ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"20" серпня 2021 р. м. Ужгород Справа № 907/169/21

Суддя Господарського суду Закарпатської області Ремецькі О.Ф.,

За участю помічника судді Руснак В.М. (за дорученням судді),

розглянувши позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю ОПАЛ-04М, с. Зняцьово Мукачівського району до Берегівської міської ради та до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про стягнення солідарно збитків у сумі 1 702 540,00 грн.

За участю представників:

від позивача - Мурін Олександр Степанович, адвокат, ордер серія ЗР № 76988 від16 березня 2021 року

від відповідача 1 - не з`явився

від відповідача 2 - не з`явився

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Господарського суду Закарпатської області із позовом до відповідачів про стягнення збитків у сумі 1 702 540,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано з посиланням на статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 25.03.2021 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.04.2021.

Ухвалою суду від 15 .04.2021 відкладено підготовче засідання на 29.04.2021 року.

Ухвалою суду від 29.04.2021 відкладено підготовче засідання на 13.05.2021 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 13.05.2021 року відкладено підготовче засідання на 01 червня 2021 року.

Представником позивача подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, клопотання про проведення судового засідання без участі представника позивача та клопотання про залучення співвідповідача.

Ухвалою суду від 01.06.2021 року задоволено заяву товариства з обмеженою відповідальністю ОПАЛ-04М, с. Зняцьово Мукачівського району про залучення співвідповідача, продовжено строк підготовчого провадження у справі № 907/169/21 на тридцять днів, та відкладено підготовче засідання на 24.06.2021 року.

Ухвалою суду від 24.06.2021 року відкладено підготовче засідання на 14.07.2021

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 14.07.2021 було закрито підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 20.08.2021.

Позивач заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, посилаючись на їх обґрунтованість наявними у справі матеріалами. Вказує на те, що Постановою Верховного суду України у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.09.2019 року в справі №297/44/15-ц, ухвалено рішення, яким витребувано у власність територіальної громади міста Берегово із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Опал-04М» земельну ділянку площею 0,2926 га з кадастровим номером :01:016:0064, яка знаходиться за адресою: вул. Потушняка, м.Берегове, Закарпатської області. 05.12.2007 року ТОВ «Опал-04М» придбало зазначену земельну ділянку у фізичної особи, яка в свою чергу також придбала відповідну ділянку (у трьох частинах) у інших громадян України. Цим трьом громадянам земельні ділянки, які в результаті в своїй сукупності склали спірний об`єкт, безоплатно передала Берегівська міська рада Закарпатської області.

Позивач зауважує, що вказаним судовим рішенням встановлено, зокрема, що підставою для задоволення позову прокуратури стали неправомірні дії службових осіб Відповідача - 1 та Відповідача - 2, в процесі безоплатної передачі громадянам земельної ділянки, яку в подальшому добросовісно придбав заявник.

За доводами позивача нанесена позивачу шкода, яка виникла у результаті витребування земельної ділянки перебуває у прямому причинному зв`язку з діями працівників відповідачів. З огляду на що, у відповідності до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України наявні підстави для стягнення шкоди завданої позивачу.

Відповідач - 1 Берегівська міська рада проти позовних вимог заперечив з підстав, наведених у поданому суду письмовому відзиві та запереченні.

В обґрунтування заперечень, вказує на те, що згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Берегівський міський відділ земельних ресурсів () був у підпорядкуванні Закарпатського обласного головного управління земельних ресурсів і не був структурним підрозділом Берегівської міської ради. У зв`язку з цим вважає, що Берегівська міська рада не є належним відповідачем по даній справі.

Крім того представник відповідача 1 зазначає, що згідно постанови, рішення на підставі якого громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 передано незаконно у власність земельні ділянки площами 0,0954 га, 0977 га, 0995 га по вул. Потушняка у м. Берегово Закарпатської області Берегівською міською радою Закарпатської області не приймалося, з огляду на, що відсутня підстава для відшкодування шкоди у розумінні ст. 1173 ЦК України.

