РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.09.2021Справа № 910/9940/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОТЕКТ ФІРМ" (04215, м. Київ, проспект Георгія Гонгадзе, 26, )

до Комунального підприємства "КИЇВПАСТРАНС" (04070, м. Київ, Набережне шосе, 2, )

про стягнення 4 277 284,39 грн,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Желізняк К.О.

Від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОТЕКТ ФІРМ" до Комунального підприємства "КИЇВПАСТРАНС" про стягнення заборгованості за договором № 53.20-226 від 17.11.2020 про надання послуг охорони у розмірі 4 277 284, 39 грн, з яких: 4 200 111,00 грн основного боргу, 23 458,50 грн трьох відсотків річних та 53 717, 89 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/9940/21. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін; підготовче засідання призначено на 14.07.2021.

У засідання суду 14.07.2021 з`явився представник позивача.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 14.07.2021 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 відкладено підготовче засідання на 09.08.2021.

21.07.2021 засобами поштового зв`язку відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що частково заперечує проти задоволення позовних вимог, зокрема, в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 23 725,11 грн та 3% річних в розмірі 1020,58 грн.

У підготовчому судовому засіданні 09.08.2021 присутнім представником позивача надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Суд на місці ухвалив залучити даний відзив до матеріалів справи, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 09.08.2021 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.09.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 08.09.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 08.09.2021 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

08.09.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

17.11.2020 року між Комунальним підприємством «КИЇВПАСТРАНС» (далі - замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРОТЕКТ ФІРМ" (далі - позивач, виконавець) було укладено договір про надання послуг охорони № 53.20- 226.

Відповідно до п. 2.1. договору виконавець зобов`язується надати замовнику послуги: Охорона об`єктів, здійснення перепускного режиму, код 75240000-0 за ДК 021:2015 «Послуги із забезпечення громадської безпеки, охорони правопорядку та громадського порядку», далі - послуги, згідно з дислокацією об`єктів охорони (додаток №2 до цього договору) та технічними вимогами (додаток №3 до цього договору) а замовник прийняти і оплатити такі послуги.

Згідно з дислокацією об`єктів (додаток №2 до цього договору) охоронні послуги надавалися виконавцем на 14 об`єктах замовника, відповідно до наведеного переліку.

Пунктом 4.1. договору визначено, що його вартість визначається згідно з специфікацією (додаток № 1) та згідно калькуляції (додаток №4), що є невід`ємною частиною цього договору і становить 3 773 490,00 грн.

Відповідно до п. 5.2. договору послуги надаються до 31.03.2021.

Додатковою угодою № 1 від 17.11.2020 сторони, з метою виправлення арифметичної помилки, внесли зміни до п. 4.1. договору, згідно з якими вартість послуг за договором становить 3 773 385, 00 грн. Відповідні зміни були внесені і до специфікації.

Додатковою угодою № 2 від 25.03.2021 сторонами було продовжено строк дії договору на період необхідний для проведення процедури державної закупівлі у 2021, внаслідок чого строк надання послуг за договором було продовжено до 27.04.2021.

Також до п. 4.1. договору були внесені зміни в частині збільшення вартості послуг, відповідно до яких ціна договору визначається згідно з специфікацією та становить 4 528 062,00 грн.

Згідно з п. 4.5. договору оплата за надані послуги здійснюється щомісячно, протягом 30 робочих днів після підписання сторонами акту наданих послуг, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

Пунктом 4.6. договору передбачено, що виконавець готує два примірники актів/ наданих послуг та направляє їх замовнику до 3-го числа місяця, наступного за місяцем, в якому надавались послуги.

Відповідно до п. 4.7. договору замовник протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати одержання актів наданих послуг зобов`язується повернути виконавцю один примірник акту наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту наданих послуг.

Згідно п. 6.2.1. договору замовник зобов`язаний вчасно оплатити послуги у порядку, встановленому договором.

Фактично, послуги були надані за період починаючи із листопада 2020 по квітень 2021, загалом 6 місяців.

Позивач у позовній заяві зазначає, що охоронні послуги надавалися замовнику вчасно, якісно та в повному обсязі, що підтверджується підписаними сторонами актами здавання-приймання наданих послуг за вказані періоди.

