РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

14.07.2021Справа № 910/18101/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., за участі помічника судді Скрипки О.В., розглянувши в порядку загального провадження матеріали господарської справи

За позовом Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" вул.ім.В.Вєсіча, 1, смт.Новопокровка, Чугуївський район, Харківська область, 63523

до Міністерства оборони України просп.Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача:
1. Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ).

2. Харківська обласна державна адміністрація (61002, Харківська обл., місто Харків, ВУЛИЦЯ СУМСЬКА, будинок 64).

про стягнення 188 420,00 грн. збитків

Представники сторін:
від позивача: Чуб С.В. ордер серія АХ № 1038126 від 27.01.2021 року;

від відповідача: Хлань В.М.- самопредставництво;

від третьої особи 1: Лисенко В.Ю. - самопредставництво;

від третьої особи 2: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Державне підприємство "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Міністерства оборони України про стягнення 188420,00 грн. збитків.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на факт понесення Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" збитків у вказаній сумі внаслідок пошкодження магазину відділу збуту ДП "Новопокровський КХП", що перебуває на балансі останнього, внаслідок пожежі з подальшими вибухами боєприпасів, які відбулись 23.03.2017 року на території 65-го ракетно - артилерійського арсеналу боєприпасів (Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/18101/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч. 3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 20.01.2021 року.

Проте судове засідання, призначене на 20.01.2021 року не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2021 року підготовче засідання призначено на 25.02.2021 року.

Судове засідання, призначене на 25.02.2021 року, у зв`язку з перебування судді Селівона А.М. на лікарняному не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2021 року розгляд справи призначено на 18.03.2021 року.

Судом доведено до відома сторін, що до початку судового засідання 18.03.2021 року від відповідача 16.12.2020 року надійшов відзив на позовну заяву разом з доказами направлення на адресу позивача, в якому Міністерство оборони України заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у справі, позивачем не надано доказів протиправної поведінки відповідача як обов`язкової складової цивільно правової відповідальності та не враховано той факт, що 23.03.2017 року мала місце диверсія, яка є непереборною силою та виключає відповідальність Міністерства оборони України, а також акт обстеження руйнування будівель і споруд в м. Балаклія, затверджений Балаклійською міською радою, не є належним та допустимим доказом у справі.

Також через канцелярію суду 16.12.2020 року від відповідача надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача на Військову частину НОМЕР_1 та 16.12.2020 року від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій Міністерство оборони України зазначає, що позивач дізнався про порушення його прав 23.03.2017 року, коли на території військової частини стався вибух, та було пошкоджено майно позивача, а отже останній звернувся до суду за захистом свого порушеного права із пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог згідно приписів ст. 267 ЦК України.

Через канцелярію суду 31.12.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву № 434 від 28.12.2020 року разом з доказами направлення на адресу відповідача, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача та зазначає, що наданий на підтвердження розміру завданих позивачеві збитків акт обстеження руйнування є належним та допустимим доказом, складений легітимною комісією та відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування», а також наголошує, що саме Міністерство оборони України є зобов`язаною у спірних правовідносинах особою, на яку покладається обов`язок відшкодування позивачу шкоди внаслідок вибухів боєприпасів, що зберігались на території Військової частини НОМЕР_1 ; 23.02.2021 року від позивача надійшло клопотання № 66 від 18.01.2021 року про залучення третіх осіб, згідно якого позивач просить суд залучити до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Харківську обласну державну адміністрацію та Військову частину НОМЕР_1 . Подані клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 року задоволено клопотання позивача про проведення судового засідання 18.03.2021 року в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Харківської області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 року за ініціативою суду продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів, задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Харківську обласну державну адміністрацію та Військову частину НОМЕР_1 та, відповідно, розгляд справи відкладено на 28.04.2021 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2021 року відкладено підготовче засідання на 03.06.2021 року.

До початку судового засідання 03.06.2021 року через канцелярію суду 07.05.2021 року від позивача надійшли докази направлення позовної заяви на адресу третіх осіб; 11.05.2021 та 17.05.2021 року від відповідача надійшли клопотання про долучення доказів та клопотання про заміну неналежного відповідача у справі Міністерство оборони України на Військову частину НОМЕР_1 . Подані клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2021 року, враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/18101/20 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 14.07.2021 року.

