ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.09.2021 Справа № 920/728/21
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, матеріали справи № 920/322/21 у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін

за позовом: Держаного навчального закладу Охтирський центр професійно-

технічної освіти (42703, Сумська область, м. Охтирка,

вул. Незалежності, 17, ),

до відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ ІПН НОМЕР_1 ),

про стягнення 45000,00 грн.

УСТАНОВИВ :

05.07.2021 позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача збитки за втрату вугілля паливного марки ДГ 13-100 в сумі 45000,00 грн та судові витрати.

Ухвалою суду від 06.07.2021 позовну заяву Державного навчального закладу Охтирський центр професійно-технічної освіти (вх. № 2658 від 05.07.2021) залишено без руху. Позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви упродовж 5-ти днів з дня вручення копії даної ухвали про залишення позовної заяви без руху та зазначено спосіб усунення недоліків позовної заяви - шляхом подання належних доказів сплати судового збору у сумі 2270 грн.

19.07.2021 позивачем надано лист від 14.07.2021 на виконання вимог ухвали та відповідні докази в підтвердження.

Ухвалою суду від 19.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено строк відповідачу для надання відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на позовну заяву.

Ухвалою суду від 16.08.2021 відкладено розгляд справи по суті на 13.09.2021.

Копія зазначеної ухвали надіслані на адресу відповідача, зазначену позивачем у позовній заяві - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , проте повернута відділенням поштового зв`язку з зазначенням причин повернення адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до витягу з ЄДРПОУ, місцезнаходження відповідача співпадає з адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Таким чином, суд вважає, що відповідач повідомлений належним чином про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

З моменту відкриття провадження у даній справі від відповідача на адресу суду не надходило відзиву на позов та письмових заперечень по суті позовних вимог.

Згідно із статтею 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

За приписами статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам були створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами у відповідності до вимог частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Судовий процес на виконання ч.3 ст. 222 ГПК України не фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у цій справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне:

10.12.2019 між Державним навчальним закладом Охтирський центр професійно-технічної освіти (замовник, позивач) та Фізичною-особою підприємцем ОСОБА_1 (постачальник, відповідач) був укладений договір №1/2 (далі договір поставки).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язується поставити замовнику товар вугілля паливне марки ДГ 13-100, в кількості та за цінами зазначеними в специфікації Додатку № 1 до цього Договору, а замовник зобов`язується прийняти й оплатити товар на умовах, викладених у цьому договорі.

Пунктом 3.1. договору поставки визначено, що ціна (сума) договору становить 45000 грн. без ПДВ.

Згідно з п. 4.1. договору поставки розрахунки проводяться після поставки товару шляхом перерахування на розрахунковий рахунок постачальника коштів протягом 30 календарних днів.

Відповідно до п. 5.1. договору поставки місцем поставки товару є котельна філії ДНЗ Охтирський центр професійно-технічної освіти вул. Коцюбинського, 28, смт. Велика Писарівка, Сумської області.

У відповідності до п.п. 6.1.1. договору поставки замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

Згідно з п. 6.3.1. договору поставки постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені у п. 5.1. цього Договору.

За положеннями п. 7.1. договору поставки, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Пунктом 7.2. договору поставки передбачено, що у разі затримки поставки товару або поставки не в повному обсязі партії товару, заявленої замовником, постачальник сплачує неустойку у розмірі подвійної облікової ставки ННУ від суми непоставленого товару за кожний день затримки.

Згідно з п. 10.1. договору поставки договір набирає чинності з дати підписання договору і діє до 31.12.2019, а частині виконання зобов`язань - до повного їх виконання.

Водночас, між позивачем, як замовником та відповідачем, як зберігачем укладено договір зберігання №10/12-1 (далі договір зберігання).

Відповідно до розділу 1 договору зберігання замовник зобов`язується передати на зберігання зберігачу, а зберігач зобов`язується зберігати передану замовником вугілля, і повернути в цілості на умовах, передбачених цим договором. Марка вугілля та кількість, що передається на зберігання, зазначається в Акті приймання-передачі майна на відповідальне зберігання (додаток 1). Вугілля, що передається за цим договором, залишається у власності замовника і не переходить до власності зберігача (пункти 1.1-1.3. договору зберігання).

Зберігач зобов`язується повернути паливну деревину при першій вимозі замовника або по закінченню терміну дії договору, згідно Актів приймання-передачі майна із відповідального зберігання, а замовник зобов`язується після закінчення строку, зазначеного у п. 5.1. цього Договору, прийняти від зберігача передану ним на зберігання паливну деревину (п. 2.1 та 2.2. договору зберігання)

Зберігання вугілля на умовах цього договору безкоштовне (п. 3.1. договору зберігання).

Згідно з п. 4.1. договору зберігання зберігач відповідає за нестачу вугілля у розмірі затраченої такою нестачею шкоди (збитків).

Відповідно до п. 5.1. договору зберігання цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та скріплення їх печатками і діє до 31.12.2020.

10.12.2019 за актом приймання-передачі майна на відповідальне зберігання позивач передав, а відповідач прийняв на зберігання за договором зберігання №10/12-1 вугілля паливне марки ДГ 13-100 в кількості 10 (десять) тонн. Зазначений акт скріплений як підписами так і печатками сторін.

23.12.2019 на виконання вимог договору поставки відповідно до платіжного доручення №1108 позивач перерахував відповідачу 45000,00 грн (призначення платежу за паливну деревину твердих порід, згідно накладної №1/2 від 10.12.2019, згідно договору №1/2 від 10.12.2019).

27.11.2020 позивач надіслав відповідачу лист №672, відповідно до якого, керуючись п. 2.1. договору зберігання від 10.12.2019 №10/12-1, просив повернути згідно з актом приймання-передачі із відповідального зберігання вугілля, що було на зберіганні у відповідача.

Водночас, відповідач умов договору зберігання не виконав, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача 45000,00 грн збитків за втрату товару.

Вирішуючи спір у даній справі суд керується наступним:

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 193 ГК України встановлено обов`язок суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 938 ЦК України визначено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Згідно зі ст. 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (ч. 1 ст. 950 ЦК України).

Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості (п. 1 ч. 1 ст. 951 ЦК України).

Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (ст. 953 ЦК України).

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст. 78 даного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наявними у справі доказами, поданими позивачем, підтверджується факт неналежного виконання відповідачем договору зберігання від 10.12.2019 №10/12-1, разом тим, відповідачем не подано ні аргументованих заперечень, ні доказів повернення позивачу продукції, переданої останнім на зберігання відповідачу за актом приймання-передачі майна на відповідальне зберігання від 10.12.2019 у відповідності до договору зберігання від 10.12.2019 №10/12-1.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 45000,00 грн збитків за втрату товару вугілля паливного марки ДГ 13-100 визнаються судом такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі, вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Нормою статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 129 ГПК України судовий збір в сумі 2270,00 грн покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 119, 123, 126, 129, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Держаного навчального закладу Охтирський центр професійно-технічної освіти (42703, Сумська область, м. Охтирка, вул. Незалежності, 17, ) 45000 (сорок п`ять тисяч) гривень 00 коп. збитків за втрату товару - вугілля паливного марки ДГ 13-100, а також витрати зі сплати судового збору в сумі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 14.09.2021.

Суддя С.В. Заєць