ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2021 р. Справа№ 910/1566/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Станіка С.Р.

секретар судового засідання Макуха О.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атоменергомаш»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 07.04.2021

у справі №910/1566/21 (суддя Алєєва І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Лоуд Груп»

до Державного підприємства «Національна атомна

енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 265 667, 08 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Іст Лоуд Груп» (далі - ТОВ «Іст Лоуд Груп», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом», відповідач) про стягнення 265 667, 08 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про порушення відповідачем майнових прав позивача, яке завдане неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки № 20/05/112 від 01.06.2020.

Заперечуючи проти позову відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив зменшити розмір 3 % річних до 2 000, 00 грн., а інфляційних втрат - до 3 000, 00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2021 у справі №910/1566/21 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Лоуд Груп» заборгованість у розмірі 252 787, 85 грн., 3 % річних у розмірі 3 399, 72 грн., інфляційні втрати у розмірі 9 479, 51 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 985,16 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із встановлених обставин щодо невиконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 20/05/112 від 01.06.2020 в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленої позивачем продукції. При цьому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача щодо зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат,адже питання зменшення вищенаведених сум грошових коштів не є обов`язком суду, а правом, і таке право підлягає застосуванню виключно у виняткових випадках.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атоменергомаш» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати рішення частково та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних витрат відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. Доводи апелянта зводяться до того, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 висловила правову позицію щодо наявності у суду, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов зменшити розмір як неустойки, штрафу, так й процентів річних за час затримки розрахунку на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. При цьому, апелянт акцентував увагу, що є державним підприємством, основним видом діяльності якого є виробництво електричної енергії, зокрема, ДП «НАЕК «Енергоатом» є виробником більш ніж 50% електроенергії в Україні. Станом на 30.09.2020 дебіторська заборгованість ДП «Гарантований покупець», НЕК «Укренерго» та ДП «Енергоринок» перед ДП «НАЕК «Енергоатом» на відпущену електроенергію складала майже 25 000 000 000 грн., що свідчить про відсутність вини ДП «НАЕК «Енергоатом» та його відокремлених підрозділів у несвоєчасному здійсненні оплати за отриману продукцію, виконані роботи та надані послуги тощо.

В наданій апеляційному суду заяві позивач стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін, вказуючи на те, що доводи апелянта належним чином оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні та спростовані позивачем у відповіді на відзив на позовну заяву, зокрема, щодо безпідставного посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного суду у справі № 902/417/18. Крім цього, позивач просив розгляд справи здійснювати за відсутності його представника.

В судове засідання апеляційної інстанції 31.08.2021 представники сторін не з`явились незважаючи на їх належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення їм відповідної ухвали про призначення справи до розгляду, яку за наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень отримано уповноваженими представниками позивача та відповідача 21.07.2021, а уповноваженими представниками відокремленого підрозділу відповідача - 26.07.2021.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 31.08.2021 представники сторін, явка яких обов`язковою не визнавалась, не з`явились незважаючи на належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, за відсутності клопотань про відкладення розгляду справи та наявності заяви позивача про розгляд справи за відсутності його представника, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності цих представників за наявними матеріалами справи.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 01.06.2020 між ТОВ «Іст Лоуд Груп» (позивач, постачальник за договором) та Відокремленим підрозділом «Атоменергомаш» ДП «НАЕК «Енергоатом» (відповідач, покупець за договором) укладено Договір поставки № 20/05/112 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого предметом є обов`язок постачальника в передбачені даним договором строки, поставити покупцю продукцію дріб сталевий на загальну суму 252 787, 85 грн., а покупець - зобов`язується прийняти та оплатити вказану продукцію.

Відповідно до п. 4.1 Договору оплата поставленої продукції здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в даному договорі, протягом 60 днів після завершення приймання продукції за якістю, за результатами якого встановлено її належну якість (зокрема, проходження вхідного контролю за прийнятою у покупця процедурою).

Цей договір згідно п. 10.1 вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками та діє 2 роки.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Договором на підставі ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства на підставі ст. 628 ЦК України.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами згідно ст. 629 ЦК України.

За договором поставки в силу приписів ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

За змістом ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець (ст. 693 ЦК України) повинен здійснити оплату в строк, встановлений Договором, а якщо такий строк не встановлений Договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 252 787, 85 грн., що підтверджується видатковою накладною № 529 від 18.06.2020, яку підписано уповноваженими представниками та скріплено печатками сторін без жодних зауважень та заперечень.

За приписами ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Відповідно до п. 2.2 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, господарські операції визначено як факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні ж документи повинні бути складені в момент проведення кожної господарської операції або, якщо це не можливо, безпосередньо після її завершення.

Первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо (п. 2.4 вищезгаданого Положення).

Таким чином, підписана відповідачем видаткова накладна, в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку та ЦК України, є первинним документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення й засвідчують факт поставки позивачем відповідачу товару, відтак є й підставою виникнення у останнього обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Підтвердженням виконання зобов`язань позивачем перед відповідачем є також товаротранспортна накладна № Р529 від 18.06.2020.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як вище згадувалось, п. 4.1 Договору сторони погодили, що оплата поставленої продукції здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в даному договорі, протягом 60 днів після завершення приймання продукції за якістю, за результатами якого встановлено її належну якість (зокрема, проходження вхідного контролю за прийнятою у покупця процедурою).

Проте відповідач своїх зобов`язань за вищезазначеною видатковою накладною щодо проведення розрахунків з позивачем не виконав, доказів їх сплати суду не надав.

