ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2021 р. м. Київ Справа № 911/1731/21

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Обратка до Товариства з обмеженою відповідальністю Іскофіта про стягнення 70762,94 грн

без виклику учасників процессу

Товариство з обмеженою відповідальністю Обратка (далі - позивач) подало до суду позов до Товариства з обмеженою відповідальністю Іскофіта (далі - відповідач) про стягнення 70762,94 грн.

В обгрунтування позовних вимог, позивач посилається на невиконання відповідачем грошових зобов`язазнь, згідно з умов договору транспортного експедирування №18487 від 02.12.2020.

Ухвалою від 16.06.2021 Господарський суд Київської області залишив позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Обратка" вих.№б/н від 09.06.2021 без руху, у зв`язку з недотриманням на момент подання позовної заяви вимог п. п. 5, 8 ст. 162, ч. 1 ст. 172 ГПК України, надавши 10 днів з дня вручення ухвали суду на усунення недоліків.

29.06.2021 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Обратка" надійшло клопотання вих.№901 від 29.06.2021 про долучення до матеріалів справи копій документів, а також 30.06.2021 до суду надійшла заява вих.№б/н від 24.06.2021 про усунення недоліків.

Ухвалою від 05.07.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та доказів відправки копії відзиву позивачу у строк, передбачений ч. 1 ст. 251 ГПК України протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Встановив позивачу строк для подання відповіді на відзив на позовну заяву та доказів відправки копії відповіді на відзив відповідачу у строк, визначений судом згідно з вимог ч. 4 ст. 166 ГПК України, - до 06.08.2021 (включно), а відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив до 17.08.2021(включно).

Копія відповідної ухвали отримана позивачем 09.07.2021, відповідачем 03.08.2021, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень за №№ 599, 387.

07.07.2021 на електронну адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

У відповідному клопотанні представник позивача повідомив суд, що після подання позовної заяви 15.06.2021 відповідачем сплачено суму основного боргу у розмірі 53959,00 грн, що підтверджується доданою до клопотання копією платіжного доручення № 1430.

13.08.2021, з дотриманням встановленого строку, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне: 15.06.2021 основний борг сплачено відповідачем повністю; пеня нарахована позивачем не вірно, у зв`язку з чим відповідачем надано власний контрозрахунок пені.

Також, відповідач просить суд відмовити в задоволенні відсотків за користування грошовими коштами та інфляційних втрат, оскільки в договорі не передбачено відповідальності щодо нарахування відсотків на грошові кошти, які були не своєчасно оплачені, а інфляційні позивачем нараховано на кількість прострочених днів менше ніж місяць.

16.08.2021 на електронну адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу, яке засобами поштового зв`язку надійшло 18.08.2021.

30.08.2021 на адресу Господарського суду Київської області від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 27.08.2021.

У строк, встановлений ч. 7 ст. 252 ГПК України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

02.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю Іскофіта (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Обратка (експедитор) укладено договір транспортного експедирування №18487 (далі Договір), у відповідності до умов якого Експедитор зобов`язується за дорученням, за плату і за рахунок Замовника, від власного імені надати транопортно-екопедиційні послуги з організації та забезпечення перевезення вантажу Замовника в межах території України та в міжнародному сполученні автомобільним транспортом.

Експедитор надає послуги, передбачені цим Договором, на підставі Заявки, яка є невід`ємною частиною цього Договору (п. 1.2 договору).

Як передбачено п. 3.3.4 договору, замовник зобов`язаний, зокрема, оплатити Експедитору винагороду і всі інші витрати і витрати, передбачені в заявці, а також інші документально підтверджені витрати, понесені ним у зв`язку з виконанням зобов`язань за цим Договором, включаючи виникли в процесі перевезення в порядку і строки, встановлені цим Договором.

У відповідності до п. 4.1. договору, строки оплати та вартість послуг Експедитора згідно умов даного договору визначається у відповідній Заявці.