Разом з тим, відповідач 1 звертає увагу на те, що згідно листа Берегівського РВП від 30.03.2021 року №2175/106/27-2021 станом на 30.03.2021р. в кримінальному провадженні №0000015 жодній особі не повідомлено про підозру, обвинувальний акт до суду не скеровано, досудове розслідування в провадженні триває. У зв`язку з чим, Позивачем не доведено факту спричинення збитків саме з вини Відповідача.

Звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки за кадастровим номером :01:016:0064 від 29 грудня 2020 року згідно якого ринкова вартість об`єкта оцінки становить 1 702 540,00 грн. відповідач 1 вважає неналежним доказом, таким, що виконаний в порушення вимог розділу 3 «Порядок проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок», який затверджений Наказом Державним комітетом України по земельних ресурсах від 09.01.2003 №2.

У відповіді на відзив позивач зокрема зазначає, що 17.10.2007 року Відділ містобудування та архітектури Берегівської міської ради видав відповідні висновки №327, №328, якими погодив передачу громадянам відповідної земельної ділянки, яку в подальшому придбав позивач. За доводами позивача, саме цей відділ і є структурним підрозділом відповідача, неправомірні дії якого нерозривно пов`язані з втратою позивачем свого майна.

Відповідач -2 Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області у поданих суду відзиві на позовну заяву, та додаткових поясненнях по суті справи, проти задоволення позову заперечує в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції, зазначає, зокрема про те, що відповідно до правил доказування позивач, подавши позовну заяву до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, як до співвідовідача повинен довести зазначені обставини, надавши суду докази які підтверджують правонаступництво Головного управління за Берегівським міським відділом земельних ресурсів. На думку представника відповідача 2 позивачем по справі не надано жодних відомостей та доказів факту настання правонаступництва у правовідносинах, щодо яких заявлено позовні вимоги щодо такої сторони (передавальні акти, в яких має бути чітко зазначено про суть та обсяг прав і обов`язків, що передаються).

З посиланням на висновок про застосування норм права, який викладений в постанові Верховного Суду від 23.05.2019 у справі № 910/5098/18 відповідач 2 відмітив, що покладення обов`язку боржника на третю особу є можливим лише за волею такої особи або в результаті універсального правонаступництва переходу прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 20.08.2021 року, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

05.12.2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Опал-04М» (далі Позивач) за договором купівлі продажу (далі Договір) придбало у фізичної особи, ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,2926 га з кадастровим номером :01:016:0064, яка в свою чергу придбала відповідну ділянку (у трьох частинах) у фізичних осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

За умовами п.2 Договору, продаж земельної ділянки вчинено за ціною 59 515, 00 грн. Ця сума повністю сплачена представником покупця готівкою і отримана продавцем особисто до підписання цього договору. На час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків.

Пунктом 3 Договору зокрема визначено, що вартість земельної ділянки становить 174 301, 82 грн., відповідно до витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, виданого відділом земельних ресурсів міста Берегово 20 листопада 2007 року.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2017 року уточнений позов прокурора задоволено. Визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на ім`я: ОСОБА_1 - за кадастровим номером :01:016:0063 по АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 - за кадастровим номером :01:01 6:0061 по АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 - за кадастровим номером :01:01 6:0062 по АДРЕСА_1 ; ОСОБА_4 - за кадастровим номером :01:016:0064 по АДРЕСА_1 , який оформлений на підставі державних актів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; витребувано земельну ділянку площею 0,2926 га з кадастровим номером :01:016:0064 по АДРЕСА_1 від ТОВ «Опал-04М». Вирішено питання судових витрат.

Постановою Верховного суду України у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.09.2019 року в справі №297/44/15-ц, касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Опал-04М» задоволено частково. Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 30 липня 2018 року скасовано, та ухвалено нове рішення. За яким Позов Берегівського міжрайонного прокурора до Берегівської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у 3акарпатській області, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Опал 04М» про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, скасування їх державної реєстрації та визнання недійсним договору купівлі продажу задоволено частково. Витребувано у власність територіальної громади міста Берегово із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Опал-04М» земельну ділянку площею 0,2926 га з кадастровим номером :01:016:0064, яка знаходиться за адресою: вул. Потушняка, м. Берегово Берегівського району Закарпатської області. У задоволенні решти позовних вимог Берегівського міжрайонного прокурора відмовлено.

