ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2021 року м.Дніпро Справа № 908/789/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Березкіної О.В., Дарміна М.О.

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином;

від відповідачів: не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Запорізьке обласне управління АТ "Ощадбанк" на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.06.2021, ухвалене суддею Федоровою О.В., повний текст якої підписаний 16.06.2021, у справі № 908/789/21

за позовом Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Запорізьке обласне управління, місто Запоріжжя

до відповідача-1: Підприємства об`єднання громадян Агропристань Всеукраїнської громадської організації інвалідів Велід, м. Запоріжжя

відповідача-2: Фізичної особи-підприємця Мельник Альони Вікторівни, м. Запоріжжя

про солідарне стягнення грошових коштів та розірвання договору кредитної лінії

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області звернулося Акціонерне товариство Державний ощадний банк України в особі філії Запорізьке обласне управління (далі - Позивач) з позовом до Підприємства об`єднання громадян Агропристань Всеукраїнської громадської організації інвалідів Велід (далі Відповідач-1) та фізичної особи-підприємця Мельник Альони Вікторівни (далі Відповідач-2) про:

- солідарне стягнення 923 401,13 грн., які складаються з 699 577,77 грн. заборгованості за кредитом, 143 931,43 грн. заборгованості по процентам, 3,88 грн. заборгованості по комісії, 31 191,67 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності, 6 373,97 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 0,38 грн. пені за несвоєчасну сплату комісії, 32 925,96 грн. інфляційних втрат від простроченних сум заборгованості за кредитом, 7 809,98 грн. 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитом, 1 586,09 грн. 3% річних від прострочених сум заборгованості за процентами;

- розірвання договору кредитної лінії, укладеного між АТ Ощадбанк та Підприємством об`єднання громадян Агропристань Всеукраїнської громадської організації інвалідів Велід №717 від 01.10.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачами зобов`язань щодо своєчасного та повного погашення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії в рамках договорів кредитної лінії №717 від 01.10.2018, договору поруки № 1 від 01.10.2018, внаслідок чого утворилась заборгованість. У зв`язку з порушенням відповідачами грошового зобов`язання, приймаючи до уваги умови договору та приписи діючого законодавства, боржникам нараховані пеня, 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 16.06.2021 у справі №904/789/21 позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з Підприємства об`єднання громадян Агропристань Всеукраїнської громадської організації інвалідів Велід та Фізичної особи-підприємця Мельник Альони Вікторівни на користь Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Запорізьке обласне управління 699 577,77 грн заборгованості за кредитом, 86 729,29 грн. заборгованості по процентам, 3,88 грн. заборгованості по комісії, 31 191,67 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту, 2 937,28 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 0,06 грн. пені за несвоєчасну сплату комісії, 28 552,68 грн. інфляційних втрат за прострочення сплати заборгованості за кредитом, 3 881,63 грн. інфляційних втрат за прострочення сплати процентів за користування кредитом, 7 797,91 грн. 3% річних за прострочення сплати заборгованості за кредитом, 818,38 грн 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом.

Стягнуто з Підприємства об`єднання громадян Агропристань Всеукраїнської громадської організації інвалідів Велід на користь Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Запорізьке обласне управління 6 461,18 грн. судового збору.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Мельник Альони Вікторівни на користь Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Запорізьке обласне управління 6 461,18 грн. судового збору.

Відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення 57 202,14 грн. процентів за користування кредитом, 3 436,69 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 0,32 грн. пені за несвоєчасну сплату комісії, 491,65 грн. інфляційних втрат нарахованих за прострочення сплати процентів за користування кредитом, 12,07 грн. 3% річних нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту, 767,71 грн. 3% річних нарахованих на заборгованість по процентам за користування кредитом.

Розірвано договір кредитної лінії, укладений між АТ Державний ощадний банк України в особі філії Запорізьке обласне управління та Підприємством об`єднання громадян Агропристань Всеукраїнської громадської організації інвалідів Велід за №717 від 01.10.2018.

