ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. ОдесаСправа № 915/513/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Держпраці у Миколаївській області, м. Миколаїв

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.05.2021 року, м. Миколаїв, суддя Ткаченко О.В., повний текст рішення складено та підписано 21.05.2021 року

у справі № 915/513/21

за позовом Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Миколаїв в особі відокремленого підрозділу Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Первомайськ Миколаївської області

до відповідача Управління Держпраці у Миколаївській області, м. Миколаїв

про стягнення 56 410,28 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У квітні 2021 року Миколаївський обласний центр зайнятості, м. Миколаїв в особі відокремленого підрозділу Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Первомайськ Миколаївської області звернувся до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Управління Держпраці у Миколаївській області, м.Миколаїв, у якому просив суд стягнути з Управління Держпраці у Миколаївській області, м. Миколаїв на свою користь суму виплаченого ОСОБА_1 забезпечення за період з 21.01.2020 року по 06.09.2020 року у розмірі 56 410 грн. 28 коп. у зв`язку із поновленням безробітного на роботі за рішенням суду, а також відшкодувати за рахунок відповідача судові витрати у розмірі 2 270 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку з поновленням ОСОБА_1 на роботі за рішенням суду, роботодавець, у даному випадку - Управління Держпраці у Миколаївській області, м. Миколаїв, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» зобов`язаний здійснити дії щодо повернення Фонду загальнообов`язкового соціального страхування України на випадок безробіття суми виплаченого матеріального забезпечення. При цьому, у зв`язку із тим, що відповідач у добровільному порядку відмовився від відшкодування нарахованої позивачем суми виплаченого ОСОБА_1 матеріального забезпечення, позивач звернувся до місцевого господарського суду із відповідним позовом.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 20.05.2021 року у справі №915/513/21 (суддя Ткаченко О.В.) позовні вимоги Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Миколаїв в особі відокремленого підрозділу Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Первомайськ Миколаївської області до Управління Держпраці у Миколаївській області, м. Миколаїв задоволено у повному обсязі, стягнуто з Управління Держпраці у Миколаївській області, м. Миколаїв на користь Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Миколаїв в особі відокремленого підрозділу Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості, м.Первомайськ Миколаївської області суму виплаченого ОСОБА_1 забезпечення за період з 21.01.2020 року по 06.09.2020 року у розмірі 56410 грн. 28 коп. у зв`язку з поновленням безробітного на роботі за рішенням суду, а також 2270 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що саме Управління Держпраці у миколаївській області, м.Миколаїв по відношенню до ОСОБА_1 є роботодавцем у розумінні ч. 4 ст. 35 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а тому саме на відповідача покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду згідно із вимогами ст. 34 вказаного вище закону.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Управління Держпраці у миколаївській області, м.Миколаїв з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.05.2021 року у справі № 915/513/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позовних вимогах Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Миколаїв в особі відокремленого підрозділу Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Первомайськ Миколаївської області до Управління Держпраці у Миколаївській області, м. Миколаїв про стягнення суми виплаченого ОСОБА_1 забезпечення за період з 21.01.2020 року по 06.09.2020 року у розмірі 56410 грн. 28 коп. у зв`язку з поновленням безробітного на роботі за рішенням суду відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник, посилаючись на обставини справи щодо звільнення та поновлення ОСОБА_1 на роботі, зазначив, що останньому, який перебував на обліку в Первомайській міськрайонній філії Миколаївського обласного центру зайнятості, м.Первомайськ Миколаївської області була здійснена виплата у сумі 56410 грн. 28 коп. за рахунок державних коштів поряд із нарахованою за рішенням суду виплатою у сумі 99 889 грн. 16 коп. за дні вимушеного прогулу також за рахунок державних коштів.

А відтак, на думку відповідача, ОСОБА_1 відбулась необґрунтована подвійна виплата за однією і тією ж обставиною, що в свою чергу, можна розцінити як подвійний заробіток.

За вищенаведених обставин, апелянт вважає, що нарахована позивачем сума повинна бути стягнута саме з ОСОБА_1 , оскільки за період з 13.12.2019 року по 02.09.2020 року Управління Держпраці в Миколаївській області, м. Миколаїв повністю здійснило з останнім розрахунок.

