів в призначенні платежу посилання на номер договору є обов`язковим (п. 6.3. договору).

У разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються , що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості, незалежно від призначення платежу визначеного споживачем: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; 3) у третю чергу погашається основна сума боргу (п. 6.4. договору).

Звірка розрахунків та/або фактичного обсягу використання здійснюється сторонами на підставі відомостей про фактичну оплату вартості використаного газу споживачем та актів приймання-передачі газу протягом 10-ти днів з моменту письмової вимоги однієї із сторін, підписаної уповноваженою особою (п. 6.5. Договору).

В п. 8.2. договору сторони погодили, що у разі невиконання споживачем умов п. 6.1. цього договору постачальник має право не здійснювати поставку газу споживачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання споживачем п. 6.1. умов цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п. 10.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

На виконання умов договору позивач передав у власність відповідача, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 169 760 966,99 грн. (січень 2016р. на суму 72 079 324,05 грн., лютий 2016р. на суму 51 843 696,18 грн., березень 2016р. на суму 40 587 803,24 грн., квітень 2016р. на суму 5 250 143,52 грн.), що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі, які містяться в матеріалах справи (а. с. 31-34).

Як зазначає позивач, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за договором, оплату за переданий газ здійснив частково, на суму 94 413 621,10грн. У зв`язку з чим, станом на дату подання позову за ним рахується заборгованість в розмірі 75 347 345,89 грн.

Позивач посилаючись на приписи п.8.2. договору та ст.625 ЦК України також нарахував відповідачу:

· 3 % річних на загальну суму 4 013 035,86 грн.:

- 1 638 543,63 грн. за зобов`язаннями у лютому 2016р. на суму боргу 51 843 696,18 грн. за періоди з 15.03.2016р. по 22.03.2017р., з 21.10.2019р. по 19.08.2020р.;

- 2 113 956,37 грн. за зобов`язаннями у березні 2016р. на суму боргу 40 587 803,24 грн. за періоди з 26.04.2016р. по 22.03.2017р.. з 21.10.2019р. по 19.08.2020р.;

- 260 535,86 грн. за зобов`язаннями у квітні 2016р. на суму боргу 5 250 143,52 грн. за періоди з 26.05.2016р. по 22.03.2017р., з 21.10.2019р. по 19.08.2020р.;

· пеню на загальну суму 12 915 217,27 грн.:

- 5 364 099,25грн. за зобов`язаннями у лютому 2016р. за період з 15.03.2016р. по 14.09.2016р.;

- 6 720 275,63 грн. за зобов`язаннями за березень 2016р. за період з 26.04.2016р. по 25.10.2016р.;

- 830 42,39 грн. за зобов`язаннями за квітень 2016р. за період з 26.05.2016р. по 25.11.2016р.;

· інфляційні втрати на загальну суму 9 147 858,01 грн.:

- 4 280 115,20 грн. за зобов`язаннями у лютому 2016р. (вартість спожитого об`єму природного газу - 51 843 696,18 грн.) за періоди з 01.04.2016р. по 28.02.2017р., з 01.11.2019р. по 31.07.2020р.;

- 4 315 343,81 грн. за зобов`язаннями у березні 2016р. (вартість спожитого об`єму природного газу - 40 587 803,24 грн.) за періоди з 01.05.2016р. по 28.02.2017р., з 01.11.2019р. по 31.07.2020р.;

- 552 399,00 грн. за зобов`язаннями у квітні 2016р. (вартість спожитого об`єму природного газу - 5 250 143,52 грн.) за періоди з 01.06.2016р. по 28.02.2017р., з 01.11.2019р. по 31.07.2020р.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в частині стягнення заборгованості на суму 75 347 345,89 грн., інфляційних втрат на суму 978 488,79 грн. (за період з 21.10.2019р. по 31.07.2020р.), 3 % річних на суму 1 884 901,92 грн. (за період з 21.10.2019р. по 20.08.2020р.) та відмовив у стягненні 23 212 720,43 грн., з яких 8 169 369,22 грн. - інфляційні втрати (за період з 01.04.2016р. по 28.02.2017р.), 2 128 133,94 грн. - 3 % річних (за період з 15.03.2016р. по 22.03.2017р.), 12 915 217,27 грн. - пеня (за період з 15.03.2016р. по 25.11.2016р.).

