ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2021 р. Справа№ 910/20403/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційних скарг Керівника Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону та Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2021

у справі №910/20403/20 (суддя Данилова М.В.)

за позовом Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Акціонерного товариства «РВС Банк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Боюр-Постач»

про стягнення грошових коштів,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Військовий прокурор Київського гарнізону (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі також - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «РВС Банк», яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство «РВС Банк» (далі - АТ «РВС Банк», банк, відповідач) про стягнення суми банківської гарантії у розмірі 335 250,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Боюр-Постач» (далі - ТОВ «Боюр-Постач», третя особа) порушило взяті на себе зобов`язання за укладеним між останнім та Міністерством оборони України договором про поставку товарів для державних потреб (за кошти Державного бюджету України) № 286/2/18/15 від 10.04.2018 (далі - договір поставки), виконання умов якого було забезпечено виданою відповідачем банківською гарантією № 1709-18Г від 03.04.2018 (далі - банківська гарантія) на суму 335 250,00 грн, внаслідок чого наявні підстави для виплати позивачеві, як бенефіціару, вказаної суми.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.2021 у справі №910/20403/20 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що письмова вимога позивача підписана директором Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України Гулєвичем В.В., який не має права підписувати вимоги щодо стягнення забезпечення виконання договорів, що укладені до бюджетних асигнувань на 2018 рік, крім того, вимога скріплена печаткою департаменту, що суперечить вимогам чинного законодавства; бенефіціаром безпідставно відмовлено принципалу у продовженні строку на виконання зобов`язань за договором, оскільки під час його виконання виникли істотні зміни обставин, які відповідно до п.п. 8.5.-8.6. договору та згідно з п. 4. ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» є підставою для продовження строку виконання зобов`язань по поставці товару, на підставі отриманого Висновку Чернігівської регіональної Торгово-промислової палати № ЧК-262 від 17.04.2018.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Керівник Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (далі також - прокурор) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема, неправильним застосуванням ст. ст. 530, 560, 563, 565, 568 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 200 Господарського кодексу України (далі - ГК України), Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639 (далі - Положення), та незастосуванням до спірних правовідносин Уніфікованих правил для гарантій за вимогою в редакції 1992 року (публікація Міжнародної торгової палати № 458), у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор наголошував на тому, що обов`язок гаранта - АТ «РВС Банк» сплатити кредиторові - Міністерству оборони України, грошову суму відповідно до умов гарантії настав у зв`язку з порушенням боржником - ТОВ «Боюр-Постач» зобов`язання за договором поставки, забезпеченого гарантією, та направленням Міністерством оборони України до АТ «РВС Банк» письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами, проте останній безпідставно відхилив таку вимогу позивача; директор Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України мав повноваження на підписання вимоги, оскільки такі повноваження були делеговано йому Міністерством оборони України на підставі довіреності; судом безпідставно не враховано те, що рішенням Господарського суду Київської області від 11.07.2019 у справі №911/1075/19, яке набрало законної сили, встановлено обставини щодо неналежного виконання ТОВ «Боюр-Постач» своїх зобов`язань за договором №286/18/15 від 10.04.2018 у частині своєчасної поставки товару.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Керівника Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2021 у справі №910/20403/20, розгляд апеляційної скарги призначено на 01.09.2021, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Водночас Міністерство оборони України, не погоджуючись із рішенням суду, також звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про те, що вимога щодо сплати грошового забезпечення в розмірі суми банківської гарантії підписана неуповноваженою особою; суд в оскаржуваному рішенні фактично ставить під сумнів приписи ст. 246 ЦК України, а також діяльність (повноваження) всіх посадових осіб Міністерства оборони України, яким видано довіреності Міністром оборони України чи особи, яка тимчасово виконує його обов`язки; дійшовши висновку про те, що бенефіціаром безпідставно відмовлено принципалу у продовженні строку на виконання зобов`язань за договором поставки, оскільки під час його виконання виникли істотні зміни обставин, які є підставою для продовження строку виконання зобов`язань по поставці товару, суд вийшов за межі позовних вимог з огляду на те, що господарським судом у справі №911/1075/19 встановлено факт порушення договірних зобов`язань третьою особою.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2021 у справі №910/20403/20, спільний розгляд апеляційних скарг призначено на 01.09.2021, учасникам справи встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу Міністерства оборони України.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційні скарги, в якому просив залишити їх без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційних скарг, відповідач наголошував на тому, що правовою підставою для здійснення виплати грошових коштів за гарантією є належним чином оформлена вимога бенефіціара, проте, у даному випадку має місце неналежне оформлення вимоги з доданими до неї документами, а саме, відсутність документа, який посвідчує підпис посадової особи бенефіціара; вимога від 22.01.2019 не відповідає умовам гарантії, оскільки у підписанта відсутні повноваження у зв`язку із закінченням строку дії довіреності (31.12.2018), а відтак, відсутні правові підстави для здійснення виплати; бенефіціаром безпідставно відмовлено принципалу у продовженні строку на виконання зобов`язань за договором; враховуючи, що гарантією не передбачено обов`язку гаранта здійснити виплату па користь бенефіціара у випадку виконання принципалом умов договору в повному обсязі, але з простроченням, а також з огляду на те, що порушення сталося внаслідок дій бенефіціара та жодних претензій щодо якості, кількості товару останній до принципала не висував, зважаючи на зміст вимоги, у банка відсутні правові підстави для сплати за гарантією.