Крім того, відповідач наголошує на тому, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не враховано того, що за вимогами ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено стягнення коштів з роботодавця, хоча насправді вказані кошти будуть виплачені Первомайській міськрайонній філії Миколаївського обласного центру зайнятості, м.Первомайськ Миколаївської області з тієї ж самої статті видатків, яка передбачає виплату заробітної плати іншим співробітникам Управління, що по суті погіршить їх право на отримання заробітної плати у повному обсязі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління Держпраці в Миколаївській області, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.05.2021 року у справі №915/513/21, розгляд справи призначено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

23.07.2021 року поштою через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Управління Держпраці в Миколаївській області, м. Миколаїв, у якому Миколаївський обласний центр зайнятості, м.Миколаїв в особі відокремленого підрозділу Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Первомайськ Миколаївської області просив суд апеляційну скаргу Управління Держпраці в Миколаївській області, м. Миколаїв залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.05.2021 року у справі №915/513/21 залишити без змін. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів справи.

Зокрема, відзив обґрунтовано тим, що апелянтом за текстом апеляційної скарги не вказано, якi саме норми матерiального та процесуального права порушенi судом першої iнстанцiї при прийняттi оскаржуваного рішення, та на які скаржник посилається, як на пiдставу своїх вимог.

Крім того, щодо твердження відповідача про необгрунтовану подвiйну виплату ОСОБА_1 за однiєю i тiєю ж обставиною, а саме одночасної виплати йому допомоги по безробiттю та виплати за вимушений прогул за один i той же перiод та покладання цих виплат саме на апелянта, позивач вказав, що предметом спору у данiй справi є спiрнi правовiдносини, що виникли з обов`язку вiдповiдача вiдшкодувати Миколаївському обласному центру зайнятостi виплачену працiвнику Управлiння Держпрацi у Миколаївськiй областi допомогу по безробiттю на пiдставi ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соцiальне страхування на випадок безробіття». При цьому, правовідносини щодо виплат за вимушений прогул та покладання їx саме на апелянта, не є предметом спору у данiй господарськiй справi i рiшення з цього приводу в рамках справи, яка переглядається судом не приймалось, оскільки наведені обставини були предметом розгляду Миколаївського окружного адмiнiстративного суду 02 вересня 2020 року у справi № 400/172/20.

Також позивач, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що твердження апелянта щодо необгрунтованої виплати допомоги по безробiттю звiльненому працiвнику у зв`язку з виплатою йому середнього заробiтку за вимушений прогул за один i той же перiод не заслуговують на увагу з огляду на те, що останні суперечать змiсту оскаржуваного рiшення суду.

Поряд із зазначеним вище, Миколаївський обласний центр зайнятості, м.Миколаїв в особі відокремленого підрозділу Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Первомайськ Миколаївської області у відзиві наголосив, що доводи скаржника про отримання ОСОБА_1 . подвiйної оплати, що призвело до необгрунтованої розтрати бюджетних коштiв та отримання ним подвiйної оплати за рахунок iнших спiвробiтникiв Управлiння не можуть бути пiдставами для скасування судового рiшення, оскiльки вони грунтуються на помилковому тлумаченнi скаржником норм матерiального права, не пiдтвердженi доказами та не були предметом спору у данiй справі.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму (що станом на момент подання позову у даній справі складає 227 000 грн. 00 коп.).

В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову. Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа № 915/513/21 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 56 410 грн. 28 коп.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржене у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Управління Держпраці в Миколаївській області, м.Миколаїв не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Господарського суду Миколаївської області від 20.05.2021 року у справі №915/513/21 не потребує скасування з огляду на наступне.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнобов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, які здійснювалися органами державної служби зайнятості відповідно до цього Закону, починаючи з 2013 року покладаються на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи.

Положеннями п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про зайнятість населення" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні підрозділи є правонаступниками відповідних органів державної служби зайнятості.

З персональної картки №00001 вбачається, що 02.01.2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 звернувся до Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Первомайськ Миколаївської області для надання йому статусу безробітного у відповідності до вимог Законів України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на випадок безробіття».

З Додатку №1 до вказаної вище персональної картки про відвідування центру зайнятості/філії центру зайнятості вбачається, що ОСОБА_1 з`являвся у заплановані Центром дату та час для відвідування в період з 02.01.2020 року по 01.10.2020 року.

14.01.2020 року до Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Первомайськ Миколаївської області, ОСОБА_1 було подано заяву про надання (поновлення) статусу безробітного та про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю.

У цей же день, між ОСОБА_1 та кар`єрним радником ОСОБА_2 укладено Індивідуальний план працевлаштування безробітного, який без заперечень та зауважень підписано як з боку відповідальної особи позивача, так і з боку ОСОБА_1 .

З додатку №1 до Індивідуального плану працевлаштування вбачається, що між сторонами було узгоджено послуги, заходи та рекомендації щодо сприяння працевлаштуванню; з додатку №2 права та обов`язки зареєстрованих безробітних.