3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне.

Частиною 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договором визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Положеннями ст. 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. ст. 509, 526 ЦК України, ст. ст. 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Матеріалами справи підтверджується факт укладення сторонами договору постачання природного газу та передачі у власність відповідача природного газу на загальну суму 169 760 966,99 грн. На дату подання позову відповідачем здійснено частково оплату на суму 94 413 621,10 грн., отже заборгованість відповідача складає 75 347 345,89 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на час розгляду справи у місцевому господарському суді докази сплати заборгованості у повному обсязі представниками сторін не подано. Перевіривши розрахунок наданий позивачем, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за поставлений природний газ у розмірі 75 347 345, 89 грн. підлягають задоволенню. Крім того, суд першої інстанції задовольнив вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат на суму 978 488,79 грн. (за період з 21.10.2019р. по 31.07.2020р.), 3 % річних на суму 1 884 901,92 грн. (за період з 21.10.2019р. по 20.08.2020р.).

В цій частині рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2021р. не оскаржується.

Предметом апеляційного розгляду є рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 23 212 720,43 грн., з яких 8 169 369,22 грн. - інфляційні втрати (за період з 01.04.2016р. по 28.02.2017р.), 2 128 133,94 грн. - 3 % річних (за період з 15.03.2016р. по 22.03.2017р.), 12 915 217,27 грн. - пеня (за період з 15.03.2016р. по 25.11.2016р.).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у вказаній частині, місцевий господарський суд послався на ту обставину, що відповідач в період з 23.03.2017р. по 30.10.2018р. перебував у процедурі банкрутства, а нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" було передбачено, що після припинення провадження у справі про банкрутство боржників, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, зупиняється перебіг позовної давності, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Матеріали справи свідчать, що в п. 8.2. договору сторони погодили, що у разі невиконання споживачем умов п. 6.1. умов цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу укладеного договору та закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати. У свою чергу, у кредитора згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Така правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020р. у справі № 905/21/19.

Водночас системний аналіз норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" дає підстави для висновку, що з моменту порушення (відкриття) щодо боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі суддів Судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 02.12.2019р. у справі № 5006/5/39б/2012.

Судом встановлено, що відносно відповідача - АТ "Криворізька теплоцентраль" здійснювалось провадження у справі про банкрутство № 904/128/17, порушене ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2017р. із введенням мораторію на задоволення вимог кредиторів, дія якого припинилася з дня закриття місцевим судом ухвалою 30.10.2018р. провадження у цій справі про банкрутство.

Відтак, поряд із загальними нормами ЦК України, що визначають відповідальність за порушення грошового зобов`язання, при розгляді спору у даній справі № 904/5803/20 за позовом АТ "НАК "Нафтогаз України" до АТ "Криворізька теплоцентраль" про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення оплати боргу підлягають застосуванню норми законодавства про банкрутство.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач заперечував факт застосування до нього позивачем відповідальності за прострочення сплати боргу у вигляді пені, 3 % річних та інфляційних втрат за період з березня 2016р. (початок періоду нарахування спірних платежів позивачем) по 23.03.2017р. (дата порушення щодо відповідача справи про банкрутство) з посиланням на обставини віднесення його, як господарського товариства 99,9864 % акцій якого належать державі, до переліку об`єктів великої приватизації державної власності, що підлягають приватизації у 2018р., згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 358-р від 10.05.2018р. та продовження строків приватизації відповідно до розпорядження Уряду № 36-р від 16.01.2019р.

За твердженням відповідача, зазначені обставини зумовлюють застосування до спірних правовідносин положень п. 4-3 Розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції Закону України № 2269-VІІІ від 18.01.2018р., яким встановлено заборону на застосування після припинення провадження у справі про банкрутство боржників, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, неустойки, індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання та 3 % річних від простроченої суми.

Разом з тим, позивач заперечував щодо такого правозастосування та зауважив, що 21.10.2019р. вступив у дію КУзПБ, відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень якого з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з наступними змінами. Позивач доводив необхідність застосування судами при вирішенні спору у даній справі саме положень КУзПБ, яким не передбачено обмежень щодо нарахування пені, інфляційних втрат та 3 % річних відповідачу, як господарському товариству, що перебуває у процесі приватизації.