Судовий збір у розмірі 928,66 грн. покладений на Позивача.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду у відмовленій частині, що становить 61 910,58 грн, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось акціонерне товариство Державний ощадний банк України в особі філії Запорізьке обласне управління АТ "Ощадбанк", в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог на суму 61 910,58, з яких: 57 202,14 грн. процентів за користування кредитом, 3 436,69 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 0,32 грн. пені за несвоєчасну сплату комісії, 491,65 грн. інфляційних втрат нарахованих за прострочення сплати процентів за користування кредитом, 12,07 грн. 3% річних нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту, 767,71 грн. 3% річних нарахованих на заборгованість по процентам за користування кредитом, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, відповідно, змінивши резолютивну частину рішення; в іншій частині рішення залишити без змін. Стягнути солідарно з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що сторони в Кредитному договорі узгодили всі умови, в тому числі термін користування лімітом кредитування до 30.09.2021 (включно), строки й порядок нарахування процентів (п. 2.7. Кредитного договору) та дію договору до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань (п. 10.6. Кредитного договору).

Отже, з урахуванням ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050, ч. 2 ст. 625 ЦК України та у відповідності до п.п. 2.7.6. Кредитного договору, Банк мав право нараховувати проценти за користування Позичальником грошовими коштами у наступних випадках неправомірної поведінки Позичальника щодо несплати грошових коштів:

- Банк нараховує проценти протягом усього строку користування грошовими коштами і надсилає Позичальнику вимогу про відкликання кредиту у зв`язку з несплатою ним обов`язкових платежів, у свою чергу Позичальник не сплачує грошові кошти у строки встановлені пп. 2.7.7. кредитного договору й не виконує вимогу Банку про повне погашення Кредиту у строки встановлені пп. 3.3.2 Кредитного договору, чим прострочує виконання грошового зобов`язання;

- Банк нараховує проценти протягом усього строку користування грошовими коштами, у свою чергу Позичальник не сплачує грошові кошти у строки встановлені пп. 2.7.7. Кредитного договору, навіть після закінчення строку користування грошовими коштами, тобто після 30.09.2021 й до моменту повного виконання грошових зобов`язань.

Таке тлумачення умов пп. 2.7.6, п. 10.6 Кредитного договору у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства в повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у справі № 5017/1987/2012 та висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Відповідачі правом, передбаченим ст. 263 ГПК України не скористалися, відзив на апеляційну скаргу Позивача не надали.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.07.2021 (головуючий суддя Іванов О.Г., судді Дармін М.О., Чус О.В.) відновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Запорізьке обласне управління АТ "Ощадбанк" на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.06.2021 у справі №908/789/21; судове засідання з розгляду апеляційної скарги призначено на 25.08.2021.

25.08.2021 розпорядженням в.о. керівника апарату суду відповідно до пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №908/789/21 у зв`язку з відпусткою судді Чус О.В.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2021, справу №908/789/21 передано колегії суддів у складі: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), Дармін М.О., Березкіна О.В., якою справу прийнято до свого провадження.

В судове засідання, призначене на 25.08.2021 представники сторін не з`явились. Від Позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з частиною 11 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

В даному випадку, судом дотримано основних засад господарського судочинства, забезпечена рівність учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, забезпечено право на апеляційний перегляд рішення суду. Сторони мали рівну можливість подати письмові заяви по суті справи, зокрема, позовну заяву, відзив на позов, заперечення на відзив, пояснення та клопотання, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу.

В свою чергу, саме сторони не забезпечили участі представників (будь-якого, як в порядку самопредставництва, так і представником - зі статусом адвоката). Отже, вказані обставини є суто суб`єктивними, які залежали виключно від волевиявлення сторін, тому не можуть бути визнані поважними.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про дату, час і місце судового засідання, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, передбачені ст. 273 ГПК України, а також відсутність передбачених ч. 11 ст. 270 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи, враховуючи, що наявні у справі докази дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку про можливість в порядку ч. 12 ст. 270 ГПК України розглянути справу у відсутність представників сторін.

В судовому засіданні 25.08.2021 Центральним апеляційним господарським судом підписана вступна та резолютивна частини постанови у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

Публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України (Банк, позивач у справі) та підприємство об`єднання громадян Агропристань Всеукраїнської громадської організації інвалідів Велід (позичальник, відповідач-1 у справі) 01.10.2018 уклали договір кредитної лінії №717 (надалі договір).