Згідно п. 4.2. договору, підставою для здійснення Замовником грошового платежу на надані Експедитором послуги є факт отримання Замовником оригіналів рахунків-фактури, Актів виконаних робіт та товаро-супровідних документів.

За результатами виконаних робіт Експедитор виставляє рахунок та передає CMR замовнику (п. 4.3 договору).

Відповідно до п. 4.4 договору, датою оплати і датою належного виконання зобов`язань замовника по оплаті вважається дата списання коштів з банківського рахунку Замовника.

Пунктом 5.3 договору сторонами погоджено, що у разі прострочення оплати замовником послуг експедитора замовник сплачує пеню в розмірі 0,1 % від невиплаченої суми за кожен день прострочення.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2021 року (включно). У випадку, якщо за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення терміну дії Договору, жодна із сторін письмово не заявить про свій намір його розірвати, договір автоматично пролонгується на кожен наступний календарний рік на тих же умовах (п. 8.1 договору).

08.12.2020 сторонами підписано заявку № 1 на перевезення вантажу в міжнародному сполученні, якою погоджено, зокрема, маршрут руху Італія-Україна, дата і час завантаження: 09.12.2020, термін доставки вантажу: 15-16.12.2020, ставка за перевезення: 3300 євро (по курсу НБ на день завантаження), умови оплати: 21 б.д. по після отримання оригіналів.

15.12.2020 сторонами підписано заявку № 2 на перевезення вантажу в міжнародному сполученні, якою погоджено, зокрема, маршрут руху Іспанія-Україна, дата і час завантаження: 22.12.-23.12.2020, термін доставки вантажу: 28.12-29.12.2020, ставка за перевезення: 4450 євро (по курсу НБ на день завантаження), умови оплати: протягом 21 б.д. після отримання оригіналів.

16.12.2020 сторонами підписано заявку № 3 на перевезення вантажу в міжнародному сполученні, якою погоджено, зокрема, маршрут руху Італія-Україна, дата і час завантаження: 22.12.-23.12.2020, термін доставки вантажу: 28.12-29.12.2020, ставка за перевезення: 3300 євро (по курсу НБ на день завантаження), умови оплати: 21 б.д. по після отримання оригіналів.

Так, факт здійснення перевезення за вказаними заявками підтверджується міжнародими накладними СМR за №№ 862288, 882977, 0002763.

На виконання вищезазначених заявок на перевезення вантажів, позивач надав відповідачу транспортно-експедиторські послуги з перевезення вантажів, що підтверджується актами надання послуг № 921 від 15.12.2020 на суму 112380,00 грн, № 996 від 29.12.2020 на суму 114070,00 грн, № 5 від 05.01.2021 на суму 154859,00 грн.

Позивач надав відповідачу рахунки на оплату № 921 від 15.12.2020 на суму 112380,00 грн, № 996 від 29.12.2020 на суму 114070,00 грн, № 5 від 05.01.2021 на суму 154859,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог п. 4.2 договору, позивачем направлено на адресу відповідача документи для проведення розрахунків поштовими відправленнями за №№ 855, 691, 561, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями описів вкладення, фіскальних чеків та поштових накладних.

В порушення умов договору відповідач виконав своє зобов`язання частково, перерахувавши на поточний рахунок позивача 327350,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень, а тому за ним утворилась заборгованість станом на момент звернення до суду на загальну суму 53959,00 грн.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як передбачено ч. 1 ст. 316 ГК України , за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов`язань, пов`язаних із перевезенням.

Згідно ч. 1 ст. 929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату (ст. 931 ЦК України).

При цьому, як встановлено судом, заявлена позивачем до стягнення у даній справі сума основного боргу сплачена відповідачем 15.06.2021 відповідно до платіжного доручення № 1430 після звернення позивача до суду з позовом у даній справі (09.06.2021, про що свідчить штампель Укрпошти на конверті).