Перевіряючи правильність застосування місцевим господарським судом до спірних правовідносин положень п. 4-3 Розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції Закону України № 2269-VІІІ від 18.01.2018р., колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.

За змістом ч. 1 ст. 58 Конституції України вбачається, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У п. 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999р. № 1-рп/99 (справа про зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений в ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Статтею 5 ЦК України "Дія актів цивільного законодавства у часі" визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, за загальним правилом, норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою (пряма дія норми у часі). Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце (висновок Верховного Суду України у постанові від 02.12.2015р. у справі № 3-1085гс15).

Принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів закріплено у ч. 1 ст. 58 Конституції України і суть такого принципу полягає у тому, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому номративно-правовому акту зворотної сили, передбачено ч. 1 ст. 58 Конституції України, а саме - коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (п. 4 рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001р. № 3-рп/2001 (справа про податки)).

Заборона зворотної дії в часі нормативно-правових актів є однією із важливих складових принципу правової визначеності як складової права на справедливий суд, що гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасницею якої є держава Україна.

Водночас, Конституційний Суд України дійшов висновку, що конституційний принцип про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб, проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (абз. 4 п. 3 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999р. № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)).

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що 21.10.2019р. введено в дію КУзПБ, який в силу п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, поширює дію на подальший розгляд справ про банкрутство незалежно від дати порушення (відкриття) провадження у таких справах, за винятком справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації.

З дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Таким чином, перехід від регулювання, передбаченого Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", до регулювання згідно з КУзПБ, здійснюється негайно (безпосередня дія як спосіб дії в часі нормативно-правових актів) шляхом здійснення подальшого розгляду справ про банкрутство відповідно до положень цього Кодексу.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.11.2019р. у справі № 924/159/14, від 11.08.2020р. у справі № 904/3457/19 та від 27.08.2020р. у справі № 904/4928/17.

Водночас, під час розгляду господарських спорів судам необхідно враховувати положення ч. 2 ст. 11 ГПК України, якою встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

АТ "НАК "Натогаз України" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовними вимогами до АТ "Криворізька теплоцентраль"20.10.2020р. та визначило предметом позову стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості відповідача, у тому числі за період з березня 2016р. по 22.03.2017р.

Судом встановлено, що з 23.03.2017р. щодо АТ "Криворізька теплоцентраль" здійснювалось провадження у справі про банкрутство № 904/128/17, яке було закрито ухвалою суду від 30.10.2018р. за клопотанням Фонду державного майна України у зв`язку із прийняттям щодо боржника рішення про приватизацію.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 36-р від 16.01.2019р. "Про затвердження переліку об`єктів великої приватизації державної власності", продовжено приватизацію АТ "Криворізька теплоцентраль" у 2019р. та у наступний період.

Відтак, відповідач у справі № 904/5803/20 перебував у процедурі приватизації за рішенням Фонду державного майна України як підприємство енергетичної галузі, 99,9864 % акцій якого належить державі, що зумовлювало обов`язок суду при вирішенні спору враховувати наявність правових норм, що визначали правовий статус відповідача та впливали на регулювання відповідних правовідносин.

Відповідно до п. 4-3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" провадження у справах про банкрутство боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, підлягає припиненню, крім тих, що ліквідуються за рішенням власника. Після припинення провадження у справі про банкрутство забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, зупиняється перебіг позовної давності, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Отже, зазначеною нормою права було встановлено винятки щодо можливості нарахування пені, інфляційних та річних в порядку ст. 625 ЦК України стосовно окремих суб`єктів господарювання - державних підприємств та/або господарських товариств, більше ніж 50 % акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію та припинено провадження у справі про банкрутство внаслідок прийняття рішення компетентного органу про приватизацію. Законодавцем фактично було введено на час приватизації такі заборони та обмеження, які існували на час дії мораторію у процедурі банкрутства такого боржника.

Колегія суддів апеляційного господарського суду враховує, що зазначена норма Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" діяла на час закриття провадження у справі про банкрутство АТ "Криворізька теплоцентраль" та протягом майже одного року після цього до набуття чинності нормами КУзПБ.

