ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/1881/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Шевченко А.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача Василинич О.А., ордер серія ХВ № 1728 000028 від 18.05.21 р.

відповідача Літвінова О.В., ордер серія АХ № 1008279 від 18.06.21 р.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтері Трейдинг", місто Одеса,

до Приватного акціонерного товариства "Люботинський завод "Продтовари", місто Люботин,

про стягнення суми заборгованості,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/1881/21.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Альтері Трейдинг", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Приватного акціонерного товариства "Люботинський завод "Продтовари", про стягнення 943 071,47 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27 травня 2021 року прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтері Трейдинг" до розгляду та відкрито провадження у справі, яку ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/1881/21 підготовче провадження. Під час підготовчого провадження, через реалізацію прав за статтями 42, 161, 165-167 Господарського процесуального кодексу України сторонами сформовано та представлено суду заяви по суті справи: відзив (вх. № 14843 від 24 червня 2021 року), прийнятий до розгляду протокольною ухвалою суду від 29 червня 2021 року, відповідь на відзив (вх. № 16163 від 12 липня 2021 року), прийнята до розгляду протокольною ухвалою суду від 12 липня 2021 року, заперечення (вх. № 17138 від 22 липня 2021 року), прийняті до розгляду протокольною ухвалою від 26 липня 2021 року. Ухвалою від 26 липня 2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі до 25 серпня 2021 року. Ухвалою суду від 25 серпня 2021 року продовжено позивачу строк для подання доказів з їх долученням до матеріалів справи. 25 серпня 2021 року, протокольною ухвалою суду, на підставі статті 177, пункту 18 частини 2 та частини 6 статті 182, пункту 3 частини 2 та частини 5 статті 185, статей 195, 232 ГПК України, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 серпня 2021 року. 25 серпня 2021 року суд розпочав судовий розгляд справи по суті. В засіданні суду 25 серпня 2021 року оголошено перерву по розгляду справи по суті до 06 вересня 2021 року. 06 вересня 2021 року у судовому засіданні, відповідно до статті 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

16 липня 2015 року між Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтері Трейдинг" (постачальник, позивач у справі) та Приватним акціонерним товариством "Люботинський завод "Продтовари" (покупець, відповідач у справі) укладено договір поставки № 1607/01 (далі договір) за умовами якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар (пляшка, етикетка, пристрій для закупорювання/ковпачок). Ціна, кількість та розкритий асортимент товару вказується в накладних на поставлений товар, які є невід`ємною частиною договору (пункт 1.1., 2.1. договору). Пунктом 5.1. договору передбачено, що оплата товару здійснюється кожного місяцю за результатами попереднього місяця, але не раніше 21 календарного дня з дня використання (вироботки) товару в виробництві покупця. Підставою для оплати слугують данні актів звірки залишків поставленого товару, які складаються кожного першого числа місяця. У відповідності до пунктів 10.2, 10.3 договору, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє один рік з дати підписання, якщо за 10 днів до кінця строку його дії жодна із сторін не заявить про його закінчення, договір вважається пролонгованим на той самий строк на тих самих умовах. Виконуючи обумовлені сторонами зобов`язання, позивачем поставлено, а відповідачем отримано обумовлений товар на загальну суму 1 077 274,03 грн., що підтверджується видатковими накладними № 1 від 06 листопада 2017 року на суму 644 879,76 грн., № 2 від 06 листопада 2017 року на загальну суму 197 765,57 грн., № 3 від 06 листопада 2017 року на загальну суму 44 020, 70 грн., № 4 від 06 листопада 2017 року на загальну суму 145 200,00 грн., № 5 від 06 листопада 2017 року на загальну суму 45 408,00 грн.

Як стверджує позивач, відповідач (зобов`язаний контрагент) кошти, за поставлений товар не в повному обсязі сплатив, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 943 071,47 грн., що стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду для відновлення порушених прав і інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

З огляду на правову природу, укладений між сторонами договір є договором поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як-то встановлено пунктом 5.1. договору, оплата товару здійснюється кожного місяцю за результатами попереднього місяця, але не раніше 21 календарного дня з дня використання (виработки) товару в виробництві покупця. Підставою для оплати слугують данні актів звірки залишків поставленого товару, які складаються кожного першого числа місяця..

Отже, в сукупності визначених норм права та умов договору вбачається, що внаслідок виконання постачальником визначених умовами договору дій (поставка продукції) у замовника виникає зустрічний обов`язок оплатити товар у строки, визначені договором (кожного місяцю за результатами попереднього місяця, але не раніше 21 календарного дня з дня використання (виработки) товару в виробництві покупця).

В матеріалах справи відсутні, а сторонами не додані сформовані акти звірки залишків поставленого товару, які за умовами пункту 5.1. договору повинні були складатись кожного першого числа місяця за період з 2015 року (рік укладення договору).

Втім, в результаті взаємних перемовин, під час розгляду справи, сторонами складено акт звірки залишків товару, за яким залишок невикористаної продукції на підприємстві-відповідача складає 481 149,52 грн. Дана сума фігурує й у акті звірки розрахунків з 01 січня 2015 року по 18 серпня 2021 року, який підписаний з боку позивача і відповідача. Даний документ хоча і не є первинним документом, однак його данні (у сукупності із іншими доказами) може підтверджувати фактичний розмір заборгованості.

В розрізі висвітлених вище обставин, суд констатує, що у відповідача на складі відсутня продукція на суму 481 149,52 грн., а враховуючи не представлення відповідачем документів щодо втрати продукції на означену суму чи крадіжки продукції зі складу відповідача (відсутність відкритих кримінальних справ), суд приходить до обґрунтованого висновку, що продукція на суму 481 149,52 грн. була використана відповідачем у виробництві, а відтак спрацьовує договірний механізм, визначений пунктом 5.1. договору, із обов`язком відповідача оплатити товар.

При цьому, умова застосування 5.1. договору застосовується не при використання всієї поставленої продукції, а за результатами використання (виработки) товару в виробництві покупця. Тобто залучення до виробництва поставленого товару зумовлює формування актів залишків і на їх базі даних розрахунок відповідача з позивачем.

Водночас, суд зазначає, що долучені до матеріалів позовної заяви скрін-шоти із сайту, які на переконання позивача підтверджують факт використання відповідачем у своїй діяльності продукції позивача, не є належними, допустимими, достовірними та достатніми в розумінні приписів статей 76-79 ГПК України, оскільки неможливо встановити ким, де саме, в який час та в якому місці було зроблено скрін-шот, чи дійсно на них зображено товар, який був предметом договірних відносин позивача із відповідачем. Крім того, скріншот не оригінал документу, а лише форма фіксування електронного доказу. Отож, така копія має бути засвідчена електронним цифровим підписом особи, яка її подає. Також можна подавати роздрукований скріншот, як паперову копію електронного доказу посвідчений підписом і з вказаною датою.

Аналіз положень чинного законодавства України дає підстави для висновку, що установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання. Виходячи із цих загальних засад, має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості та обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання та умовами обороту

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium принцип добросовісності.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Суд вважає очевидним, що поведінка відповідача, який підтвердив у акті залишків станом на 18 серпня 2021 року відсутність продукції на суму 481 149,52 грн., а у акті звірки взаємних розрахунків вказав, що перед позивачем має заборгованість у сумі 481 149,52 грн., втім в судових засіданнях представник відповідача заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що строк розрахунків за пунктом 5.1. договору не настав, суперечать його попередній поведінці (підписанню актів залишків та актів звірки) і є недобросовісною.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження здійснення повної оплати поставленого продукції. За таких обставин, оскільки відповідач прийняв товар, однак не здійснив повний розрахунок його вартості використавши цей товар у проміжок часу з 06.11.2017 р. по 01.08.2021 р., суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 481 149,52 грн. основної суми заборгованості по сплаті за договором є обґрунтованими та документально підтвердженими.

Щодо решти позовних вимог, які складаю грошову суму у розмірі 461 922,00 грн., то суд зазначає наступне.

За приписами статей 3, 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав, на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

З урахуванням вищевикладеного, слід дійти висновку, що решта грошових коштів, які фігурують в змісті позовної заяви у розмірі 461 922,00 грн., які позивач прагне стягнути з відповідача як основну заборгованість, зазначаючи під час розгляду справи в суді по суті та без подання заяви в порядку ст. 46 Кодексу, що по вказаному товару сплив строк його придатності, є безпідставною, оскільки, по-перше, в такому випадку вимога про стягнення повинна базуватись в тому числі на нормах статей 22 та 677 ЦК України і заявлятись як збиток. При цьому, суд не може погодитись із доводами позивача, який, посилаючись на ГОСТ 32625-2014, стверджує про сплив терміну придатності товару, оскільки даний ГОСТ розповсюджує свою дію на металеві ковпачки, які призначені для закупорювання скляних пляшок, а предметом договірних правовідносин між сторонами слугують металопластикові кришки-пробки для пляшок (видаткова накладна № 1 від 06 листопада 2017 року). Тобто, в даному разі ГОСТ не може бути спрямованим на спірні правовідносини, оскільки цей стандарт має інше коло призначення. По-друге, як зазначалось вище в рішенні суду, передумовою для стягнення заявлених в межах основної заборгованість грошових коштів в розмірі 461 922,00 грн. є настання обставини, визначеної п. 5.1 договору, а саме оплата не раніше 21 календарного дня з моменту використання товару в виробництві відповідача. Проте, в матеріалах справи такі докази використання товару відсутні, що зумовлює відмову в задоволенні позову в означеній частині.

Щодо визначеної позивачем суми витрат на правову (правничу) допомогу, то суд зазначає наступне.

Згідно частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Із запровадженням змін до ГПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Станом на час прийняття рішення у цій справі у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Суд звертає увагу, що з дати ухвалення рішення у даній справі, позивач має присічний строк на представлення документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат, що зумовить застосування судом правого механізму охопленого пунктом 3 частиною 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України (ухвалення додаткового рішення).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватне акціонерне товариство "Люботинський завод "Продтовари" (62423, Харківська область, місто Люботин, вулиця Слобожанська, будинок 53, ідентифікаційний код юридичної особи 24486154) на користь Товариство з обмеженою відповідальністю "Альтері Трейдинг" (65031, місто Одеса, вулиця Агрономічна, будинок 207, ідентифікаційний номер юридичної особи 39410482) 481 149,52 грн. заборгованості та 7 217,24 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "08" вересня 2021 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/1881/21