ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2021 р. м. Київ Справа №911/1486/21

Суддя: Грабець С.Ю.

Секретар судового засідання: Сорока П.М.

Суд, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Київське детективно-охоронне агентство

"Безпека-ЛТД"

до державного підприємства "Чайка"

про стягнення заборгованості в сумі 478 688,90 грн.,

за участю представника:

позивача: Тупікової К.В. (витяг з наказу №32-ос від 31.05.2021 року);

відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2021 року до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "Київське детективно-охоронне агентство "Безпека-ЛТД" (далі - позивач) до державного підприємства "Чайка" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 478 688,90 грн.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на порушення відповідачем умов договору на охорону об`єкта №2539/ФО від 27.05.2020 року, згідно з якими позивач зобов`язувався надати відповідачу послуги з охорони об`єкту (далі - послуги), а відповідач зобов`язувався послуги прийняти і оплатити.

Відповідач послуги, отримані в період з червня 2020 року до лютого 2021 року, оплатив частково.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 478 688,90 грн. заборгованості.

Ухвалою суду від 24.05.2021 року провадження в справі відкрито та призначено підготовче засідання на 16 червня 2021 року.

Ухвалою суду від 23.06.2021 року підготовче засідання відкладено на 30 червня 2021 року.

30 червня 2021 року представники позивача та відповідача у засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Ухвалою суду від 30.06.2021 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 06 серпня 2021 року.

16 липня 2021 року на адресу Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшли письмові пояснення №20-21/508 від 12.07.2021 року.

02 серпня 2021 року на адресу Господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке підлягало задоволенню судом.

06 серпня 2021 року в засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача у засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 06.08.2021 року підготовче засідання відкладено на 18 серпня 2021 року.

16 серпня 2021 року на адресу Господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке підлягало задоволенню судом, а також клопотання про уточнення прохальної частини позовної заяви.

18 серпня 2021 року представник позивача в засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача у засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.08.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 03 вересня 2021 року.

03 вересня 2021 року в судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовільнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та вірогідність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків:

27 травня 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Київське детективно-охоронне агентство "Безпека-ЛТД" (далі - позивач) та державним підприємством "Чайка" (далі - відповідач) був укладений договір на охорону об`єкта №2539/ФО (далі - договір), згідно з умовами якого позивач зобов`язувався надати відповідачу послуги з охорони об`єкту (далі - послуги), а відповідач зобов`язувався послуги прийняти і оплатити.

Згідно з п. 1.1 договору, відповідач доручає, а позивач приймає на себе зобов`язання щодо фізичної охорони силами 5 (п`ятьох) денних (12-ти годинних з режимом роботи сім днів на тиждень з 07:00 години до 19:00 години) та 2 (двох) нічних (12-ти годинних з режимом роботи сім днів на тиждень з 19:00 години до 07:00 години) постів охорони з застосуванням власних технічних засобів охорони об`єкта відповідача, який знаходиться за адресою: Чернігівська обл., Козелецький район, с. Новий Шлях, вул. 30-річчя Перемоги, буд. 2 (промислові приміщення).

Відповідно до п. 2.2.10 договору, відповідач зобов`язується своєчасно вносити плату за послуги охорони.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що сума договору визначається сторонами на основі домовленості та складає щомісячно 270 000,00 (двісті сімдесят тисяч) гривень 00 копійок, в т.ч. ПДВ 20 % - 45000,00 (сорок п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Згідно з п. 4.3 договору, оплата за послуги охорони здійснюється відповідачем щомісячно шляхом перерахування визначеної у рахунку-фактурі суми на банківський рахунок позивача до 20 числа поточного місяця.

Відповідно до п. 4.4 договору, по закінченню поточного місяця позивач до першого числа наступного місяця надає відповідачу два примірники акта приймання наданих послуг. Відповідач до 5-го числа наступного місяця зобов`язаний підписати акт і повернути один примірник позивачу, або направити позивачу мотивовану відмову від підписання. Якщо протягом вказаного терміну акти наданих послуг не будуть підписані чи позивачем не буде одержано мотивованої відмови, то акти наданих послуг вважаються підписаними, а дані послуги надані належним чином і в повному обсязі без будь-яких зауважень та претензій зі сторони відповідача. Правові наслідки такого факту прирівнюються до правових наслідків підписання актів наданих послуг.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що цей договір укладається терміном до 31 травня 2021 року включно і набуває чинності з 01 червня 2020 року.

Згідно з п. 7.3 договору, сторона, за ініціативою якої договір розривається достроково, зобов`язана повідомити про це іншу сторону письмово за 30 (тридцять) днів до припинення договірних відносин.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на те, що ним відповідачу були надані охоронні послуги за період з червня 2020 року до лютого 2021 року, на загальну суму 1 843 790,00 грн., про що сторонами підписані акти надання послуг №1139 від 30 червня 2020 року, на суму 270 000,00 грн., №1326 від 31 липня 2020 року, на суму 270 000,00 грн., №1513 від 31 серпня 2020 року, на суму 231 290,00 грн., №1710 від 30 вересня 2020 року, на суму 195 000,00 грн., №1904 від 31 жовтня 2020 року, на суму 195 000,00 грн., №2096 від 30 листопада 2020 року, на суму 195 000,00 грн., №2290 від 31 грудня 2020 року, на суму 195 000,00 грн., №177 від 31 січня 2021 року, на суму 195 000,00 грн., №370 від 15 лютого 2021 року, на суму 97 500,00 грн., копії яких долучені до матеріалів справи.