03.11.2020 організаційно-правова форма позивача була змінена на акціонерне товариство, про що внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Відповідно до п. 2.1 договору Банк зобов`язується надати на умовах цього договору, а позичальник зобов`язується отримати, належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит та сплатити проценти за користування кредитом, комісійні винагороди та інші платежі в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 30 вересня 2021 року (п. 2.2 договору).

В пункті 2.3 договору сторони погодили суму максимального ліміту кредитування і визначили його в розмірі 700.000,00 грн.

Відповідно до п. 2.3.2 договору сторони погодили збільшення/зменшення діючого ліміту кредитування в строки згідно за наведеним графіком.

- з 01 жовтня 2018р. до 20 травня 2021р. (включно) - 700 000,00 грн.;

- з 21 травня 2021р. до 20 червня 2021р. (включно) - 560 000,00 грн.;

- з 21 червня 2021р. до 20 липня 2021р. (включно) - 420 000, 00 грн.;

- з 21 липня 2021 р до 20 серпня 2021р. (включно) - 280 000,00 грн.;

- з 21 серпня 2021р. до 30 вересня 2021 р. 140 000,00 грн.

Пунктом 2.3.3 договору встановлено, що позичальник зобов`язується здійснити погашення основної суми боргу за кожним траншем не пізніше ніж на 365 календарний день з моменту отримання траншу незалежно від розміру діючого ліміту кредитування, що встановлений на окремий Банківський день згідно з підпунктом 2.3.2 цього договору.

Відповідно до п. 2.7 договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати Банку відповідну плату (проценти) в порядку та розмірах, визначених цим договором. При нарахуванні та сплаті процентів за користування кредитом сторони повинні керуватися процентними ставками, які є фіксованими у відповідності до п. 2.7.1 договору.

Розмір процентної ставки:Підстави застосування відповідного розміру процентної ставки:
2.7.1.1.20,5% (двадцять цілих п`ять десятих) процентів річнихзастосовується за відсутності підстав для застосування розміру процентної ставки, зазначеного в пп. 2.7.1.2. та/або в пп. 2.7.1.3. цього Договору.
2.7.1.2.25,5% (двадцять п`ять цілих п`ять десятих) процентів річнихзастосовується за наявності порушення Позичальником зобов`язання(ань) встановленого(них) пунктом 5.3.7. цього Договору.
2.7.1.3.25,5% (двадцять п`ять цілих п`ять десятих) процентів річнихзастосовується за наявності порушення Позичальником зобов`язання(ань) встановленого(них) пунктом(ами) 2.2., 2.3.2., 2.3.3. цього Договору.

Проценти нараховуються щомісячно методом факт/факт на основну суму боргу та за строк фактичного користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту включно, та до повного погашення основної суми боргу за цим договором. При нарахуванні процентів день видачі Кредиту (траншу) приймається до розрахунку як 1 (один) повний день користування Кредитом (траншем), а день повернення Кредиту (траншу) до розрахунку процентів не включається (п. 2.7.6 договору).

Пунктом 2.7.8 договору встановлено, що порядок сплати процентів: нараховані за період з дня видачі кредиту (траншу) або з першого числа звітного місяця по останнє число звітного місяця або по день погашення позичальником кредиту (траншу) проценти (з урахуванням пп. 2.7.8. та пп. 2.7.9. цього договору) сплачуються позичальником не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, а в разі розірвання цього договору або настання остаточного терміну повернення Кредиту - одночасно з погашенням всієї основної суми боргу або в інший строк, визначений цим Договором. Перший раз позичальник сплачує проценти не пізніше 10 листопада 2018 року.

Пунктом 5.3.1. договору встановлено, що позичальник зобов`язаний належним чином виконувати всі умови цього Договору та взяті на себе за цим Договором зобов`язання, а також зобов`язання за іншими договорами, укладеними з Банком.

У пункті 10.4 договору передбачено, що сторони за взаємною згодою встановили, що будь-які повідомлення, вимоги, згоди та інший обмін інформацією, що направляються сторонами одна одній, повинні бути здійснені у письмовій формі. Такі повідомлення вважаються направленими належним чином, якщо вони доставлені адресату кур`єром або відправлені цінним листом (із описом вкладення)/рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною у статті 11 цього договору (якщо інша адреса не повідомлена однією стороною іншій стороні відповідно до умов цього договору), або отримані однією стороною від іншої сторони особисто під розпис, крім випадків, коли інший спосіб відправлення повідомлень прямо передбачений умовами цього договору. Датою направлення таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку відправника.