04.08.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій останній вказував на те, що довіреності № 220/476/д від 22.12.2017, №220/499/д від 23.11.2018 та № 220/569/д від 17.12.2018 видані Міністерством оборони України, в особі Міністра оборони України Полторака С.Т., який, діючи відповідно до вимог нормативних актів уповноважив директора Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України Гулєвича В.В. на підписання вимоги №286/6/475 від 22.01.2019, повністю відповідають положенням ЦК України, ГК України та Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»; рішення Господарського суду Київської області від 11.07.2019 у справі №911/1075/19, яке набрало законної сили у встановленому порядку та яким встановлено факт неналежного виконання ТОВ «Боюр-Постач» своїх зобов`язань за договором поставки в частині своєчасної поставки товару, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення не можуть йому суперечити.

27.07.2021 та 01.09.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заяви про долучення доказів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.09.2021 у розгляді справи оголошено перерву на 08.09.2021.

У судове засідання 08.09.2021 третя особа повторно не з`явилась, своїх уповноважених представників не направила, про місце, день та час розгляду даної справи повідомлялась належним чином.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи, явка якого у судове засідання обов`язковою не визнавалась, заслухавши думку представників учасників справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги без його участі.

У судовому засіданні представник позивача та прокурор вимоги поданих ними апеляційних скарг підтримали, просили їх задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти вимог апеляційних скарг заперечив, вказуючи на їх необґрунтованість та відсутність підстав для скасування законного та вмотивованого рішення суду першої інстанції.

08.09.2021 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційних скарг, вислухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 10.04.2018 за результатами процедури закупівлі між Міністерством оборони України (у тексті договору - замовник) та ТОВ «Боюр-Постач» (у тексті договору - постачальник) було укладено договір № 286/2/18/15 про поставку товарів для державних потреб (за кошти Державного бюджету України) (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язується у 2018 році поставити замовнику кухонне приладдя, товари для дому та господарства і приладдя для закладів громадського харчування (3922) (одноразовий посуд), а саме: лот 3 столові прибори і тарілки одноразового використання (39222110-8) (ложки столові одноразові пластикові) (товар), зазначений у специфікації, а замовник - забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості та у строки, встановлені цим договором.

Пунктом 1.2. договору передбачено ціну, кількість та строки постачання товару, яка передбачається специфікацією договору.

Згідно з п. 3 договору договірна ціна за ним становить 5 587 500, 00 грн.

Пунктом 2.1. договору визначено, що якість товару, маркування, тара та упаковка повинні відповідати вимогам чинних стандартів і в установленому порядку підтверджена документами, що визначені в договорі.

У пунктах 4.1, 4.2 договору передбачено, що постачальник зобов`язаний надати замовнику після постачання продукції наступні документи: акт приймального контролю (якості) товару, на якому повинен бути оригінал підпису одержувача замовника, завірений належним чином, який підтверджу одержання товару; видаткова накладна постачальника, повідомлення підтвердження.

