РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2021 м. КиївСправа № 910/9897/21

За позовом: фізичної особи-підприємця СЛИВКІНОЇ ОЛЕКСАНДРИ АНДРІЇВНИ;

до: фізичної особи-підприємця ВАСИЛЬЧЕНКО ТЕТЯНИ МИКОЛАЇВНИ;

про: стягнення 122.623,98 грн.

Суддя Балац С.В.

Представники: без виклику сторін.

С У Т Ь С П О Р У:

Фізична особа-підприємець СЛИВКІНА ОЛЕКСАНДРА АНДРІЇВНА (далі - позивач) звернулася до господарського суду міста Києва із позовом до фізичної особи-підприємця ВАСИЛЬЧЕНКО ТЕТЯНИ МИКОЛАЇВНИ (далі - відповідач) про стягнення 122.623,98 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено грошове зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором суборенди нежитлового приміщення від 01.06.2020 № 01062020, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 122.623,98 грн., з яких: 97.395,17 грн. - основна заборгованість, 17.911,95 грн. - пеня, 5.132,86 грн. - 3 % річних та 2.184,00 грн. - витрати на відновлення приміщення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/9897/21 та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, оскільки вказана справа є справою незначної складності та визнана судом малозначною.

Відповідач скориставшись своїм правом, наданим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив з урахуванням того, що позивачем не було визначено остаточну суму орендної плати за грудень 2020 року, оскільки позивач мав намір надати відповідачу знижку у грудні 2020. Також позивач здійснював дії, направлені на затягування процесу розірвання договору від 01.06.2020 № 01062020. Крім того, відповідач не визнає витрат на відновлення приміщення та зазначає про невірно здійснений розрахунок заявлених до стягнення сум.

Позивач скориставшись своїм правом, наданим ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив про хибність тверджень відповідача про неотримання повідомлення про розірвання договору від 01.06.2020 № 01062020 та про обґрунтованість заявлених до стягнення сум.

Дослідивши наявні у матеріалах даної справи докази, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між позивачем, як орендарем, та відповідачем, як суборендарем, укладено договір суборенди нежитлового приміщення від 01.06.2020 № 01062020 (далі - Договір), відповідно до предмету якого позивач зобов`язується передати відповідачу в тимчасове платне користування на умовах суборенди нежитлове приміщення загальною площею 212,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Сагайдачного, 8, літ. А, приміщення № 57 (п. 1.1 Договору).

Пунктами 8.1.1 та 8.1.2 визначено, що відповідно до умов Договору відповідач сплачує позивачу: орендну плату; відшкодування витрат, пов`язаних з наданням комунальних послуг, а тому числі: із забезпеченням електропостачання, з використанням гарячого та холодного водопостачання, опалення іт.і.

Розділом 11 Договору сторонами визначена орендна плата, а саме, зокрема:

- орендна плата встановлена за домовленістю сторін і складає 147.455,00 грн. за місяць без ПДВ, що становить еквівалент 5.500,00 доларів США згідно котирування українського міжбанківського ринку для UAH/USD на день підписання даного Договору (п. 11.1.2 Договору);

- орендна плата сплачується відповідачем щомісяця, авансом, не пізніше 10 числа поточного місяця (п. 11.2 Договору).

Положеннями пункту 13.1 Договору передбачено, що крім оплати орендної плати відповідач щомісячно відшкодовує експлуатаційні витрати позивача на утримання приміщення за вартістю комунальних послуг та витрат по водопостачанню, електропостачанню на підставі виставлених рахунків, які надаються відповідачу щомісячно до 30 числа поточного (звітного) місяця, та які мають бути сплачені на рахунок позивача до 10 числа наступного місяця, який іде за звітним.

Відповідно до пункту 16.7 Договору, якщо відповідач не утримує приміщення в належному стані або не здійснює відповідний ремонт, що вимагається дійсним Договором, що у кожному разі не може перевищувати 30 днів того моменту, коли відповідачу стало відомо про необхідність такого ремонту, позивач вправі здійснити ремонт і/або провести необхідні роботи самостійно за рахунок відповідача. У цьому випадку відповідач зобов`язаний відшкодувати всі витрати, понесені позивачем, протягом 5 банківських днів з дати отримання від позивача відповідного рахунку.

Умовами пункту 22.1 Договору визначено, що у випадку прострочення відповідачем виконання зобов`язання, щодо здійснення будь-яких платежів на користь позивача, і якщо будь-який платіж за даним Договором буде прострочений відповідачем, останній зобов`язаний сплатити позивачу неустойку у вигляді подвійної облікової ставки НБУ діючої в період прострочення, від відповідної суми простроченого зобов`язання за кожний календарний день прострочення, якщо інші штрафні санкції не передбачені в цьому Договорі або чинним законодавством України.

Відповідно до акту приймання-передачі приміщення від 01.06.2020 № б/н (додаток № 2 до Договору) позивач передав, а відповідач прийняв приміщення за Договором.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладені між сторонами Договори за своєю правовою природою є договорами піднайму (суборенда), тому, права і обов`язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 58 Цивільного кодексу України та параграфу 5 Господарського кодексу України.

Статтею 774 ЦК України унормовано, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

У відповідності до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні положення викладені в ч. 1 ст. 283 ГК України.

Частиною 3 ст. 283 ГК України встановлено, що об`єктом оренди можуть бути, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).

Спір між сторонами судового процесу виник внаслідок порушення з боку відповідача грошового зобов`язання за Договором. Виставлені позивачем рахунки з орендної слати та комунальних послуг в період з червня 2020 по січень 2021 відповідачем сплачені частково, що призвело до звернення позивача до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості 97.395,17 грн., з яких: заборгованість з орендної плати в сумі 86.920,94 грн. та заборгованість з відшкодування комунальних послуг в сумі 10.474,23 грн.

Враховуючи, що у правовідносинах сторін даного спору має місце допущене з боку відповідача порушення грошового зобов`язання за Договором, позивачем заявлена вимога про застосування до відповідача господарської санкції у вигляді пені в сумі 17.911,95 грн., а також вимога про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 5.132,86 грн.

Крім того, позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача витрат на відновлення приміщення в сумі 2.184,00 грн.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з урахуванням наступного.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 5 ст. 762 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд відзначає, жодного підтвердження факту сплати відповідачем на користь позивача заборгованості з орендної плати в сумі 86.920,94 грн. та заборгованості з відшкодування комунальних послуг в сумі 10.474,23 грн. сторонами спору до суду не подано.

Таким чином, факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості з орендної плати в сумі 86.920,94 грн. та заборгованості з відшкодування комунальних послуг в сумі 10.474,23 грн. належним чином доведений, документально підтверджений, тому такі позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача господарської санкції у вигляді пені за порушення строків виконання грошового зобов`язання суд зазначає наступне.

Приписами частини 1 статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Положеннями частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Виходячи з наведених вище норм права, перебіг періоду прострочення відповідачем грошового зобов`язання за Договором починається з першого дня, за терміном, коли зобов`язання мало бути виконано, а нарахування господарської санкції у вигляді пені здійснюється за шість місяців прострочення виконання зобов`язання, починаючи з першого дня такого прострочення.

Дослідивши поданий позивачем розрахунок пені, в частині нарахування пені за прострочення сплати авансового платежу, суд визнав його арифметично невірним, враховуючи приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України (183 дні).

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача господарської санкції у вигляді пені підлягає задоволенню в сумі 17.894,85 грн. (з вирахуванням одного дня, враховуючи приписи частини 6 статті 232 Господарського кодексу України).

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач не виконав своє грошове зобов`язання у строк, встановлений Договором, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 5.132,86 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю, за розрахунком позивача, який перевірений та визнаний судом вірним.

Так сторонами спору подані до суду акти прийому-передачі приміщення від 11.01.2021 № б/н за Договором, відповідно до яких відповідач передав, а позивач прийняв орендоване приміщення за Договором.

При цьому, вказані акти мають деякі відмінності.

Приписами частини 1 статті 75 Господарського кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Приймаючи до уваги те, що сторонами не заперечується факт передачі відповідачем та прийняття позивачем орендованого приміщення за Договором саме 11.01.2021, суд дійшов висновку про те, що фактично орендоване приміщення було передано відповідачем та отримане позивачем саме 11.01.2021.

Положенням частини 3 ст. 285 Господарського кодексу України встановлено, що орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Аналогічне правило закріплено в ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України.

Оскільки неналежний стан орендованого приміщення був встановлений позивачем (26.01.2021) вже після передачі такого приміщення позивачу (11.01.2021) з подальшим відновленням такого приміщення та укладення договорів на таке відновлення, позовна вимога про стягнення з відповідача витрат на відновлення приміщення в сумі 2.184,00 грн. задоволенню не підлягає.

Приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Заперечення відповідача викладені в поданому до суду відзиві судом відхилені з огляду на наступне:

- як встановлено вище, та не заперечується сторонами, фактично орендоване приміщення за Договором було передано відповідачем та прийнято позивачем 11.01.2021, тому відповідач зобов`язаний здійснити розрахунок за фактичне користування приміщенням та відшкодувати комунальні послуги за частину такого місяця;

- твердження відповідача про можливість надання позивачем знижки у грудні місяці, а також відсутність її надання не підтверджено жодним доказом, відтак є виключно припущеннями відповідача та не може бути підставою для несплати платежів за Договором;

- розрахунок задоволених сум у даному спорі перевірений судом;

- решта доводів відповідача не має значення для правильного вирішення даного спору.

Враховуючи те, що спір виник в результаті неправильних дій відповідача, суд керуючись ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладає витрати по сплаті судового збору на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 233, 236, 238, 250, 252, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ВАСИЛЬЧЕНКО ТЕТЯНИ МИКОЛАЇВНИ ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця СЛИВКІНОЇ ОЛЕКСАНДРИ АНДРІЇВНИ ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) заборгованість з орендної плати в сумі 86.920 (вісімдесят шість тисяч дев`ятсот двадцять) грн. 94 коп., заборгованість з відшкодування комунальних послуг в сумі 10.474 (десять тисяч чотириста сімдесят чотири) грн. 23 коп., пеню в сумі 17.894 (сімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто чотири) грн. 85 коп., 3 % річних в сумі 5.132 (п`ять тисяч сто тридцять дві) грн. 86 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2.270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

3. У задоволенні решти вимог - відмовити повністю.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.В. Балац