Судами встановлено, що згідно із записом в трудовій книжці, останнім місцем роботи гр. ОСОБА_1 перед зверненням у січні 2020 року до Первомайської міськрайонної філії Миколаївського ОЦЗ є Управління Держпраці у Миколаївській області.

13.12.2019 року гр. ОСОБА_1 наказом Управління Держпраці у Миколаївській області, м. Миколаїв від 11.12.2019 року №176-ос звільнений з займаної посади згідно з п.3 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності.

Наказом Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Миколаїв від 14.01.2020 року №НТ 200114 ОСОБА_1 наданий статус безробітного з 14.01.2020 року.

21.01.2020 року, Наказом Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Миколаїв №НТ200121 ОСОБА_1 призначено допомогу по безробіттю як застрахованій особі залежно від страхового стажу понад 10 років з 21.01.2020 року по 14.01.2021 року та розпочата виплата допомоги по безробіттю з 21.01.2020 року, про що свідчать витяги з відомості виплат за видами забезпечення від 10.02.2020 року №21 на суму 4723 грн. 07 коп., від 20.02.2020 року №26, на суму 3769 грн. 10 коп., від 20.03.2020 року №44, на суму 7 238 грн. 92 коп., від 29.04.2020 року №83, на суму 7 992 грн. 12 коп., від 02.06.2020 року №103, на суму 7 015 грн. 22 коп., від 02.07.2020 року №122, на суму 6 783 грн. 45 коп., від 10.07.2020 року №132 на суму 3 274 грн. 77 коп., від 10.07.2020 року №127, на суму 3 274 грн. 77 коп., від 31.07.2020 року №142, на суму 3 128 грн. 58 коп., від 10.08.2020 року №147, на суму 2 865 грн. 42 коп., від 31.08.2020 року №157, на суму 2 865 грн.42 коп., від 10.09.2020 року №162, на суму 3 479 грн. 44 коп.

Між тим, вважаючи своє звільнення з посади головного державного інспектора незаконним, гр. ОСОБА_1 15 січня 2020 року звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до начальника Управління Держпраці у Миколаївській області Козловського Юрія Анатолійовича, начальника відділу нагляду в АПК та СК Управління Держпраці у Миколаївській області Миряна Володимира Федоровича та Управління Держпраці у Миколаївській області про скасування висновку, затвердженого Наказом начальника Управління Держпраці у Миколаївській області від 10.12.2019 року №174-ос «Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Управління, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В» в частині скасування наказу начальника Управління Держпраці у Миколаївській області від 11.12.2019 року №179-ос «Про припинення державної служби», відшкодування матеріальної шкоди внаслідок неотримання заробітної плати, про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі №400/171/20, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року та залишеним в силі ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 року, позов ОСОБА_1 було задоволено, визнано протиправним та скасовано висновок, затверджений наказом начальника Управління Держпраці у Миколаївській області від 10.12.2019 року № 174-ос «Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Управління, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В»» в частині застосування до ОСОБА_1 негативної оцінки, визнано протиправним та скасовано Наказ Управління Держпраці в Миколаївській області від 11.12.2019 року №176-ос «Про припинення державної служби», поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу нагляду в АПК та СКС Управління Держпраці у Миколаївській області, стягнуто з Управління Держпраці у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 99 889 грн. 16 коп.

07.09.2020 року, Наказом Управління Держпраці у Миколаївській області №94-ос, ОСОБА_1 було поновлено на посаді та вчинено відповідний запис у трудовій книжці.

10.09.2020 року ОСОБА_1 до Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості було подано заяву про припинення реєстрації з 03.09.2020 року у зв`язку з відмовою від послуг служби зайнятості у зв`язку з відновленням на займаній посаді по судовому рішенню.

У цей же день, Наказом Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості №НТ 200910 ОСОБА_1 з 07.09.2020 року було припинено виплату допомоги по безробіттю.

Проведеним позивачем розслідуванням страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, за результатами якого складено Акт від 28.12.2020 року №52-04-16/217 підтверджено, що відповідно до записів з трудової книжки гр. ОСОБА_1 був звільнений з посади в Управлінні Держпраці у Миколаївській області на підставі наказу, який в подальшому був скасований за рішенням суду та про поновлення громадянина на роботі зроблений запис роботодавцем Управлінням Держпраці у Миколаївській області.

Крім того, як вбачається з наданого позивачем розрахунку допомоги по безробіттю ОСОБА_1 , за час його перебування на обліку у Первомайській міськрайонній філії Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Первомайськ Миколаївської області як безробітного, останньому була нарахована та виплачена допомога по безробіттю за період з 21.01.2020 року по 06.09.2020 року в сумі 56410 грн. 28 коп.