27 січня 2021 року сторонами укладено додаткову угоду про розірвання договору на охорону об`єкта №2539/ФО від 27 травня 2020 року (далі - додаткова угода), відповідно до умов якої сторони домовилися про розірвання договору на охорону об`єкта №2539/ФО від 27.05.2020 року, починаючи з 15 лютого 2021 року.

Проте відповідач послуги, надані позивачем, оплатив частково, а саме в сумі 1 375 967,10 грн., що підтверджується виписками по рахунку позивача, копії яких долучені до матеріалів справи.

Згідно з умовами договору, оплата за послуги охорони здійснюється відповідачем щомісячно шляхом перерахування визначеної у рахунку-фактурі суми на банківський рахунок позивача до 20 числа поточного місяця.

Так, отримані від позивача послуги, відповідач повинен був оплатити не пізніше 20 лютого 2021 року (15 лютого 2021 року позивачем відповідачу була надана послуга в останній раз).

Оскільки відповідачем борг оплачений не був, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 478 688,90 грн. заборгованості.

16 серпня 2021 року на адресу Господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання про уточнення прохальної частини позовної заяви, в якій він просив суд стягнути з відповідача 467 822,90 грн. основного боргу, 2 460,00 грн. трьох процентів річних та 8 406,00 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Стеттею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 27 травня 2020 року був укладений договір на охорону об`єкта №2539/ФО, згідно з умовами якого позивач зобов`язувався надати відповідачу послуги з охорони об`єкту, а відповідач зобов`язувався послуги прийняти і оплатити.

Як вбачається з матеріалів справи, за період з 15 червня 2020 року до 12 лютого 2021 року позивачем, на виконання умов договору, були надані відповідачу рахунки на оплату №1148 від 15 червня 2020 року, на суму 270 000,00 грн., №1336 від 13 липня 2020 року, на суму 270 000,00 грн., №1530 від 14 серпня 2020 року, на суму 231 290,00 грн., №1731 від 14 вересня 2020 року, на суму 195 000,00 грн., №1925 від 13 жовтня 2020 року, на суму 195 000,00 грн., №2129 від 13 листопада 2020 року, на суму 195 000,00 грн., №2324 від 14 грудня 2020 року, на суму 195 000,00 грн., №182 від 15 січня 2021 року, на суму 195 000,00 грн., №385 від 12 лютого 2021 року, на суму 97 500,00 грн., копії яких долучені до матеріалів справи.

Так, на виконання умов договору, за період з червня 2020 року до лютого 2021 року позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги, на загальну суму 1 843 790,00 грн., про що сторонами підписані акти надання послуг №1139 від 30 червня 2020 року, на суму 270 000,00 грн., №1326 від 31 липня 2020 року, на суму 270 000,00 грн., №1513 від 31 серпня 2020 року, на суму 231 290,00 грн., №1710 від 30 вересня 2020 року, на суму 195 000,00 грн., №1904 від 31 жовтня 2020 року, на суму 195 000,00 грн., №2096 від 30 листопада 2020 року, на суму 195 000,00 грн., №2290 від 31 грудня 2020 року, на суму 195 000,00 грн., №177 від 31 січня 2021 року, на суму 195 000,00 грн., №370 від 15 лютого 2021 року, на суму 97 500,00 грн., копії яких долучені до матеріалів справи.

Судом встановлено, що відповідач послуги, надані позивачем, оплатив частково, а саме в сумі 1 375 967,10 грн., що підтверджується виписками по рахунку позивача, копії яких долучені до матеріалів справи.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Мала проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що рівність сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами", і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом.

16 липня 2021 року на адресу Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшли письмові пояснення №20-21/508 від 12.07.2021 року, в яких представник відповідача проти задоволення позову заперечував, послався на те, що позивачем було порушені умови договору щодо надання послуг із харчування працівникам відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17 жовтня 2019 року набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким, зокрема, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши до господарського процесу стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, із введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньої кількості доказів на підтвердження певної обставини, а надання їх в тій кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в справі №910/18036/17 від 02.10.2018 року, справі №917/1307/18 від 23.10.2019 року, справі №902/761/18 від 18.11.2019 року, справі №917/2101/17 від 04.12.2019 року).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові у справі №129/1033/13-ц від 18.03.2020 року (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року в справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Доказів, що спростовували б доводи позивача або підтверджували б оплату відповідачем наданих позивачем послуг, представник відповідача суду не надав.