Позивач зазначає, що замовником було частково оплачені надані послуги за період листопад 2020, зазначене підтверджується платіжним дорученням від 16.03.2021 на суму 200 000,00 грн та платіжним дорученням від 26.03.2021 на суму 100 000,00грн.

У зв`язку з вищевикладеними обставинами Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОТЕКТ ФІРМ" звернулось до суду з вимогами про стягнення заборгованості за договором № 53.20-226 від 17.11.2020 про надання послуг охорони у розмірі 4 277 284, 39 грн, з яких: 4 200 111,00 грн основного боргу, 23 458,50 грн трьох відсотків річних та 53 717, 89 грн інфляційних втрат.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За своєю правовою природою договір № 53.20-226 від 17.11.2020 є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (ст. 905 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 4.6. договору передбачено, що виконавець готує два примірники актів/ наданих послуг та направляє їх замовнику до 3-го числа місяця, наступного за місяцем, в якому надавались послуги.

Судом встановлено, що підписаними замовником, проте не оплаченими ним наступні акти:

- акт № ПФЕЯ-69 від 30.11.2020 за період листопад 2020 на загальну суму 363 363,00 грн, сплаті підлягає сума 63 363,00 грн (залишок суми у розмірі 300 000,00грн, сплачений замовником, як зазначалося вище);

- акт № ПФЕЯ-73 від 31.12.2020 за грудень 2020 на загальну суму 866 481, 00 грн;

- акт № ПФЕЯ- від 31.01.2021 за січень 2021 на загальну суму 866 481, 00 грн;

- акт № ПФЕК- від 28.02.2021 за лютий 2021р. на загальну суму 782 628,00 грн;

- акт № ПФЕК- від 31.03.2021 за березень 2021р. на загальну суму 866 481, 00 грн;

- акт № ПФЕЯ- від 27.04.2021 за квітень 2021р. на загальну суму 754 677,00 грн.

Загальна сума заборгованості за вказані місяці складає 4 200 111,00 грн.

Акти за вказані вище місяці є підписаними замовником і жодних зауважень не містять.

Будь-яких належних та допустимих доказів направлення відповідачем на адресу позивача зауважень та заперечень щодо наданих послуг матеріали справи не містять.

В ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджено факт того, що на момент звернення позивача до суду грошові кошти за надані позивачем послуги, згідно вказаних вище актів, не були оплачені відповідачем, в результаті чого за відповідачем існує заборгованість в розмірі 4 200 111,00 грн.

Крім того позивач просить стягнути з відповідача 23 458,50 грн трьох відсотків річних та 53 717, 89 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 7.1. договору у разі не виконання чи неналежного виконання зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність передбачену законом.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За розрахунком суду, розрахунок 3% річних є більший, ніж у визначеному позивачем розмірі. Однак, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині інфляційних втрат підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Як вже вказувалось судом, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Судом перевірено здійснений позивачем розрахунок втрат від інфляції та періоду їх нарахування, та встановлено, що розрахунок визначений позивачем не правильно.

Згідно з розрахунком суду, сума втрат від інфляції, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 53 700,86 грн.

Твердження відповідача щодо невірного розрахунку позивачем суми втрат від інфляції та 3 % річних, господарський суд вважає помилковим, оскільки судом встановлено, що відповідно до п. 4.5. договору оплата за надані послуги здійснюється щомісячно, протягом 30 робочих днів після підписання сторонами акту наданих послуг, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця. Отже, за вказаними вище актами прийому-здачі робіт позивачем вірно визначено початок строку нарахування інфляційних втрат та 3 % річних.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача 4 200 111,00 грн основного боргу, інфляційних втрат в розмірі 53 700,86 грн та 3% річних в розмірі 23 458,50 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "КИЇВПАСТРАНС" (04070, м. Київ, Набережне шосе, 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОТЕКТ ФІРМ" (04215, м. Київ, проспект Георгія Гонгадзе, 26, ) основної заборгованості у сумі 4 200 111 (чотири мільйони двісті тисяч сто одинадцять) грн 00 коп., 3% річних у розмірі 23 458 (двадцять три тисячі чотириста п`ятдесят вісім) грн 50 коп., інфляційних втрат у розмірі 53 700 (п`ятдесят три тисячі сімсот) грн 86 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 64 159 (шістдесят чотири тисячі сто п`ятдесят дев`ять) грн 01 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 14.09.2021

Суддя І.О. Андреїшина