Отже, предмет спору в частині стягнення основного боргу у розмірі 53959,00 грн вичерпано, оскільки зобов`язання з оплати наданих позивачем послуг виконано відповідачем під час розгляду справи в суді.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи, що основний борг у даній справі сплачений відповідачем після звернення позивача до суду, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 53959,00 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 13404,00 грн пені.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

В силу чч. 2, 3 вказаної статті штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені встановлено також ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Пунктом 5.3 договору сторонами погоджено, що у разі прострочення оплати замовником послуг експедитора замовник сплачує пеню в розмірі 0,1 % від невиплаченої суми за кожен день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд не може погодитись з правильністю здійснення такого розрахунку, оскільки, пеня не обмежена подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який стягується пеня.

Також, пеня нарахована з помилковим визначенням початку періодів нарахування, оскільки позивач включив до розрахунку останні дні оплати, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивач не врахував приписи ч. 5 ст. 254 ЦК України, у якій визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Крім того, позивачем невірно враховано дати в які відповідачем було частково здійснено оплати та на вказані дати розраховано розмір пені без урахування здійснених оплат.

Здійснивши перерахунок пені, в межах періодів позивача, суд встановив, що обґрунтовано заявленою до стягнення є пеня в сумі 4147,71 грн. В частині стягнення 9256,29 грн пені слід відмовити.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 1073,04 грн 3% річних та 2326,90 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За положеннями зазначеної норми наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Здійснивши перерахунок 3 % річних, з тих же підстав, що і пені, суд встановив, що обґрунтовано заявленим до стягнення є розмір 3 % річних 960,00 грн. В частині стягнення 113,04 грн 3 % річних слід відмовити.

При перевірці здійсненого позивачем розрахунку інфляційних нарахувань, суд встановив, що розрахунок проведено невірно, оскільки позивачем невірно визначено суми заборгованостей, на які слід здійснювати нарахування.

Здійснивши перерахунок втрат від інфляції на суми боргу 4660 грн та 83959 грн, суд вважає правомірно заявленою до стягнення їх суму у розмірі 708,95 грн. В частині стягнення з відповідача 1617,95 грн інфляційних втрат суд відмовляє.

Відповідно до п. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Пунктами 1 та 3 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України, згідно змісту якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заявленими у відповідності до вимог чинного законодавства, підтвердженими належними доказами, які є в матеріалах справи, та такими, що підлягають задоволенню частково: 4147,71 грн пені, 960,00 грн 3 % річних, 708,95 грн втрат від інфляції.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Також, позивач просить суд покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.

В обґрунтування понесення таких витрат, позивачем надано договір про надання правничої допомоги № 54-21 від 10.05.2021, ордер серії ВТ № 1014103 від 08.06.2021, рахунок на оплату № 10 від 10.08.2021, Акт наданих послуг № 10 від 10.08.2021, платіжне доручення № 1413 від 11.08.2021.

Так, 10.05.2021 між Адвокатським бюро «Адвокатська контора Поліщук Д.О.» (далі Бюро) та Товариством з обмеженою відповідальністю Обратка (далі клієнт) укладено договір про надання правничої допомоги № 54-21, відповідно до умов якого Бюро приймає доручення Клієнта та бере на себе зобов`язання надати Клієнту правову

допомогу у правовідносинах між Клієнтом та ТОВ «ІСКОФІТА» з приводу несплати та порушення строків оплати коштів за надані послуги за договором № 18487 від 02.12.2020 року.

Розмір гонорару, який Клієнт сплачує Бюро за надану в межах цього Договору правову допомогу, становить 20000 (Двадцять тисяч ) грн. 00 коп (п. 3.1 договору).

Відповідно до Акту наданих послуг № 10 від 10.08.2021, бюро було виконано наступні роботи (надані такі послуги): попереднє опрацювання матеріалів (4 год) - 3000,00 грн, аналіз нормативної бази (4 год) 3000, 00 грн, формування правової позиції та консультування клієнта (4 год) 3000,00 грн, збір, систематизація та групування доказів (3 год) 3000,00 грн, підготовка та подання позовної заяви (5 год) - 80000,00 грн.