З огляду на наведене та те, що сума заборгованості відповідача, яка складає 252 787, 85 грн. та строк оплати якої настав, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, та відповідачем на момент прийняття рішення не погашена й відповідно доказів цього суду не надано, апеляційний суд визнав обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 252 787, 85 грн заборгованості за Договором доведено належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано, відтак вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім цього, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача на користь позивача 3 399, 72 грн. 3% річних та 9 479, 51 грн. інфляційних втрат.

Учасники господарських відносин в силу положень ст. 216 ГК України несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (п. 1 ст. 218 ГК України).

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат, апеляційний суд дійшов висновку, що такі нарахування позивачем виконано арифметично правильно й відповідно до чинного законодавства, відтак вони підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі.

З приводу заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру 3 % річних до 2 000, 00 грн. та інфляційних втрат до 3 000, 00 грн., слід зазначити, що за приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України може бути зменшений за рішенням суду лише розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків й за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішення питання про зменшення неустойки до розміру, до якого вона підлягає зменшенню, здійснюється судом. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність в кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму такого зменшення, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно братись до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

У разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій (ч. 2 згаданої статті).

Разом з цим, в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, на яку посилався відповідач (апелянт), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку на підставі ст. 625 ЦК України. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у вищезгаданій постанові вказала, що має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Зменшення розміру заявлених до стягнення санкцій є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення відповідних санкцій.

Позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за заявою сторони) заявлених санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої такі санкції застосовуються, довести те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 910/9765/18.

Оскільки чинним законодавством України не передбачено вичерпного переліку виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено відповідні санкції, це питання віршується судом з урахуванням приписів ст. 86 ГПК України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання про зменшення відсотків річних та інфляційних втрат, відповідач зазначав, що є виробником більш ніж 50% електроенергії в України та віднесений до переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, а також посилався на невиконанням його контрагентами (ДП «Гарантований покупець», НЕК «Укренерго», ДП «Енергоринок») своїх зобов`язань з оплати за відпущену електричну енергію, адже заборгованість останніх перед відповідачем становить 25 000 000 000,00 грн., вжиття відповідачем заходів щодо стягнення заборгованості з боржників в судовому порядку, крім цього, вказував, що прострочення оплати товару, допущене відповідачем, не завдало позивачу збитків.

Оцінюючи наведені відповідачем підстави зменшення належної до стягнення суми 3% річних в зв`язку з даними обставинами справи, що мають юридичне значення, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що п. 7.4 Договору сторони погодили, що у випадку порушення покупцем строків оплати продукції, він на вимогу постачальника сплачує суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Таким чином, умовами Договору встановлена міра відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді сплати відсотків річних, яка відповідає критеріям розумності, справедливості та пропорційності наслідкам правопорушення, оскільки визначений розмір відсотків річних на рівні 3% спроможний компенсувати кредитору майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення розрахунків боржником, проте не перетворити сплату відсотків річних на спосіб отримання доходів для кредитора та несправедливий, невиправдано обтяжливий чи непосильний тягар для боржника, тобто здатний забезпечити дотримання розумного балансу між інтересами кредитора та боржника.

При цьому, судом враховано, що заявлений позивачем розмір заборгованості становить 252 787, 85 грн., в той час як розмір належних до сплати відсотків річних складає 3 399, 72 грн., що не дозволяє стверджувати про його нерозумність, несправедливість та неспіврозмірність, які б могли бути підставою для реалізації судом права на зменшення належної до стягнення суми відсотків річних.

З приводу посилання відповідача (апелянта) на невиконання його контрагентами своїх зобов`язань з оплати за відпущену електричну енергію та наявність в зв`язку з чим заборгованості перед відповідачем в розмірі 25 000 000 000,00 грн., як і на вжиття відповідачем заходів до стягнення заборгованості з боржників в судовому порядку, на збитковість підприємства відповідача, слід зазначити, що вказані обставини є наслідками господарської діяльності відповідача, а не винятковими та безумовними підставами для зменшення судом належної до стягнення суми відсотків річних.

З огляду на наведене, відповідачем в порядку, визначеному процесуальним законом, не надано належних та допустимих доказів наявності істотних обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених позивачем до стягнення відсотків річних.

Натомість, у справі №902/417/18 судами було встановлено наявність виняткових обставин для існування підстав зменшення заявленого до стягнення розміру відсотків річних.

По-перше, умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також змінили розмір процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

По-друге, суди також з`ясували, що з поставленої вартості товару на загальну суму 205 538,92 грн. до подання позовної заяви до суду відповідач за поставлений товар сплатив 107 157,00 грн. Станом на момент звернення з позовом до суду заборгованість відповідача складала 98 381,92 грн. та була сплачена відповідачем в повному обсязі після відкриття провадження у справі. При цьому, позивачем нараховано до стягнення 40 306,19 грн. пені, 30 830,83 грн. штрафу та 110 887,30 грн. відсотків річних, що разом складає 182 024,32 грн та перевищує майже у два рази суму прострочення.

З огляду на наведене, висновки суду щодо наявності підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру відсотків річних (постанова у справі № 902/417/18), не можуть братися до уваги судом під час розгляду цієї справи з огляду на суттєві відмінності в обставинах справ.

При цьому, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 питання про наявність у суду права зменшувати збитки від інфляції не було предметом оцінки, що додатково свідчить про необґрунтованість відповідних посилань відповідача.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атоменергомаш» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2021у справі №910/1566/21 - без змін.

Матеріали справи №910/1566/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 03.09.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Є.Ю. Шаптала

С.Р. Станік