Відповідно до пункту 5.2 договору місцем поставки товару є військові частині Міністерства оборони України, що зазначені в рознарядці Міністерства оборони України, яка є невід`ємною частиною цього договору, згідно з розрахунком поставки та обов`язковим дотриманням передбачених нею вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачів замовника та черговості відвантаження.

Відповідно до додатку 12.1.1. договору місцем поставки товару визначено військові частини А2756 (м. Одеса) та А1361 (м. Харків).

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині проведення розрахунків - до повного їх завершення (пункт 10.1 договору).

03.08.2018 між Приватним акціонерним товариством «РВС Банк» (у тексті договору - гарант) та Міністерством оборони України (у тексті договору - бенефіціар) було укладено договір про надання банківської гарантії № 1709-18Г (далі - договір гарантії), відповідно до умов якого банк зобов`язався сплатити на користь бенефіціара суму банківської гарантії у розмірі 335 250,00 грн, у випадку невиконання принципалом (ТОВ «Боюр-Постач») своїх зобов`язань перед бенефіціаром за вказаним договором поставки.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою № 286/6/475 від 22.01.2019, в якій просив сплатити грошове забезпечення в розмірі 335 250, 00 грн, відповідно до умов банківської гарантії № 1709-18Г.

У відповідь на вказану вимогу листом вих. № 139/19-БТ від 31.01.2019 банк відмовився перераховувати суму банківської гарантії у зв`язку з тим, що вимога бенефіціара була неналежно представлена, а також у вимозі не було вказано, які саме терміни постачання продукції порушені принципалом, кількість днів прострочення та кількість непоставленої продукції.

Посилаючись на незаконну відмову банку сплатити на користь позивача суму гарантійного платежу у розмірі 335 250, 00 грн, прокурор в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи апелянтів вважає обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цією ж статтею визначено і орієнтовний перелік способів захисту, зокрема, визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі.

Аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 ГК України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 121 Конституції України (в редакції, яка діяла станом на час подання позову) було передбачено, що одним із завдань прокуратури України є представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Положення пункту 2 частини 1 статті 121 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Зі змісту абзаців 1 - 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 ГПК України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 25 Закону України «Про прокуратуру». Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви в порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу.

Таким чином, зі змісту вищезазначених законодавчих положень вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено такі правові висновки:

«Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим».

З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №906/982/19.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, при поданні позовної заяви прокурор обґрунтував необхідність подання позову у даній справі в інтересах держави тим, що уповноваженим органом здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Міністерство оборони України, яким не вживались заходи спрямовані на стягнення банківської гарантії шляхом подання відповідного позову.

Військова прокуратура Київського гарнізону з метою встановлення підстав для захисту інтересів держави звернулась з листом від 23.10.2020 №16/ 5832 вих 20 до Міністерства оборони України для отримання інформації щодо обставин використання бюджетних коштів, фактично надаючи вказаним органам відреагувати на порушення інтересів держави, зокрема шляхом проведення перевірок виявлених прокуратурою фактів порушень закону, вчинення дій з виправлення ситуації, в тому числі подання позову. Однак Міністерством оборони України таких заходів вжито не було, що підтверджується листом № 298/5/1800 від 17.12.2020.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання частин третьої-п`ятої статті 53 ГПК України і частин третьої, четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави Міністерством оборони України, яке не вжило заходів з метою стягнення 335 250, 00 грн за банківською гарантією № 1709-18Г від 03.04.2018.

Враховуючи що, у даному випадку, невиконання умов договору поставки, забезпеченого банківською гарантією, впливає на ефективність обороноздатності держави в цілому, шкода, яка була спричинена Міністерству оборони України невиконанням зобов`язань, є безпосередньою шкодою інтересам держави.

Водночас, Міністерство оборони України не вжило заходів щодо судового захисту порушених інтересів держави, незважаючи на відмову АТ «РВС Банк» у виплаті банківської гарантії, про що свідчить наявний у матеріалах справи лист № 298/5/1800 від 17.12.2020, в якому позивач зазначає, що ним не пред`являвся позов про стягнення банківської гарантії.