Вартість витрат на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн позивачем сплачено, що підтверджується платіжним дорученням № 1413 від 11.08.2021 на суму 20000,00 грн.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, що визначено ч. 1 ст. 123 ГПК України. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, як передбачено п. 1 ч. 3 такої норми, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно п.12 ч.3 ст.2 ГПК України, одним із принципів господарського судочинства є принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як визначено ч. 2 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частина 3 відповідної норми вказує, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 такої норми, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГП України, в силу ч.5 такої норми, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що встановлено ч.6 такої норми.

Порядок розподілу судових витрат (окрім судового збору) визначено ч. ст. 129 ГПК України, відповідно до якої, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Поряд з цим, ч. 5 ст.129 ГПК України унормовано, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 6 ст. 129 ГПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Як визначено ч.8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У Постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 вказано, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України, однак, ч. 5 наведеної норми визначає критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

У відповідній Постанові зазначено, що на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч.ч.6,7,9 ст. 129 ГПК України.

Враховуючи правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України). Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст.129 ГПК України може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, як вказано у вищезгаданій постанові, керуючись ч.ч. 5-7, 9 ст.129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 911/471/19).

В силу ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу; кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Як визначено ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність: гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту; порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги; при встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини; гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом і у суду не має повноважень визначати розмір такого гонорару.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 28); у рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір; заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується факт складання позовної заяви, звернення до суду з відповідним позовом. Підготовці позовної заяви відповідно передував аналіз умов договору, попереднє опрацювання матеріалів, аналіз нормативної бази, формування правової позиції та консультування клієнта , збір, систематизація та групування доказів.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача, що позивач не надав належних та допустимих доказів понесених ним витрат на правову допомогу, оскільки понесені витрати на професійну правничу допомогу у заявленій сумі є обґрунтованими, співмірними та підтвердженими доказами, з огляду на наданий адвокатом детальний обсяг наданих послуг відповідно до Акту наданих послуг № 10 від 10.08.2021, затрачений ним час на надання таких послуг.

При цьому, частиною 4 статті 129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також, судом враховано, що у відповіді на відзив представник позивача зазначив, що такі витрати підлягають задоволенню пропорційно до задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищезазначене, керуючись ч. 5 ст. 129 ГПК України, оцінивши подані заявником докази у підтвердження понесених ним витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг, їх обґрунтованість, суд дійшов висновку про покладення на відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 6922,97 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В частині стягнення 13077,03 грн витрат на професійну правничу допомогу суд відмовляє.

При цьому, судом для визначення пропорційного розміру судових витрат на правову допомогу використовується наступна формула: А / Б х С, де А загальний розмір задоволених позовних вимог, Б загальний розмір позовних вимог згідно прохальної частини позовної заяви, С заявлений розмір судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача у повному обсязі, позаяк судовий збір відповідно до Закону України "Про судовий збір" сплачено у мінімальному розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Обратка до Товариства з обмеженою відповідальністю Іскофіта про стягнення 70762,94 грн задовольнити частково.

2. Закрити провадження в частині стягнення 53959,00 грн основного боргу.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Іскофіта (08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Поліграфічна, буд. 12, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Обратка (73003, м. Херсон, вул. 9 Січня, буд. 19, флігель Б, ) 4147,71 грн (чотири тисячі сто сорок сім гривень сімдесят одну коп) пені, 960,00 грн (дев`ятсот шістдесят гривень 00 коп) 3 % річних, 708, 95 грн (сімсот вісім гривень дев`яносто п`ять коп) втрат від інфляції, 2270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп) судового збору, 6922,97 грн (шість тисяч дев`ятсот двадцять дві гривні дев`яносто сім коп) витрат на професійну правничу допомогу.

4. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Суддя В.М. Антонова