Позовні вимоги про стягнення пені, інфляційних та 3 % річних, нараховані позивачем за період з березня 2016р. по 22.03.2017р., тобто стосуються того періоду, який передував відкриттю провадження у справі про банкрутство.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кредитори з вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство є конкурсними кредиторами та зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви в порядку, визначеному ст. 23 цього Закону.

Вимоги АТ "НАК "Нафтогаз України" до АТ "Криворізька теплоцентраль" за договором про постачання природного газу від 21.12.2015р. виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство, тобто у справі про банкрутство відносяться до конкурсних вимог кредиторів.

Разом із тим, наслідком закриття провадження у справі про банкрутство стала неможливість застосувати до боржника неустойку, інфляційні та 3 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання та штрафних санкцій за неналежне виконання зобов`язань із задоволення усіх вимог, які існували на час закриття провадження у справі.

Таким чином, після закриття провадження у справі в правовому регулюванні правовідносин боржника (відповідача у даній справі) з іншими особами, у тому числі з позивачем, відбулись зміни, які зобов`язували боржника провести розрахунки по основній сумі боргу та звільняли його від обов`язку сплатити штрафні санкції, інфляційні та річні за прострочення виконання зобов`язання. Учасники таких правовідносин мали усвідомлювати юридичні наслідки своєї поведінки, а саме що до боржника в подальшому не можуть бути застосовані штрафні санкції, інфляційні та річні як за зобов`язаннями, які виникли в період до відкриття провадження у справі про банкрутство, так і протягом усього періоду дії відповідної норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідний правовий підхід ґрунтується на врахуванні дії принципу правової визначеності, як складової права на справедливий суд, оскільки стягнення з відповідача сум інфляційних втрат, річних та пені за період, що передував відкриттю провадження у справі про банкрутство після гарантування законодавцем не нарахування та фактично звільнення від сплати цих сум не узгоджується із необхідністю забезпечити передбачуваність застосування правових норм.

Відсутність у КУзПБ, чинному з 21.10.2019р., положень щодо заборони нарахування пені, інфляційних втрат та річних по зобов`язаннях такого суб`єкта господарювання не виключає правильності застосування приписів даної норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", яка є наслідком припинення (закриття) провадження у справі з підстав приватизації боржника та була чинною на час закриття провадження у справі про банкрутство АТ "Криворізька теплоцентраль" до набуття чинності нормами КУзПБ.

З огляду на встановлену судом обставину закриття 30.10.2018р. провадження у справі про банкрутство № 904/128/17 щодо відповідача у зв`язку з прийняттям рішення про приватизацію відповідно до п. 4-3 Розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із правильністю застосування місцевим господарським судом до правовідносин між сторонами спору, які виникли в зв`язку із порушенням умов договору постачання природного газу від 21.12.2015р., приписів п. 4-3 Розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на предмет відмови у задоволенні позову в частині стягнення спірних сум пені, інфляційних втрат та річних за період з березня 2016р. по 22.03.2017р.

Верховний Суд в постанові від 10.09.2020р. у справі № 904/4700/19 звернув увагу, що передбачене п. 4-3 Розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції Закону України № 2269-VІІІ від 18.01.2018р., законодавче обмеження права кредитора на нарахування боржнику інфляційних втрат та 3 % річних на прострочену суму боргу за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України, узгоджується з ч. 1 ст. 13 ЦК України щодо меж здійснення особою цивільних прав відповідно до договору або актів цивільного законодавства, до яких абз. 2 ч. 2 ст. 4 цього Кодексу віднесено закони України.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення місцевого господарського суду.

3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Звертаючись із апеляційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення місцевого господарського суду у даній справі в оскаржуваній частині має бути залишено без змін.

3.5. Розподіл судових витрат.

Судові витрати за подання апеляційної скарги на підставі ст. ст. 129, 282 ГПК України у зв`язку з відмовою в її задоволенні покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 275-282 ГПК України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2021р. у справі № 904/5803/20 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 23 212 720,43 грн., з яких 8 169 369,22 грн. - інфляційні втрати (за період з 01.04.2016р. по 28.02.2017р.), 2 128 133,94 грн. - 3 % річних (за період з 15.03.2016р. по 22.03.2017р.), 12 915 217,27 грн. - пеня (за період з 15.03.2016р. по 25.11.2016р.) - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено - 13.09.2021р.

Головуючий суддя І.О. Вечірко

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя В.Ф. Мороз