Відповідно до п. 10.6. договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін (за бажанням) та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором.

Про факт виконання Банком зобов`язань щодо надання траншів в рамках кредитного договору свідчить виписка по рахунку за період з 01.10.2018 по 31.03.2021 на суму 1 396 900,00 грн.

На виконання п. 2.5.1. договору з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з кредитного договору, 01.10.2018 між Банком та позичальником (відповідачем-1) укладено договір застави обладнання.

Також цього ж дня між Банком та ОСОБА_1 (поручитель, відповідач-2 у справі) укладено договір поруки № 1.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання, у тому числі того, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору.

Пунктом 2.2 договору поруки встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання у тому ж обсязі, що і боржник, в порядку, визначеному кредитним договором.

У випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) боржником зобов`язання в порядку та строки, встановлені кредитним договором, кредитор набуває права вимоги до боржника і поручителя щодо сплати заборгованості за порушеним зобов`язанням, а поручитель та боржник з моменту порушення боржником зобов`язання відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п.3.2.2. договору поруки).

Пунктом 3.2.3 договору поруки встановлено, що кредитор має право вимагати виконання зобов`язання за кредитним договором на власний вибір, як від боржника і поручителя спільно, так від будь-кого з них окремо, причому як в повному обсязі, так і частково.

Відповідно до п. 4.3.4. договору кредитор має право вимагати у поручителя виконання зобов`язання відповідно до умов цього договору.

Відповідачі зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та комісії належним чином не виконували, у зв`язку з чим на їх адресу неодноразово надсилалися повідомлення про порушення зобов`язань та необхідність погашення виниклої заборгованості (арк.с. 60-64).

Втім, зазначені повідомлення залишені відповідачами без відповіді, а заборгованість не погашена.

Приймаючи до уваги умови п. 5.2.1. та п. 5.2.6. кредитного договору, Банк 19.10.2020 спрямував на адресу відповідачів вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату суми нарахованих процентів.

Зазначена вимога Банку отримана Відповідачем-1 особисто 19.10.2020, однак залишена без реагування, будь-яких дій з боку відповідачів щодо погашення заборгованості не вчинено (а.с. 65).

Позивач у позові посилається на те, що 27.01.2021 між представником Банку та директором відповідача-1, яка є поручителем (відповідач-2 у справі), відбулися переговори щодо часткового погашення заборгованості за кредитом. За результатами переговорів була досягнута домовленість про початок погашення заборгованості за кредитом перед Банком, починаючи з лютого 2021 року.

Всупереч домовленості між сторонами кошти на погашення заборгованості від відповідачів не надходили.

У зв`язку з невиконанням відповідачами зобов`язань за договором кредитної лінії №717 від 01.10.2018 та договором поруки №1 від 01.10.2018 Позивач звернувся за захистом порушених прав та законних інтересів з позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що Відповідач-1 зобов`язання щодо повернення кредиту у встановлений в п. 2.3.3 договору строк здійснював несвоєчасно, у зв`язку із чим станом на 28.02.2021 загальний залишок заборгованості Відповідача-1 за наданим кредитом склав 699 577,77 грн.

Оскільки Банк 19.10.2020 вручив позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту, суд дійшов висновку про безпідставність нарахування відсотків за користування кредитом після звернення до Відповідача-1 з вимогою про дострокове повернення кредиту та спливу 25 банківських днів (умови п. 3.2.2 Договору), а саме за період з 24.11.2020 по 28.02.2021.

Суд визнав неправомірним нарахування Банком пені після звернення до Позичальника з вимогою про дострокове повернення кредиту та спливу 25- ти денного строку для добровільного повернення кредиту, тобто після 23 листопада 2020 року.

Судом першої інстанції також були зменшені вимоги щодо інфляційних втрат, нарахованих за прострочення сплати заборгованості за кредитом, інфляційних втрат нарахованих за прострочення сплати процентів за користування кредитом, 3% річних за прострочення сплати заборгованості за кредитом та 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (статті 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (стаття 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (стаття 525 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Таким чином, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (частина 3 статті 1049 ЦК України).

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже зазначалося вище, матеріали справи підтверджують факт виконання Банком зобов`язань щодо надання позичальнику (Відповідачу-1) кредитних коштів у загальному розмірі 1 396 900,00 грн.

Як слідує із наданого до матеріалів справи розрахунку Позивача (а.с. 66), Відповідач зобов`язання щодо повернення кредиту у встановлений в п. 2.3.3 договору строк здійснював несвоєчасно, у зв`язку із чим, станом на 28.02.2021, загальний залишок заборгованості Відповідача-1 за наданим кредитом склав 699 577,77 грн.

Позичальник доказів належного виконання зобов`язань за договором суду не надав, факт відсутності заборгованості в рамках договору кредитної лінії №717 від 01.10.2018 не спростував.

З урахуванням викладеного, вимога про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 699 577,77 грн. підставно задоволена господарським судом.

Згідно з статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до п. 2.7 договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати Банку відповідну плату (проценти) в порядку та розмірах, визначених цим договором. При нарахуванні та сплаті процентів за користування кредитом сторони повинні керуватися процентними ставками, які є фіксованими у відповідності до п. 2.7.1 договору.

Відповідно до розрахунку позивача за користування кредитом позичальнику нараховані проценти за період з 03.10.2018 по 28.02.2021 у розмірі 350 466,21 грн.

Відповідач-1 частково виконав зобов`язання щодо своєчасної сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 206 531,78 грн., у зв`язку з чим заборгованість зі сплати процентів, на думку позивача, склала 143 931,43 грн.

За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.

Водночас, за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

У постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 з приводу застосування приписів статті 1048 ЦК України у разі неправомірного, незаконного користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання Велика Палата Верховного Суду вказала на таке.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору депозиту і невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом.

Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який уможливив стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду.

Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість, наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягають положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду Верховного Суду у постанові від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15 зазначила, що пред`явлення кредитором вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором фактично змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення кредитора з такою достроковою вимогою до позичальника в порядку частини другої статті 1050 ЦК України вважається, що строк виконання кредитного договору в повному обсязі є таким, що настав. При цьому в разі пред`явлення до позичальника вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України право кредитора нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом припиняється. Кредитор втрачає право нараховувати проценти після настання терміну повернення, який зазначений ним у відповідному повідомленні/претензії на адресу боржника, оскільки такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, змінив порядок і строк його виконання, припинив подальше кредитування позичальника, змінив строк дії кредитної лінії та термін повернення кредиту.

Пунктом 4 ст. 236 ГПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Матеріали справи містять вимогу про дострокове повернення кредиту (арк.с. 65), яку було отримано керівником позичальника Мельник А.В. особисто 19.10.2020, про що свідчить її підпис.

Відповідно до п. 3.3.2 договору відкликання Банком Кредиту з підстав, визначених пп. 3.3.1 цього договору, здійснюється шляхом направлення Позичальнику в порядку, визначеному п. 10.4 цього договору, вимоги про відкликання Кредиту.

Після отримання від Банку зазначеної вище вимоги про відкликання Кредиту Позичальник зобов`язаний не пізніше 25 банківських днів з дати направлення Банком такої вимоги здійснити повне погашення заборгованості за цим договором, в тому числі повернути основну суму боргу, сплатити нараховані та несплачені проценти за користування Кредитом та інші платежі, що підлягають сплаті Позичальником на користь Банку відповідно до умов цього договору.

Приймаючи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 та інших вище зазначених постановах, та той факт, що Банк 19.10.2020 вручив позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту, умови п. 3.2.2 договору, господарський суд дійшов правильного висновку про безпідставність нарахування відсотків за користування кредитом після звернення до Відповідача-1 з вимогою про дострокове повернення кредиту та спливу 25 денного строку, а саме за період з 24.11.2020 по 28.02.2021.

Враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання позичальником зобов`язання щодо повернення кредиту, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість за кредитом за період з 24.11.2020 по 28.02.2021 у розмірі 57 202,14 грн., не підлягають задоволенню. Решта вимог щодо стягнення з боржника 87 053,80 грн. заборгованості за відсотками, визнана судом обґрунтованою та правомірно задоволена.

Отже, строк кредитування Відповідача-1 є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога ПАТ "Ощадбанк" про визнання поточних грошових вимог, а саме процентів за користування кредитом за період з 24.11.2020 по 28.02.2021, обґрунтовано відхилена господарським судом. Відповідно, не підлягають задоволенню і вимоги про визнання нарахувань за цими процентами.

Щодо доводів заявника апеляційної скарги про право Банку нараховувати проценти протягом усього строку користування грошовими коштами до повного погашення суми боргу та аналогічне, на його думку, тлумачення умов пп. 2.7.6, п. 10.6 Кредитного договору у постановах Верховного Суду у справі № 5017/1987/2012 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 зроблено такі висновки:

« 6.32. Водночас у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18 за позовом ПАТ «Ощадбанк» про стягнення процентів за кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вказав про те, що сторонами у пункті 2.7.2 кредитного договору з урахуванням принципу свободи договору (статей 6, 627 ЦК України) передбачено іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.

6.33. Відтак за висновком Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, ураховуючи умови договору, суд апеляційної інстанції помилково застосував до правовідносин сторін цього спору правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, та відмовив у частині позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати процентів за кредитом, трьох процентів річних за прострочення сплати процентів за кредитом та інфляційних втрат за таке прострочення.

6.34. Таким чином, за подібних правовідносин Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов протилежних висновків щодо можливості нарахування процентів за частиною першою статті 1048 ЦК України у випадку прострочення боржником, тобто неналежного виконання грошового зобов`язання.

6.35. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду відзначає, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

6.36. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

6.37. В ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду покликався також на правову позицію, викладену у справі № 5017/1987/2012 (постанова від 5 березня 2019 року), в якій Верховний Суд вказав на те, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 1.4, 3.3, 3.5, 6.7 кредитного договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.

6.38. Разом із тим правовідносини, що склалися у справі № 5017/1987/2012, не є подібними до правовідносин, що склалися у справі, що розглядається, позаяк у справі № 5017/1987/2012 договором була передбачена умова нарахування процентів за підвищеною ставкою саме за неправомірне користування кредитом, що відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, а не відповідно до частини першої статті 1048 цього Кодексу. Тож підстави для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 5 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, відсутні."

Таким чином висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 не суперечать висновкам, наведеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 та інших вище зазначених постановах.

Більш того, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеному Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо можливості нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.

Відповідно до п.п. 2.10.1. 2.10.2. п. 2.10. договору за надання банківських послуг позичальник сплачує Банку такі комісійні винагороди:

- За надання кредиту. Сплата комісійної винагороди здійснюється в розмірі 0,5 відсотка від суми максимального ліміту кредитування в день укладення цього договору;

- За обслуговування кредиту. Сплата комісійної винагороди здійснюється в розмірі 0,5 відсотка від суми максимального ліміту кредитування в день укладення цього договору та в розмірі 1,0 відсоток від суми максимального ліміту кредитування на початок другого та третього років кредитування.

Згідно з розрахунком позивача заборгованості по комісії склала 3,88 грн. Дану вимогу суд визнав обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідачів пені в сумі 31 191,67грн. за порушення строків повернення кредитних коштів за період прострочення з 30.09.2020 по 28.02.2021, пені в сумі 6373,97 грн. за прострочення сплати процентів за період з 11.03.2020 по 28.02.2021 та пені в сумі 0,38 грн. за порушення строків сплати комісії за період з 11.03.2020 по 28.02.2021 (відповідно до розрахунку позивача).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання та сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 7.2.1 договору встановлено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, передбачених цим договором, Банк має право застосувати до позичальника наступні штрафні санкції: за порушення строків виконання зобов`язання щодо погашення основної суми боргу та/або сплати комісійних винагород та/або процентів за користування кредитом пеню на користь Банку, яка обчислюється від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення платежу, за кожен день прострочення.

Відповідно до наданих доказів факт порушення позичальником зобов`язання щодо своєчасного та повного повернення кредитних коштів доведений.

При укладанні договору сторонами було узгоджено застосування штрафних санкцій (нарахування пені) за порушення строків виконання відповідачем зобов`язань щодо сплати кредиту.

Таким чином, дії позивача щодо застосування приписів діючого законодавства, умов договору та нарахування неустойки у виді пені є правомірними.

Проаналізувавши норми наведеного діючого законодавства України та умови кредитного договору, суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок пені за прострочення сплати кредитних коштів у розмірі 31 191,67 грн. є вірним та виконаним з дотриманням вказаних норм права та умов договору, тому вимоги позивача щодо стягнення пені у розмірі 31 191,67 грн. судом задоволені.

Стосовно вимог про стягнення пені за несплату процентів за користування кредитом та комісії, то дані вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки, як було зазначено вище, суд визнав неправомірним нарахування процентів та комісії після звернення до позичальника з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів та спливу 25 денного строку для добровільного повернення кредиту, тобто після 23.11.2020.

Згідно з перерахунком, зробленим судом, сума пені за несвоєчасну сплату процентів за період з 11.03.2020 по 23.11.2020 складає 2 937,28 грн. (розрахунок здійснено судом за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство). В решті заявлених позовних вимог стягнення (3 436,69 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів) суд правомірно відмовив, оскільки такі заявлені безпідставно.

Так само згідно з перерахунком, зробленим судом, сума пені за несвоєчасну сплату комісії з період з 11.03.2020 по 23.11.2020 складає 0,06 грн. (розрахунок здійснено судом за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство). В решті заявлених позовних вимог (стягнення 0,32 грн. пені за несвоєчасну сплату комісії) суд правомірно відмовив, оскільки вони заявлені безпідставно.

За порушення виконання відповідачем грошового зобов`язання позивач просив стягнути з відповідачів 3% річних за порушення строків повернення кредиту у розмірі 7809,98 грн. за період з 30.09.2020 по 28.02.2021, 3% річних за порушення строків сплати процентів у розмірі 1.586,09 грн. за період з 11.12.2019 по 28.02.2021, та інфляційні втрати за несплату кредиту у розмірі 28.552,68 грн. за період з жовтня 2020 по лютий 2021 і за не сплату процентів за користування кредитом у розмірі 4373,28 грн. за період з травня 2020 по лютий 2021 (включно) (загальна сума інфляційних втрат 32.925,96 грн.).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу ст. 625 ЦК України вбачається, що три проценти річних є платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, тобто три проценти річних не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов`язань, які можуть бути узгоджені сторонами, оскільки ця норма законодавства є імперативною. Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Річні проценти за своєю правовою природою є складовою частиною боргу та підлягають стягненню разом із сумою основного боргу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат за порушення строків повернення кредиту визнав неправильним через невірне визначення та застосування сукупного індексу інфляції за вказаний позивачем період.

Згідно з перерахунком інфляційних втрат, зробленим судом за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство, сума інфляційних втрат за вказаний у позові період складає 35 791,53 грн. Оскільки заявлена до стягнення сума інфляційних втрат за порушення строків повернення кредиту є меншою, ніж перераховано судом, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період прострочення з жовтня 2020 по лютий 2021 (включно) підлягають задоволенню в розмірі 28 552,68 грн.

Колегія суддів констатує, що саме цей розмір інфляційних втрат за період прострочення з жовтня 2020 по лютий 2021 зазначений Позивачем у розрахунку до позовної заяви (а.с. 68).

Сума інфляційних втрат у розмірі 32 925,96 грн., про яку наголошено у апеляційній скарзі, це сукупний розмір інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості як за кредитом (28 552,68 грн.), так і за процентами за користування кредитом (4 373,28 грн.).

Вимоги про стягнення інфляційних втрат, нарахованих за порушення строків сплати процентів за користування кредитом за період з 31.03.2020 по 31.12.2020, підлягають частковому задоволенню, оскільки судом вже надавалася правова оцінка безпідставності нарахування позичальнику процентів за користування кредитом після звернення з вимогою про дострокове повернення кредиту.

Згідно з перерахунком інфляційних втрат за порушення строків сплати процентів за період з 31.03.2020 по 23.11.2020, зробленим судом за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство, сума інфляційних втрат складає 3 881,63 грн. В решті заявлених позовних вимог (стягнення 491,65 грн. інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів) суд правомірно відмовив, як заявлених безпідставно.

Наданий позивачем розрахунок 3% річних, нарахованих за порушення строків сплати кредиту, суд визнав виконаним неправильно.

Згідно з перерахунком, зробленим судом, сума 3% річних за вказаний позивачем період прострочення складає 7 797,91 грн. (розрахунок здійснено судом за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи "Законодавство"). В решті заявлених позовних вимог (стягнення 12,07 грн. 3% річних) суд правомірно відмовив, як заявлених безпідставно.

Розрахунок 3% річних, нарахованих за порушення позичальником строків сплати процентів за користування кредитом суд визнав виконаним неправильно, так само через безпідставне нарахування процентів після 23.10.2020, про що судом вже неодноразово зазначалося.

Згідно з перерахунком зробленим судом, сума 3% річних за порушення строків сплати процентів за період прострочення з 11.12.2019 по 23.11.2020 складає 818,38 грн. (розрахунок здійснено судом за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи "Законодавство"). В решті заявлених позовних вимог (стягнення 767,71 грн. 3% річних за порушення строків сплати процентів) суд правомірно відмовив, як заявлених безпідставно.

Колегія суддів констатує, що заявником апеляційної скарги не оскаржується розрахунок господарського суду пені, відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість з кредиту та відсотків, Позивачем у апеляційній скарзі не надано власного контррозрахунку.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою, другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини першої статті 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основним з яких є зазначені у частині першій цієї статті, а саме, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі (частина друга статті 534 ЦК України).

З аналізу вимог частини першої статті 554 ЦК України у поєднанні з вимогами, передбаченими частиною першою статті 542 та статтею 543 ЦК України, вбачається, що між боржником та поручителем існує солідарний обов`язок, встановлений законом та договором.

Як зазначалося вище, відповідач-2 прийняв на себе зобов`язання щодо солідарної відповідальності за виконання відповідачем-1 грошових зобов`язань за кредитним договором. Прийнятий відповідачем-2 обов`язок надає кредиторові (позивачу) право, при порушенні позичальником зобов`язання, вимагати його виконання від будь-якої зобов`язаної особи - позичальника або/та поручителя.

Відповідачем-2 наявність заборгованості за кредитом не спростована, доказів її погашення суду не надано. Доказів визнання вказаного вище кредитного договору чи договору поруки недійсними не надано, а тому згідно ст. 204 ЦК України такі правочини є правомірними.

У зв`язку з тривалим невиконанням відповідачами зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, сплати процентів та комісії за користування кредитними коштами позивач просить розірвати кредитний договір №717 від 01.10.2018.

Частинами 1-2 ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Частина 2 цієї статті визначає, зокрема, підстави та умови розірвання договору за таких обставин за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони.

Як вже зазначалося судом вище позичальник (відповідач-1) при укладанні договору кредитної лінії №717 від 01.10.2018 зобов`язався здійснити погашення основної суми боргу за кожним траншем не пізніше 365 календарних днів з моменту отримання траншу, сплатити проценти за користування кредитними коштами та комісії, як то передбачено умовами договору.

Так само і поручитель (відповідач-2) при укладанні договору поруки №1 від 01.10.2018 зобов`язався солідарно з боржником виконувати зобов`язання в повному обсязі.

Суду надані докази вручення відповідачу-1 вимоги про дострокове погашення заборгованості, яка залишена відповідачем-1 без реагування.

Факт порушення відповідачами зобов`язань за вказаними договорами доведений матеріалами справи та не спростований відповідачами, що в свою чергу підтверджує правомірність вимоги позивача про розірвання договору кредитної лінії.

З урахуванням викладеного, суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість та доведеність вимоги про розірвання договору кредитної лінії №717 від 01.10.2018.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Запорізьке обласне управління АТ "Ощадбанк" на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.06.2021 у справі №908/789/21 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 16.06.2021 у справі №908/789/21 - залишити без змін.

Судові витрати Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Запорізьке обласне управління АТ "Ощадбанк" за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 06.09.2021.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя О.В. Березкіна

Суддя М.О. Дармін