Так, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 467 822,90 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім стягнення основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 2 460,00 грн. та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 8 406,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Судом встановлено, що оплата послуг з охорони здійснюється відповідачем щомісячно шляхом перерахування визначеної у рахунку-фактурі суми на банківський рахунок позивача до 20 числа поточного місяця, тому оплати повинні були бути здійснені відповідачем наступним чином:

- за актом надання послуг №2290 від 31 грудня 2020 року, - до 20.12.2020 року включно;

- за актом надання послуг №177 від 31 січня 2021 року, - до 20.01.2021 року включно;

- за актом надання послуг №370 від 15 лютого 2021 року, - до 20.02.2021 року включно (оскільки 20 лютого 2021 року припадало на вихідний, останнім днем виконання зобов`язання відповідачем мало стати 22 лютого 2021 року, перший за ним робочий день).

Як встановлено судом, відповідач надані позивачем послуги оплатив частково.

Так, три проценти річних за актом надання послуг №2290 від 31 грудня 2020 року, враховуючи період заборгованості з:

- 21.12.2020 року до 10.03.2021 року, складає 80 днів, тому три проценти річних від суми 195 000,00 грн. становлять 1 281,71 грн.;

- 11.03.2021 року до 14.05.2021 року, складає 65 днів, тому три проценти річних від суми 175 322,90 грн. становлять 936,66 грн.;

за актом надання послуг №177 від 31 січня 2021 року, враховуючи період заборгованості з:

- 21.01.2021 року до 14.05.2021 року, складає 114 днів, тому три проценти річних від суми 195 000,00 грн. становлять 1 827,12 грн.;

за актом надання послуг №370 від 15 лютого 2021 року, враховуючи період заборгованості з:

- 23.02.2021 року до 14.05.2021 року, складає 81 день, тому три проценти річних від суми 97 500,00 грн. становлять 649,11 грн.,

а разом 4 694,60 грн. (за розрахунком суду).

Частиною 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Оскільки позивачем три проценти річних визначені в розмірі 2 460,00 грн., то стягненню підлягає саме ця сума.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожний період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж повинен бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому повинен бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо оплату заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням цього місяця.

Сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції:

за актом надання послуг №2290 від 31 грудня 2020 року:

- за період з 21.12.2020 року до 10.03.2021 року: у січні 2021 року - 101,3% (УК №28 від 11.02.2021 року); лютому - 101,0% (УК №47 від 11.03.2021 року), від суми 195 000,00 грн., складає 4 510,35 грн.;

- за період з 11.03.2021 року до 14.05.2021 року: у березні 2021 року- 101,7% (УК №70 від 13.04.2021 року); квітні - 100,7% (УК №88 від 12.05.2021 року), від суми 175 322,90 грн., складає 4 228,61 грн.;

за актом надання послуг №177 від 31 січня 2021 року:

- за період з 21.01.2021 року до 14.05.2021 року: у лютому 2021 року - 101,0% (УК №47 від 11.03.2021 року); березні - 101,7% (УК №70 від 13.04.2021 року), від суми 195 000,00 грн., складає 6 700,24 грн.;

за актом надання послуг №370 від 15 лютого 2021 року:

- за період з 23.02.2021 року до 14.05.2021 року: у березні 2021 року - 101,7% (УК №70 від 13.04.2021 року); квітні - 100,7% (УК №88 від 12.05.2021 року), від суми 97 500,00 грн., складає 2 351,60 грн.,

а разом 17 790,80 грн. (за розрахунком суду).

Оскільки позивачем сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, визначена в розмірі 8 406,00 грн., то стягненню підлягає саме ця сума.

Згідно з ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч. 1 ст. 173, п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, ч. 5 ст. 254, ч. 1 ст. 509, ст. 525, ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 530, ч. 2 ст. 625, ст. 629, ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст. 7, ч. ч. 1, 2, 4 ст. 11, ст. 12, ч. ч. 3, 4 ст. 13, ст. ст. 14-15, ст. 18, ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74, ст. 79, ч. 1 ст. 123, ч. 9 ст. 129, ч. ч. 1, 2 ст. 222, ст. 223, ч. 3 ст. 232, ст. 233, ст. 236, ч. 2 ст. 237, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовільнити повністю позов товариства з обмеженою відповідальністю "Київське детективно-охоронне агентство "Безпека-ЛТД" до державного підприємства "Чайка" про стягнення заборгованості в сумі 478 688,90 грн.

Стягнути з державного підприємства "Чайка" (08330, Київська область, Бориспільський район, село Дударків, вулиця Гоголя, будинок 62 А, ідентифікаційний код 31245250) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Київське детективно-охоронне агентство "Безпека-ЛТД" (08130, Київська область, Києво-Святошинський район, село Петропавлівська Борщагівка, вулиця Оксамитова, будинок 10, ідентифікаційний код 21610122) 467 822,90 грн. (чотириста шістдесят сім тисяч вісімсот двадцять дві грн. 90 коп.) основного боргу; 2 460,00 грн. (дві тисячі чотириста шістдесят грн. 00 коп.) трьох процентів річних; 8 406,00 грн. (вісім тисяч чотириста шість грн. 00 коп.) суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції; 7 180,33 грн. (сім тисяч сто вісімдесят грн. 33 коп.) витрат на сплату судового збору.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 13.09.2021 року.

Суддя С. Грабець