У постанові Верховного суду України у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.09.2019 року в справі №297/44/15-ц поміж-іншим зазначено, що: «…Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що земельна ділянка вибула з володіння власника - громади м. Берегове поза її волею, а ТОВ «Опал-04М» є добросовісним набувачем, що набуло спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу. Повернення у власність громади м. Берегове незаконно відчуженої земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів громади. Отже, Верховний Суд вважає, що витребування земельної ділянки у ТОВ «Опал-04М» не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном, таким чином суди попередніх інстанції дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення таких позовних вимог прокурора.».

Вилучення за рішенням суду придбаного майна спонукало позивача звернутися до господарського суду на підставі положень ст.ст.1173, 1174 Цивільного кодексу України з вимогою про стягнення з відповідачів-1,2 солідарно грошових коштів у розмірі 1 702 540,00 грн відшкодування майнової шкоди.

Позивач вважає, що внаслідок витребування майна йому спричинено шкоду на загальну суму 1 702 540,00 грн.

Розмір шкоди від втрати майна позивачем визначено на дату подання позову у даній справі згідно проведених оцінок майна суб`єктом оціночної діяльності (Звіт про оцінку майна від 29.12.2020, складені ТОВ «ЛОКІ ПЛЮС» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №565/20 від 25 червня 2020 року, оцінювач Береза О.Л. (кваліфікаційне свідоцтво МК №00983 від 29 вересня 2018 року).

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення збитків, позивач стверджує, що завдані йому збитки мають бути стягнуті солідарно з відповідачів-1,2. З відповідача 1 у зв`язку з тим, що 17.10.2007 року Відділ містобудування та архітектури Берегівської міської ради видав відповідні висновки (№327 та №328), яким погодив передачу громадянам відповідної земельної ділянки, яку в подальшому придбав позивач; З відповідача 2 у зв`язку з сприянням своїми незаконними діями службовими особами Берегівського міського відділу земельних ресурсів передачі громадянам відповідної земельної ділянки, яку в подальшому придбав позивач.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Приписами статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України визначено форму та зміст позовної заяви та передбачено, що позовна заява - процесуальний документ, за допомогою якого реалізується право на звернення до господарського суду. Подання позовної заяви є формою реалізації права на позов.

Реалізуючи встановлене статтею 55 Конституції України та статтею 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, яка відображена у постанові від 03.09.2019 у справі № 917/1258/18.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17).

Предметом спору в даній справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення збитків у розмірі 1 702 540,00 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення збитків, позивач стверджує, що завдані йому збитки мають бути стягнуті солідарно з відповідачів-1,2. З відповідача 1 у зв`язку з тим, що 17.10.2007 року Відділ містобудування та архітектури Берегівської міської ради видав відповідні висновки (№327 та №328), яким погодив передачу громадянам відповідної земельної ділянки, яку в подальшому придбав позивач; З відповідача 2 у зв`язку з сприянням своїми незаконними діями службовими особами Берегівського міського відділу земельних ресурсів передачі громадянам відповідної земельної ділянки, яку в подальшому придбав позивач.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Правовідносини щодо відшкодування шкоди врегульовані, зокрема положеннями глави 82 «Відшкодування шкоди» Розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» Книги п`ятої «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Норми статей 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, згідно приписів ст. 56 Конституції України та ст.ст. 1173, 1174 ЦК України потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) розміру шкоди; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою.

Так, спеціальна правова конструкція статей 1173, 1174 ЦК України, на відміну від загальних елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для наявності підстав для стягнення шкоди, виключає такий елемент як наявність вини.

За умовами даного делікту відповідальність органу державної влади настає у випадку незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкода), причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою. За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

У вирішенні спору про відшкодування шкоди в порядку статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України необхідно враховувати, що саме протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) відповідного органу чи його посадової особи є причиною завданої шкоди. Отже, між діями чи бездіяльністю та шкодою має бути прямий причинний зв`язок. За його наявності збитки підлягають відшкодуванню.

Обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 297/44/15-ц, відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України є преюдиціальними при вирішення цього спору, та підтверджують, що земельна ділянка яка витребувана у позивача вибула з володіння власника - громади м. Берегове поза її волею, а ТОВ «Опал-04М» є добросовісним набувачем, що набуло спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджено наявність обставини які зумовили витребування майна у добросовісного набувача.

Проте, суд не погоджується з твердженнями позивача стосовно того, що збитки були завдані йому внаслідок незаконних, дій відповідачів-1,2, оскільки дії службових осіб Відповідача - 1 та Відповідача - 2, в процесі безоплатної передачі земельної ділянки, яку придбав позивач безпосередньо не завдали жодних збитків ТОВ «Опал-04М». Ці збитки були завдані позивачу саме внаслідок вилучення у нього за рішенням суду спірної земельної ділянки на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу майна. А відтак, посилання позивача в обґрунтування своїх позовних вимог на приписи ст.ст. 1173, 1174 ЦК України є безпідставними та відхиляються судом.

Згідно зі ст. 660 ЦК України якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу товару, пред`явить до покупця позов про витребування товару, покупець повинен повідомити про це продавця та подати клопотання про залучення його до участі у справі (частина 1). Продавець повинен вступити у справу на стороні покупця. Якщо покупець не повідомив продавця про пред`явлення третьою особою позову про витребування товару та не подав клопотання про залучення продавця до участі у справі, продавець не відповідає перед покупцем, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця (частина 2). Якщо продавець був залучений до участі у справі, але ухилився від участі в її розгляді, він не має права доводити неправильність ведення справи покупцем (частина 3).

Частина 1 ст. 661 ЦК України встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Виходячи зі змісту норми ст. 661 ЦК України обов`язок продавця відшкодувати покупцеві збитки виникає за умови існування в сукупності наступних юридичних фактів: 1) існування підстав для вилучення речі, що є предметом договору купівлі-продажу, до моменту укладення такого договору; 2) вилучення в покупця предмета договору купівлі-продажу за рішенням суду; 3) покупець не знав і не міг знати про наявність підстав для вилучення речі, які виникли до укладення договору.

Тому підставою для відшкодування збитків за ст. 661 ЦК України є виключно об`єктивні обставини, вичерпний перелік яких наведений у ч. 1 цієї статті, із сукупною наявністю яких закон пов`язує обов`язок продавця здійснити відшкодування покупцеві завданих збитків.

При цьому ст. 661 ЦК України слід розглядати в сукупності із ст. 660 ЦК України, яка знімає з продавця тягар відповідальності у разі, якщо продавець не брав участі в судовому процесі (щодо витребування майна з чужого незаконного володіння) та доведе, що взявши участь, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця.

Враховуючи наведене, існування обставин, визначених ч. 2 ст. 660, ч. 1 ст. 661 ЦК України, є імперативною підставою для відшкодування покупцеві завданих йому внаслідок вилучення майна збитків і таке відшкодування має бути здійснене саме продавцем.

Відповідальність продавця згідно зі ст. 661 ЦК України є імперативною нормою при наявності перерахованих вище об`єктивних обставин та не потребує доведення складу цивільного правопорушення, оскільки продавець залучається до розгляду справи про витребування майна і якщо не відверне витребування майна, тоді повинен відповідати за завдані збитки. Тому спеціальна норма (ст. 661 ЦК України) має переважне застосування перед нормою загальною (ст. 614 ЦК України).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, N 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 вказано, що "Велика Палата Верховного Суду зауважує, що кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 93), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 125.6.3))".

З огляду на наведене суд вважає за необхідне зазначити, що покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

З огляду на наведене суд приходять до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, що входять в предмет доказування по даній справі.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю ОПАЛ-04М, с. Зняцьово Мукачівського району до Берегівської міської ради та до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про стягнення солідарно збитків у сумі 1 702 540,00 грн. задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 195, ч. 1 ст. 202, ст.ст.231, 232, 233, 237, 238, 239, 240, ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено: 09.09.2021

Суддя О. Ф. Ремецькі