Враховуючи вищевикладене, звернення прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до господарського суду з даним позовом є правомірним та таким, що направлений на захист охоронюваних законом інтересів держави.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що правовідносини між сторонами у даній справі виникли на підставі банківської гарантії.

Особливості регулювання вказаних правовідносин визначено параграфом 4 глави 49 ЦК України, положеннями глави 22 ГК України, Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639, Уніфікованими правилами міжнародної торгової палати для гарантій за першою вимогою 1992 року.

Статтею 200 ГК України визначено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони.

За приписами ст. 546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Статтею 562 ЦК України встановлено, що зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії ( ч. 1 ст. 563 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 564 ЦК України, гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності - в розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.

Положеннями ч. 1 ст. 565 ЦК України передбачено, що гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Місцевий господарський суд під час розгляду справи дійшов висновку, що вимога № 286/6/475 від 22.01.2019 підписана директором Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України Гулєвичем В.В., як неуповноваженою особою бенефіціара щодо бюджетних асигнувань на 2018 рік, крім того, вимога скріплена печаткою департаменту, що суперечить вимогам чинного законодавства та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний господарський суд не погоджується з вищезазначеним висновком місцевого суду, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в якості підтвердження повноважень підписанта вимоги, позивач в додатках до вимоги № 286/6/475 від 22.01.2019 надав копію довіреності Міністерства оборони України № 220/569/Д від 17.12.2018 зі строком дії до 31.12.2019, виданої Міністром оборони України Полтораком С. на ім`я директора Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України Гулєвича В.В.

Відповідно до ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Стаття 246 ЦК України визначає, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Як було зазначено вище, довіреність № 220/569/Д від 17.12.2018 була видана Гулєвичу В.В. Міністром оборони України С.Полтараком.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністр як керівник міністерства:

- очолює міністерство, здійснює керівництво його діяльністю;

- представляє міністерство у публічно-правових відносинах з іншими органами, підприємствами, установами та організаціями в Україні та за її межами;

- визначає обов`язки першого заступника міністра, заступників міністра, розподіл повноважень міністра між першим заступником міністра та заступниками міністра, які вони здійснюють у разі його відсутності;

- підписує накази міністерства;

- дає обов`язкові для виконання державними службовцями та працівниками апарату міністерства доручення.

Положенням про Міністерство оборони України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів № 671 від 26.11.2014 (далі - Положення), передбачено, що міністр представляє Міністерство оборони України у відносинах з іншими органами, підприємствами, установами і організаціями в Україні та за її межами.

Таким чином, Міністр оборони України С. Полторак у межах своєї компетенції, передбаченої ст. 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», видав довіреність № 220/569/д від 17.12.2018 директору Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерству оборони України Гулєвичу В.В.

Отже, доручення Міністра оборони України С.Полторака у вигляді видачі довіреності № 220/569/Д від 17.12.2018 директору Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України Гулєвичу В.В. на підписання вимог до банка-гаранта та стягнення коштів на виконання договорів на закупівлю продукції (товарів), зокрема, за договором поставки № 286/2/18/15 від 10.04.2018, було правомірним та таким, що ґрунтувалось на вимогах Закону та локальних нормативних актах Міністерства оборони України.

Твердження відповідача про те, що довіреністю № 220/569/Д від 17.12.2018 Гулєвичу В.В. було надано право на стягнення забезпечення договорів у межах бюджетних асигнувань у 2019 році, тоді як договір на закупівлю було укладено у 2018 році, отже, відповідно до бюджетних асигнувань на 2018 рік, колегія відхиляє з тих підстав, що вказана обставина не має значення для правильного вирішення спору, оскільки повноваження щодо підписання від імені Міністерства оборони України вимог щодо стягнення (повернення) забезпечення тендерної та/або цінової пропозицій жодних обмежень по року бюджетних асигнувань не містять, а також виходячи з того, що АТ «РВС Банк» не є бюджетною установою.

Крім того, колегія враховує, що відповідно до банківської гарантії № 1709-18Г від 03.04.2018 будь-які вимоги або повідомлення стосовно гарантії мають бути надіслані банку в письмовій формі та в такий час, щоб банк мав можливість отримати їх не пізніше тієї дати, після якої ця гарантія втрачає чинність та всі зобов`язання банка втрачають силу. Строк дії гарантії до 01 лютого 2019 року включно.

Міністерство оборони України звернулось до АТ «РВС Банк» з вимогою № 286/6/475 від 22.01.2019 щодо сплати гарантійного платежу у розмірі 335 250,00 грн, відповідно до умов банківської гарантії № 1709-18Г від 03.04.2018, тобто в межах дії гарантійного строку.

Та обставина, що підпис представника бенефіціара скріплений не печаткою Міністерства оборони України, а печаткою його Департаменту, який очолює представник, не суперечить актам цивільного законодавства, тим більше, що в силу ст. 58-1 ГК України наявність або відсутність печатки на документі не створює юридичних наслідків.

З огляду на викладене, дослідивши зміст та обсяг повноважень підписанта за вищевказаною вимогою позивача, колегія суддів дійшла висновку, що наведені відповідачем підстави для відмови у виплаті коштів за виданою банківською гарантією є надуманими та свідчать про неправомірну відмову банку від зобов`язань, оскільки наявна в матеріалах справи довіреність містить необхідний обсяг повноважень для підписання вимоги.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідач взяв на себе безумовні та безвідкличні зобов`язання щодо виплати позивачу суми гарантії у разі невиконання (неналежного виконання) умов договору поставки.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною першою ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Колегія суддів враховує, що рішенням Господарського суду Київської області від 11.07.2019 у справі № 911/1075/19, яке набрало законної сили, встановлено обставини щодо неналежного виконання ТОВ «Боюр-Постач» зобов`язань зі своєчасної поставки товару за договором про поставку товарів для державних потреб (за кошти Державного бюджету України) № 286/2/18/15 від 10.04.2018.

Відповідно до частини 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

З огляду на те, що відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України вищевказана обставина має значення такої, що не потребує доказування, доводи відповідача про те, що порушення за договором поставки сталося внаслідок дій бенефіціара (позивача) та жодних претензій щодо якості, кількості товару останній до принципала (ТОВ «Боюр-Постач») не висував, а також посилання на те, що під час виконання договору поставки виникли істотні зміни обставин, які є підставою для продовження строку виконання зобов`язань по поставці товару, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не мають значення для правильного вирішення спору у даній справі.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про стягнення з АТ «РВС Банк» суми банківської гарантії у розмірі 335 250,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи учасників справи, викладені в апеляційних скаргах та у відзиві на них, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, зважаючи на встановлене вище, дійшла висновку про неправильне застосування судом першої інстанції вищенаведених норм матеріального права, нез`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи щодо відсутності у відповідача підстав для виплати банківської гарантії, у зв`язку з чим апеляційні скарги Міністерства оборони України та Керівника Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову повністю з наведених у даній постанові підстав.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 ст. 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами розгляду справи, понесені прокурором судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а також судові витрати позивача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, підлягають відшкодуванню відповідачем.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Міністерства оборони України та Керівника Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2021 у справі №910/20403/20 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2021 у справі №910/20403/20 скасувати.

3. Ухвалити нове судове рішення, яким позов Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задовольнити.

4. Стягнути з Акціонерного товариства «РВС Банк» (04170, м. Київ, вул. Введенська, 29/58, ідентифікаційний код 39849797) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ідентифікаційний код 00034022) суму банківської гарантії у розмірі 335 250 (триста тридцять п`ять тисяч двісті п`ятдесят) грн 00 коп. та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 7 543 (сім тисяч п`ятсот сорок три) грн 12 коп.

5. Стягнути з Акціонерного товариства «РВС Банк» (04170, м. Київ, вул. Введенська, 29/58, ідентифікаційний код 39849797) на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (01014, м. Київ, вул. Болбочана Петра, буд. 8; ідентифікаційний код 38347014) 5 028 (п`ять тисяч двадцять вісім) грн 75 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та 7 543 (сім тисяч п`ятсот сорок три) грн 12 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.

7. Матеріали справи №910/20403/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 13.09.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз