ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2021 р. м.Львів Справа №907/675/20

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

Гриців В.М. (головуючий), Зварич О.В., Якімець Г.Г.

розглянув апеляційну скаргу Ужгородської міської ради на рішення Господарського суду Закарпатської області (суддя Ремецькі О.Ф. ) у справі №907/675/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТрансКом» до Ужгородської міської ради про стягнення коштів у сумі 183 597,98 грн

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТрансКом» (далі - ТОВ «ТрансКом») звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до Ужгородської міської ради про стягнення 125 134,34 грн інфляційних втрат та 58 463,64 грн три проценти річних на підставі ст.625 ЦК України.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 02 грудня 2019 року у справі №907/728/17, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 01 липня 2020 року, позов ТОВ «ТрансКом» до Ужгородської міської ради задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 651 222,60 грн основної заборгованості. Вимогу про сплату заборгованості позивач надіслав відповідачу 21 вересня 2017 року, а оскільки відповідач не виконав зобов`язання протягом семи днів, а саме до 28 вересня 2017 року, то з наступного дня 29 вересня 2017 року відповідно до ст. 625 ЦК України нараховано інфляційні втрати в розмірі 125 134,34 грн та 3% річних в розмірі 58 463,64 грн, які позивач просить стягнути з відповідача. Правовою підставою вимог називає положення ст. 193, 230 ГК України, ст. 525, 526, 610, 612, 530, 625 ЦК України.

Відповідач у відзиві на позов вказав, що позивач помилково визначає дату надсилання вимоги про повернення боргу 21 вересня 2017 року. Вважає, що відлік нарахування штрафних санкцій, слід здійснювати від дати отримання першого листа вимоги 22 серпня 2017 року. Цей лист-вимога датується 04 серпня 2017 року, тобто позивач про порушення свого права довідався і міг довідатись ще до моменту надіслання відповідного листа на адресу Ужгородської міської ради. У зв`язку з цим відповідач вважає, що обчислення строку позовної давності починається від 04 серпня 2017 року і обмежується трьома роками. Тому вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду (позовна заява надійшла до суду 01 жовтня 2020 року). Просив застосувати позовну давність та відмовити у позові.

Господарський суд Закарпатської області рішенням від 20 січня 2021 року у справі №907/675/20 позов задовольнив частково; стягнув з Ужгородської міської ради на користь ТОВ «ТрансКом» суму в розмірі 169 503,90 грн, з яких: 56 647,15 грн 3% річних, 112 856,77 грн інфляційних втрат та 2542,56 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Суд першої інстанції перевірив правильність нарахування 3% річних та інфляційних і встановив, що обґрунтованими є суми в розмірі 56 647,15 грн 3% річних та 112 856,77 грн інфляційних нарахувань. При цьому суд урахував правові висновки сформовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 04.02.2020 у справі №912/1120/16, від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц , від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц та у постановах Верховного Суду від 20.08.2020 у справі №904/3546/19, від 13.02.2019 у справі №924/312/18, від 24.04.20219 у справі №910/5625/18 та від 10.07.2019 у справі №910/21564/16.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності місцевий господарський суд вказав, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум передбачених статтею 625 ЦК України за увесь час прострочення, таке прострочення є триваючим правопорушенням, то відповідно право на позов про стягнення інфляційних витрат та 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Суд урахував правові позиції наведені у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі №918/329/16; постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц; постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/16945/14, від 27.04.2018 у справі №908/1394/17, від 21.11.2018 у справі №642/493/17-ц.

Суд констатував, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом 01 жовтня 2020 року в межах загального строку позовної давності, а відтак заява відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

Ужгородська міська рада (відповідач) подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржене рішення прийнято з порушенням норм чинного законодавства та з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи. Позивач мав можливість стягнути інфляційні втрати та 3% річних за період з 01 серпня 2014 року по 31 травня 2017 року, однак цього не зробив і на даний момент вимагає стягнути відповідні штрафні санкції за період перебування справи у судовому розгляді. Зазначає, що на момент пред`явлення позову у справі №907/675/20 заборгованість, яка виникла за рішенням Господарського суду Закарпатської області від 02 грудня 2019 року у справі №907/728/17, була виконана Ужгородською міською радою. На підтвердження додано меморіальний ордер № 172 від 22 вересня 2020 року про перерахування Транс Ком 651 222,60 грн заборгованості за надані послуги згідно наказу Господарського суду Закарпатської області №907/728/17 від 23.07.2020.

Також скаржник зазначає, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 02 грудня 2019 року у справі №907/728/17 встановлено неналежне виконання зобов`язань зі сплати грошових коштів за надані послуги за період 01 серпня 2014 року по 31 травня 2017 року і цим рішенням не встановлювалось невиконання зобов`язання за час судового розгляду справи. Суд при винесенні рішення не взяв до уваги той факт, що предметом розгляду справи №907/728/17 була саме та заборгованість за яку позивач намагається стягнути інфляційні втрати та 3% річних за період перебування справи у судовому розгляді. Вказує, що Ужгородська міська рада заперечувала проти позову та не визнавала відповідну заборгованість, а відтак вважає, що стягувати додаткові кошти за період розгляду справи в суді, суперечить завданням та основним засадам господарського судочинства. Під час розгляду справи в суді першої інстанції було подано відзив в якому зазначено про застосування строків позовної давності, що не взято до уваги з вказанням того, що такі спростовуються матеріалами справи. Наголошує, що листа-вимогу ТОВ «ТрансКом» про сплату 651 222,60 грн боргу від 04 серпня 2017 року за №196 Ужгородська міська рада отримала 28 вересня 2017 року, а виконавчий комітет Ужгородської міської ради отримав цей лист 22 серпня 2017 року.

Ужгородська міська рада просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 20 січня 2021 року у справі №907/675/20 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

29 червня 2021 року до суду від представника ТОВ «ТрансКом» (позивач) надійшла заява (вх.№01-04/4705/21 від 29.06.2021) про приєднання доказів понесення судових витрат, в яких вказує, що подаючи відзив на апеляційну скаргу, позивач зазначив орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу. Вказує, що на день подання даної заяви позивач поніс витрати в розмірі 2000,00 грн, що підтверджує актом ТК-2/16 від 27.04.2021, платіжним дорученням №537 від 06.05.2021 та рахунком №136 від 27.04.2021.

Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 01 квітня 2021 року поновив Ужгородській міській раді строк на апеляційне оскарження; відкрив провадження за апеляційною скаргою Ужгородської міської ради на рішення Господарського суду Закарпатської області від 20 січня 2021 року у справі №907/675/20; апеляційну скаргу ухвалив розглядати без повідомлення учасників справи; зупинив дію оскарженого рішення до завершення апеляційного провадження.

Відповідно до пункту 10 статті 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За текстом статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. (ч.1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч.3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4). У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч.5).

Відповідач не подав суду першої інстанції меморіальний ордер № 172 від 22 вересня 2020 року про перерахування Транс Ком 651 222,60 грн заборгованості за надані послуги згідно наказу Господарського суду Закарпатської області №907/728/17 від 23.07.2020. Також не надав суду апеляційної інстанції доказів неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Відтак, у силу приписів частини 3 статті 269 ГПК України Західний апеляційний господарський суд не має законних підстав прийняти означений доказ.

Західний апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу, матеріали справи і вважає, що у задоволенні апеляційної скарги Ужгородської міської ради на рішення Господарського суду Закарпатської області від 20 січня 2021 року у справі №907/675/20 належить відмовити з таких підстав.

Обставини справи:

ТОВ «ТрансКом» листом від 04 серпня 2017 року № 196 звернувся до Ужгородської міської ради з вимогою оплатити 651 222,60 грн боргу за надані послуги доступу до системи відеоспостереження (он-лайн трансляція з відеокамер та доступ до архівів). Вимогу позивач направив відповідачу 21 вересня 2017 року (а.с.28-32), що підтверджується описом вкладення в лист та квитанцією (а.с.6).

Відповідач підтверджує отримання ним означеної вимоги 28 вересня 2017 року, про що вказує у відзиві на позов та в апеляційній скарзі.

Господарський суд Закарпатської області рішенням від 02 грудня 2019 року у справі №907/728/17, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 01 липня 2020 року, задовольнив позов ТОВ «ТрансКом» до відповідача Ужгородської міської ради; стягнув з відповідача на користь позивача 651 222,60 грн основної заборгованості за наданні послуги. У рішенні суд встановив доведеність належними і допустимими доказами, що в період з 1 серпня 2014 року по 31 травня 2017 року ТОВ ТрансКом надавало послуги з доступу до системи відеоспостереження по м. Ужгороду (он-лайн трансляція з відеокамер та доступ до архівів) Ужгородській міській раді та за її клопотанням у період з 1 січня 2016 року по 31 травня 2017 року правоохоронним органам, на загальну суму 651 222,60 грн, які відповідач не оплатив. Тому дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості на суму 651 222,60 грн є правомірною, зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача. (а.с.12-18, 19-26).

01 жовтня 2020 року до Господарського суду Закарпатської області надійшла позовна заява ТОВ «ТрансКом» до Ужгородської міської ради про стягнення з відповідача 125 134,34 грн інфляційних втрат (за період прострочення з жовтня 2017 року по серпень 2020 року) та 58 463,64 грн трьох відсотків річних (за період прострочення з 29 вересня 2017 року до 25 вересня 2020 року) на підставі частини 2 статті 625 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції переглядає рішення Господарського суду Закарпатської області від 20 січня 2021 року у справі №907/675/20, яким суд частково задовольнив позов - стягнув з Ужгородської міської ради на користь ТОВ «ТрансКом» суму в розмірі 169 503,90 грн, з яких: 56 647,15 грн 3% річних, 112 856,77 грн інфляційних втрат.

Згідно з статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання) , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За частиною 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк , встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

За текстом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Обставини невиконання відповідачем грошових зобов`язань зі сплати позивачу коштів за надані послуги в сумі 651 222,60 грн встановлені рішенням Господарського суду Закарпатської області від 02 грудня 2019 року у справі №907/728/17 (між тими ж сторонами) які в силу положень частини 4 статті 75 ГПК України доказуванню не підлягають.

Ураховуючи дату (28 вересня 2017 року) отримання відповідачем листа-вимоги позивача №196 від 04 серпня 2017 року та приписи статті 530 ЦК України місцевий господарський суд правомірно вказав, що строк виконання відповідачем грошових зобов`язань настав зі спливом семи днів, з дня отримання вимоги і відповідно до цього перевірив правильність нарахування заявлених до стягнення сум інфляційних і трьох процентів річних. При цьому суд урахував і правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 20.08.2020 у справі №904/3546/19, від 13.02.2019 у справі №924/312/18, від 24.04.2019 у справі №910/5625/18, від 10.07.2019 у справі №910/21564/16 від 10.07.2019 щодо порядку нарахування інфляційних втрат.

Скаржник заперечує наявність підстав для нарахування сум інфляційних та 3% річних, зокрема за період розгляду справи №907/728/17. Також наводить заперечення обставин, встановлених рішенням Господарського суду Закарпатської області від 02 грудня 2019 року у справі №907/728/17.

Проте, за усталеною позицією Верховного Суду нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. (висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 04.02.2020 у справі №912/1120/16.

Вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат і трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання грунтується на законі та узгоджується із правовою позицією Верховного Суду.

Сума грошового зобов`язання відповідача перед позивачем встановлена рішенням Господарського суду Закарпатської області від 02 грудня 2019 року у справі №907/728/17, яке набрало законної сили.

У цій справі (№ 907/675/20) суд апеляційної інстанції не вправі надавати оцінку рішенню Господарського суду Закарпатської області від 02 грудня 2019 року у справі №907/728/17. Суд лише констатує наявність такого рішення.

Щодо позовної давності.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заявив про застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення грошових коштів.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до абз.1 ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Тобто законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Вимоги про стягнення грошових коштів , передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами у розумінні положень статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Такі висновки викладено Верховним Судом у постановах від 10.04.2018 у справі №910/16945/14, від 27.04.2018 у справі №908/1394/17, від 21.11.2018 у справі №642/493/17-ц та у постанові Великої палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц.

Як вже зазначено, позов подано 01 жовтня 2020 року, а за твердженням відповідача лист-вимогу про сплату боргу за надані послуги в сумі 651 222,60 грн він отримав 28 вересня 2017 року. Відповідно до приписів статті 530 ЦК України строк виконання відповідачем грошових зобов`язань настав зі спливом семи днів, з дня отримання вимоги, тобто, з 06 жовтня 2020 року.

Як видно з обставин справи, позов про стягнення 3% річних та інфляційних заявлено в межах загального строку позовної давності, відтак суд першої інстанції правомірно відхилив заяву відповідача про застосування позовної давності.

Щодо твердження скаржника про те, що при винесенні рішення суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що предметом розгляду справи №907/7258/17 була саме та заборгованість за яку позивач намагається стягнути інфляційні втрати та 3% річних за період перебування справи у судовому розгляді, то таке є необґрунтованим з огляду на те, що питання нарахування і стягнення 3% річних та інфляційних не ставиться в залежність від суми стягнення основної суми заборгованості. Стягнення 3% річних та інфляційних може бути предметом розгляду окремої справи, що має місце у цій справі.

З урахуванням наведеного доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, які викладено в оскарженому рішенні. Скаржник не довів наявності визначених статтею 277 ГПК України підстав для скасування рішення і задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Господарський суд Закарпатської області ухвалив рішення від 20 січня 2021 року у справі №907/675/20 з додержанням норм матеріального і процесуального права. Отже, рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 ГПК України.

Щодо заяви представника позивача про розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.123 ГГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи ( ч.1 ст.123). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.123).

Згідно з ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. (ч.2 ст.126). Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. (п.2 ч. 2 ст.126).

У заяві представник ТОВ «ТрансКом» (позивач) вказує, що подаючи відзив на апеляційну скаргу, позивач зазначив орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу. На день подання цієї заяви позивач поніс витрати в розмірі 2000,00 грн, що підтверджує актом ТК-2/16 від 27.04.2021, платіжним дорученням №537 від 06.05.2021 та рахунком №136 від 27.04.2021.

Однак, в системі діловодства Західного апеляційного господарського суду не зареєстровано відзиву ТОВ «ТрансКом» на апеляційну скаргу у цій справі і такий не міститься у матеріалах справи.

За таких обставин немає підстав для задоволення заяви представника ТОВ «ТрансКом» (вх.№01-04/4705/21 від 29.06.2021).

Відповідно до частини 5 статті 240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ч. 13 ст. 8, ст. 12, 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 20 січня 2021 року у справі №907/675/20 залишити без змін, апеляційну скаргу Ужгородської міської ради без задоволення.

Судові витрати покласти на Ужгородську міську раду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2021 року.

Головуючий суддя Гриців В.М.

Суддя Заварич О.В.

Суддя Якімець Г.Г.