11.01.2021 року за Наказом Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості №1 прийнято рішення про утримання із роботодавця Управління Держпраці у Миколаївській області, суми виплаченого забезпечення безробітному ОСОБА_1 у зв`язку з поновленням його на роботі за рішенням суду у розмірі 56 410 грн. 28 коп., у зв`язку із чим, 12.01.2021 року на адресу останнього було направлено претензію №1, якою позивач пропонував відповідачу сплатити вказану вище суму у добровільному порядку. Про направлення вказаної вище претензії на адресу скаржника та отримання останнім 14.01.2021 року, свідчить наявне у матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення від 14.01.2021 року.

15.02.2021 року за вих. №12/1380, на адресу позивача, Управлінням Держпраці у Миколаївській області було направлено листа щодо розгляду претензії №1, у якій скаржник зазначив про можливий розгляд окреслених у претензії питань, після перегляду судового рішення Миколаївським адміністративним судом.

Доказів щодо сплати Управлінням Держпраці у Миколаївській області, м. Миколаїв на рахунок позивача спірних коштів матеріали справи не містять.

Предметом спору у даній справі є наявність або відсутність підстав для стягнення з Управління Держпраці у Миколаївській області, м. Миколаїв на користь Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Миколаїв в особі відокремленого підрозділу Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості, м. Первомайськ Миколаївської області суми виплаченого ОСОБА_1 забезпечення за період з 21.01.2020 року по 06.09.2020 року у розмірі 56 410 грн. 28 коп. у зв`язку із поновленням безробітного на роботі за рішенням суду.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За змістом п. 1, 6 ст. 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо визначаються виключно законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" законодавство про страхування, на випадок безробіття, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України "Про зайнятість населення" та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 1 вищезазначеного Закону, система прав, обов`язків і гарантій, які передбачають матеріальне забезпечення на випадок безробіття, з незалежних від застрахованих осіб обставин, та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Згідно із п. 8 ст. 1 Закону України "Про Загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", страховим випадком є подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи, внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

Згідно з абз. 7 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду (абзац 2 ч.4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Таким чином, у відповідності до вищевказаних статей Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття має право стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а роботодавець - зобов`язаний відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2018 року у справі № 902/291/17).

Згідно з п. 1 розділу ІІ Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.06.2019 року № 945, завдання з реалізації державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, соціального захисту від безробіття покладено на Державну службу зайнятості.

За змістом пунктів 1-3 розділу ІІІ цього Положення Державний центр зайнятості, який є головною державною установою у централізованій системі державних установ Державної служби зайнятості, виконує повноваження безпосередньо та через регіональні центри зайнятості та їхні філії, базові центри зайнятості, забезпечуючи, зокрема, надання соціальних послуг та виплату матеріального забезпечення відповідно до законів України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та "Про зайнятість населення", а також стягнення відповідно до закону коштів Фонду, виплачених особам, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачених на надання соціальних послуг безробітним.

Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" також визначено, що роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (ч. 1 ст. 4 Закону).

Таким чином, ключовою ознакою роботодавця в правовідносинах, що виникають у зв`язку із загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у т. ч. на випадок безробіття, зокрема для цілей відшкодування суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в порядку ст. 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" є самостійне ведення таким суб`єктом розрахунків із застрахованими особами (подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 927/171/17).

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, позивачем ОСОБА_1 за період з 21.01.2020 року по 06.09.2020 року надано допомогу з безробіття у розмірі 56 410 грн. 28 коп.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі №400/171/20, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року та залишеним в силі ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 року, позов ОСОБА_1 було задоволено, визнано протиправним та скасовано висновок, затверджений наказом начальника Управління Держпраці у Миколаївській області від 10.12.2019 року № 174-ос «Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Управління, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В»» в частині застосування до ОСОБА_1 негативної оцінки, визнано протиправним та скасовано Наказ Управління Держпраці в Миколаївській області від 11.12.2019 року №176-ос «Про припинення державної служби», поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу нагляду в АПК та СКС Управління Держпраці у Миколаївській області, стягнуто з Управління Держпраці у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 99 889 грн. 16 коп.

Судом першої інстанції було правомірно встановлено, з чим також погоджується суд апеляційної інстанції, що незаконність звільнення з посади ОСОБА_1 відповідачем, встановлена судовим рішенням, яким, зокрема, і поновлено вказану вище особу на посаді головного державного інспектора Управління Держпраці у Миколаївській області.

Таким чином, фактично рішення Миколаївського окружного адміністративного суду у справі №400/171/20, зокрема, щодо поновлення заявника на роботі вважається виконаним із дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу, що і було здійснено відповідачем.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що обставина поновлення відповідачем ОСОБА_1 за рішенням суду на посаді, як і виплата за рішенням суду середнього заробітку з врахуванням податків за час вимушеного прогулу, не звільняє відповідача від встановленого Законом обов`язку компенсувати виплачену позивачем суму допомоги по безробіттю, оскільки у даному випадку діє норма ст.35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", яка покладає такий обов`язок саме на відповідача.

Щодо твердження скаржника, про те, що за рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду у справі №400/173/19 ОСОБА_1 нараховано 99 889 грн. 16 коп. за час вимушеного прогулу та здійснено виплату допомоги по безробіттю Первомайською міськрайонною філією Миколаївського обласного центру зайнятості у розмірі 56 410 грн. 28 коп., що на переконання відповідача, слугувало для отримання ОСОБА_1 фактично подвійного заробітку, та така виплачена допомога по безробіттю повинна бути сплачена саме вищевказаною особою, колегія суддів зазначає таке.

Як вже колегією суддів було зазначено раніше, відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 36 вказаного вище Закону передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Натомість, зважаючи на обставини, підтверджені матеріалами справи, які свідчать про добросовісне виконання ОСОБА_1 обов`язків щодо подання відомостей про факти, що впливають на умови виплати забезпечення, колегія суддів зазначає, що пред`явлення громадянином ОСОБА_1 позову до суду, зокрема, про поновлення його на роботі не позбавляло останнього права на отримання допомоги по безробіттю до його поновлення на роботі за рішенням суду, а тому не звільняє відповідача від обов`язку компенсувати вартість фактично здійснених ОСОБА_1 соціальних виплат на підставі ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного суду від 09.07.2018 року у справі №914/1875/17.

Також, колегія суддів зазначає, що підстави зазначені у ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" не можуть тлумачитися розширено, зокрема, з посиланням на нечинність рішення суду, з огляду на його оскарження в апеляційному порядку, оскільки трудовим та цивільно-процесуальним законодавством передбачено особливості набрання чинності рішеннями судів про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку на користь поновленої особи.

Верховний суд у зазначеній вище постанові вказав, що згідно із абз.2 п.32. Постанови Пленуму Верховного Суду України за№9 від 06.11.92 року "Про практику розгляду судами трудових спорів": "При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час."

Тобто, з наведеного пункту вбачається, що саме оплата за час вимушеного прогулу зменшується, в тому числі, на отриману допомогу по безробіттю, а не навпаки.

Відтак, у зв`язку із наведеним вище, судова колегія вважає, що відповідачем не наведено суду жодної норми чинного законодавства, яка б передбачала обов`язок безробітного повідомляти центри зайнятості саме про стягнення на його користь коштів за час вимушеного прогулу, і, головне, що таке стягнення якимось чином впливає на виплату допомоги по безробіттю, зокрема і на її розмір, а саме, що сума чи розмір допомоги по безробіттю, які виплачуються безробітному, мають бути зменшені на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

Аналогічно вищевказана ч.4 ст.35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", покладена в основу даного позову, не передбачає жодних підстав чи можливостей зменшити суму виплаченого безробітному та вартості наданих соціальних послуг безробітному, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, в тому числі, і на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

Отже, на підставі викладеного, суд апеляційної інстанції не приймає посилання відповідача, що отримана ОСОБА_1 від позивача по справі допомога по безробіттю повинна бути стягнута саме з нього фізичної особи.

Окрім наведеного вище, колегія суддів зауважує, що інші доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, а саме: питання щодо необґрунтованої розтрати бюджетних коштів у зв`язку із отриманням ОСОБА_1 виплат по безробіттю та відшкодувань за час вимушеного прогулу, а також питання щодо можливого отримання іншими працівниками Управління Держпраці заробітної плати у значно нижчому розмірі, ніж це передбачено діючими нормами законів про працю в Україні у зв`язку із виплатою ОСОБА_1 значних коштів з тієї ж самої видаткової статті, не приймаються апеляційним судом до уваги з огляду на те, що підстави для скасування оскаржуваного рішення, викладені відповідачем жодного стосунку до предмету спору справи, яка переглядається в апеляційному порядку, не мають, а відтак апеляційним судом не переглядаються.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що вимоги позивача, зазначені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи №915/513/21, при цьому, рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.05.2021 року у справі №915/513/21 є таким, що ухвалене у відповідності до норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Управління Держпраці у Миколаївській області, м. Миколаїв не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.05.2021 року у справі № 915/513/21 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Миколаївській області, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.05.2021 року у справі №915/513/21 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.05.2021 року у справі № 915/513/21 без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош