ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року Справа № 903/335/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гудак А.В., суддя Петухов М.Г. , суддя Мельник О.В.

без повідомлення учасників справи

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ФОНД" на рішення Господарського суду Волинської області від 07.07.21р. у справі № 903/335/21 (вх.№3263/21 від 03.08.2021 року) (суддя Якушева І. О., м.Луцьк, повний текст складено 09.07.2021 року)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрола", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ФОНД", с. Звиняче, Горохівського району, Волинської області

про стягнення 50 400,78 грн. штрафу

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрола" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ФОНД" про стягнення 50 400,78 грн. штрафу за порушення умов договору поставки №ДКП-34/010420 від 01.04.2020 щодо строку поставки товару.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 07.07.2021 року у справі №903/335/21 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрола", задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ФОНД» (45725, Волинська область, Горохівський район, с.Звиняче, вул.Привокзальна, 17, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрола» (01032, м.Київ, вул.Жилянська, 118, офіс 409, ) 50 400 грн. 78 коп. штрафу, 2270 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що до спірних правовідносин щодо забезпечення належного виконання господарського договору штрафними санкціями (неустойка, штраф, пеня) слід застосовувати положення глави 26 ГК України. Зокрема, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною четвертою статті 231 ГК України, можливе, оскільки суб`єкти господарських відносин наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення при укладенні договору санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що укладаючи договір, кожна із сторін взяла на себе певні зобов`язання щодо його виконання, однак відповідач не виконав обов`язку щодо своєчасної поставки товару у встановлений договором строк, факт порушення відповідачем умов, визначених договором, доведений позивачем та не спростований відповідачем.

Окрім цього, судом враховано, що п. 5.2. договору, яким передбачено відповідальність у вигляді сплати штрафу за прострочення поставки товару, не оспорюється відповідачем, а тому на підставі ст. 204 ЦК України презюмується правомірність вказаного правочину.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО ФОНД" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення Господарського суду Волинської області від 07 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ФОНД» (45725, Волинська область, Горохівський район, с.Звиняче, вул. Привокзальна, 17, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрола» (01032, м.Київ, вул. Жилянська, 118, офіс 409, ) штраф у розмірі 20 712,60 грн.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції погодився із тим, що розмір погодженої сторонами у п.5.2 договору штрафної санкції, обчисленої у відсотковому розмірі за кожен день прострочення, відповідає поняттю «пеня». Однак суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, неправильно застосував норми матеріального права, а саме не застосував спеціальний закон, який регулює особливості застосування пені у господарських правовідносинах Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 2), а розрахунок позивача, на думку апелянта, здійснений з порушенням цієї вимоги.

Таким чином, скаржник зазначає, що розмір штрафних санкцій мав обчислюватися з урахуванням норм Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» і відповідно до розрахунку апелянта становити 20 712,60 грн.

Крім того, звертає увагу, що прострочення поставки було допущено на нетривалий період, а позивач відразу не заявив вимогу про сплату штрафу та прийняв його без будь- яких зауважень.

З огляду на очевидну неспівмірність розміру штрафних санкцій в вигляді штрафу, враховуючи, що наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів понесення позивачем будь-яких збитків у результаті неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимогу в повному обсязі.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення 50 400,78 грн., що значно менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, обставини справи, встановлені рішенням суду, та доводи сторін у сукупності з наданими ними доказами, обсяг матеріалів справи, колегія суддів вважає, що дана справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Таким чином, ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.08.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ФОНД" на рішення Господарського суду Волинської області від 07.07.2021 року у справі №903/335/21 та враховуючи, що ціна позову у даній справі становить 50 400,78 грн., постановлено з урахуванням приписів абз. 1 ч.10 ст.270 ГПК України розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ФОНД" (вх.№3263/21 від 03.08.2021 року) на рішення Господарського суду Волинської області від 07.07.2021 року у справі №903/335/21здійснювати без повідомлення учасників справи.

19 серпня 2021 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрола» надійшов відзив в якому просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариству з обмеженою відповідальністю "АГРО ФОНД" та залишити рішення Господарського суду Волинської області від 07.07.2021 року у справі №903/335/21 без змін.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ФОНД" слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 07.07.2021р. у справі № 903/335/21 залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрола», як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРО ФОНД», як постачальником, було укладено договір поставки № ДКП-34/010420 (далі за текстом - Договір) (а.с.4-6).

Відповідно до п. 1.1. Договору, в порядку та на умовах, визначених договором, постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти й оплатити товар.

Відповідно до п. 3.1. Договору постачальник зобов`язується здійснити поставку товару на умовах DAP відповідно до правил Інкотермс 2010 за наступною адресою: 73036, Україна, м.Херсон, вул. Перекопська, 169.

Строк поставки товару до 04.05.2020 року включно (п. 3.2. Договору).

Згідно з п. 3.3. Договору датою поставки товару вважається дата підписання видаткової накладної або акту приймання-передачі товару уповноваженими представниками сторін.

Кількість товару, що постачається автомобільним транспортом, визначається на автомобільних вагах в місці поставки в порядку визначення ваги насипних вантажів. Кількість прийнятого (поставленого) товару за кожним транспортним засобом зазначається вантажоодержувачем у відповідній товарно-транспортній накладній. На підставі даних по кількості товару, прийнятого за добу, вантажоодержувачем формується реєстр товару, поставленого автомобільним транспортом, що передбачено п. 3.6. Договору поставки.

Відповідно до п. 5.2. Договору у випадку прострочення поставки або недопоставки товару в строки, зазначені у п. 3.2. договору, постачальник зобов`язується на вимогу покупця сплатити останньому штраф в розмірі 0,1% від вартості непоставленого або недопоставленого товару за кожен день прострочення поставки.

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України та ст. 259 ЦК України сторони домовилися про те, що до вимог щодо стягнення штрафних санкцій (пеня, штраф та інші види неустойки) за прострочення виконання зобов`язань за цим договором застосовується трирічний строк позовної давності, а саме нарахування таких штрафних санкцій (пеня, штраф та інші види неустойки) здійснюється протягом трьох років, починаючи з першого дня прострочення ( п.5.6. Договору).

На виконання умов договору поставки № ДКП-34/010420 від 01.04.2020 відповідач передав позивачу товар на загальну суму 4 015 428,51 грн., що підтверджується копіями видаткових накладних № 1206 від 10.05.2020 на суму 643 171,44 грн., № 1207 від 11.05.2020 на суму 460 183,60 грн., №1216 від 12.05.2020 на суму 323 839,72 грн., № 1239 від 14.05.2020 на суму 116 011,90 грн., №1266 від 17.05.2020 на суму 346 379,70 грн., №1270 від 18.05.2020 на суму 491 371,57 грн., №1306 від 20.05.2020 на суму 557 611,51 грн., №1309 від 21.05.2020 на суму 117 759,90 грн., №1338 від 22.05.2020 на суму 959 099,17 грн., які долучені до позовної заяви (а.с. 8-12).

Видаткові накладні підписані представниками сторін, скріплені печатками товариств, відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України є належними доказами на підтвердження факту передачі та прийняття товару.

Тому, проаналізувавши зміст умов договору щодо строків поставки, дослідивши видаткові накладні можна дійти висновку про те, що відповідач порушив строки поставки товару, узгоджені в п. 3.2. Договору.

31 березня 2021 року позивач направив відповідачу претензію №498-3103 (а.с.13-14) з вимогою оплатити суму штрафу. Проте відповіді на претензію не надав, штраф не оплатив.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до Господарського суду Волинської області із позовною заявою, в якій просив стягнути з ТОВ "АГРО ФОНД" 50 400,78 грн. штрафу, нараховуючи його за порушення строку поставки товару окремо за кожною видатковою накладною.

Частина перша статті 173 ГК України містить визначення господарського зобов`язання, яким визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст. 526 ЦК України, яка кореспондуються із ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з нормами ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

І цивільним, і господарським законодавством допускається можливість забезпечувати виконання зобов`язань таким способом, як пеня.

Господарський кодекс України не містить поняття пені. Водночас, згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною четвертою статті 231 ГК України, можливо, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладанні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки невиконання грошового зобов`язання.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного суду від 25.06.2018 у справі №912/2483/18, від 23.04.2019 у справі №904/3565/18, від 29.05.2018 у справі №910/23003/16, від 19.09.2019 №904/5770/18, від 17.09.2020 року у справі №922/3845/19.

Водночас апеляційний суд зазначає, що пункт 5.2 Договору, яким покладається відповідальність у вигляді сплати штрафу в розмірі 0,1 % за кожен день прострочення поставки або недопоставки Товару не оспорюються відповідачем, в зв`язку з чим в силу вимог статті 204 ЦК України презюмується правомірність вказаного правочину.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст. 610, п.3 ч.1, ст. 611 ЦК України).

Неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або несвоєчасне виконання обов`язку.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому пеня може обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання не лише за кожен день прострочення виконання, а й місяць (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у пункті 73 постанови від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір погодженої сторонами у п. 5.2 Договору штрафної санкції, обчисленої у відсотковому розмірі за кожен день прострочення, відповідає поняттю "пеня". Зазначення неустойки (пені) як штрафу не перетворює її в штраф і не є підставою для відмови у стягненні неустойки (пені) у разі прострочення виконання зобов`язання (сплати коштів).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного Господарського Суду у складі Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4400/17.

Щодо доводів апелянта, що прострочення поставки було допущено на нетривалий період, а позивач відразу не заявив вимогу про сплату штрафу та прийняв його без будь- яких зауважень, відразу оплативши, то вони є безпідставними, адже нормами ст. 599 ЦК України, ст. 202 ГК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Окрім того, п.5.6. Договору визначено, що у відповідності до п.6 ст.232 ГК України та ст.259 ЦК України сторони домовилися про те, що до вимоги щодо стягнення штрафних санкцій (пеня, штраф та інші види неустойки) за прострочення виконання зобов`язань за Договором застосовується трирічний строк позовної давності, а саме нарахування таких штрафних санкцій (пеня, штраф та інші види неустойки) здійснюється протягом трьох років починаючи з першого дня прострочення.

Поряд з цим, колегія суддів відзначає, передбачене частиною шостою статті 231 ГК України формування відповідальності за порушення грошових зобов`язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом. Дана правова позиція узгоджується з п.5.4 Договору.

Штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій, про що і зазначено у п.5.2. вказаного Договору.

Посилання Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ФОНД" на положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", як на підставу для стягнення пені, колегія суддів вважає безпідставним, враховуючи наступне.

Згідно з преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", предметом регулювання даного закону є договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Конституційний Суд України у пункті 1 резолютивної частини рішення від 11 липня 2013 року у справі N 1-12/2013 вказав, що положення другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1 і 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи-суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці) (пункти 28, 29).

Таким чином, оскільки стягнення штрафної санкції передбаченої п. 5.2 договору стосується випадку прострочення поставки або недопоставки товару в строки, зазначені у п. 3.2. договору, що є не грошовим зобов`язанням, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування до правовідносини сторін у даному спорі приписів Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що судом в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи.

Суд також вважає за необхідне послатися на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010р. у якому зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У відповідності до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Частинами 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 07.07.2021 про стягнення 50 400,78 грн. штрафу у справі №903/335/21 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Таким чином, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ФОНД" слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 07.07.2021 №903/335/21 без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ФОНД" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 07.07.2021 у справі №903/335/21 без змін.

2. Справу №903/335/21 повернути Господарському суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "13" вересня 2021 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В.