Так, 05.07.2021 року від позивача надійшла заява б/н від 29.06.2021 року про участь у судовому засіданні 14.07.2021 року в режимі відео конференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2021 року заяву позивача задоволено та ухвалено проводити судове засідання, призначене на 14.07.2021 року, в режимі відеоконференції за допомогою додатку Easycon.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 14.07.2021 року через канцелярію суду 22.06.2021 року третьої особи 1 надійшло клопотання № 1156 від 16.06.2021 року про застосування строків позовної давності, в якому третя особа 1 зазначає, що право на захист порушеного права виникло у позивача 23.03.2017 року, тобто з дати, коли на території військової частини НОМЕР_1 виникла пожежа (надзвичайна ситуація), що призвело до детонування боєприпасів та завдання матеріальної шкоди позивачеві. Окрім цього Військовою частиною НОМЕР_1 зазначено, що позивач вже звертався до суду з аналогічною позовною заявою в 2018 році та ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 року у справі № 910/7073/18 позов залишено без розгляду, а отже вказаний факт згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України перебіг позовної давності не зупиняє. Клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Будь яких інших заяв та клопотань процесуального характеру від сторін на час проведення судового засідання з розгляду справи по суті 14.07.2021 року, окрім наявних в матеріалах справи, до суду не надходило.

В судове засідання з розгляду справи по суті 14.07.2021 року з`явилися уповноважені представники позивача, відповідача та третьої особи 1, представник третьої особи 2 не з`явився.

Про дату, час і місце проведення судового засідання 14.07.2021 року третя особа 2 повідомлена належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 496.

Про поважні причини неявки представника відповідача суд не повідомлено.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вищевикладене, оскільки третя особа 2 - Харківська обласна державна адміністрація не скористалася наданими їй процесуальними правами, зокрема, представник третьої особи 2 не прибув в судове засідання з розгляду справи по суті, за відсутності клопотань про відкладення судового засідання, суд здійснював розгляд справи 14.07.2021 року виключно за наявними матеріалами за відсутності представника третьої особи 2.

В судовому засіданні 14.07.2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.07.2021 року проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи 1 в судовому засіданні 14.07.2021 року надав пояснення щодо суті спору.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 14.07.2021 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін та третіх осіб, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:
23 березня 2017 року о 02:45 на території військової частини НОМЕР_1 (65-ий ракетно-артилерійський арсенал боєприпасів) у м. Балаклія Харківської області сталася надзвичайна ситуація - пожежа, внаслідок якої відбулась детонація та вибухи боєприпасів, що зберігались на території військової частини.

Зазначена подія відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 року №368 «Про порядок класифікації надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру за їх рівнями» (пунктів 4.4. та 9), рішенням позачергового засідання Регіональної комісії з питань техногенно - екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Харківської облдержадміністрації (протокол №4 від 23.03.2017 року) класифікована як надзвичайна ситуація техногенного характеру (код НС 10260 - НС унаслідок пожежі, вибуху на арсеналі, складі боєприпасів або іншому об`єкті військової призначеності) регіонального рівня. Інформація про результати позачергового засідання Регіональної комісії з питань техногенно - екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Харківської облдержадміністрації від 23.07.2017 року міститься на офіційному веб-сайті Харківської обласної державної адміністрації https://kharkivoda.gov.ua/.

Згідно ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Наразі, вказані обставини учасниками справи визнаються та не заперечуються, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України, вони не підлягають доказуванню.

Окрім цього, наведені обставини підтверджуються повідомленнями на інтернет-сайтах газети "Голос України" від 23 березня 2017 р. (http://www.golos.com.ua/rus/article/286353), від 25 березня 2017 р. (http://www.golos.com.ua/rus/article/286496), газети "Урядовий Кур`єр" від 24 березня 2017 р. (https://ukurier.gov.ua/uk/articles/diversiya-chi-nedbalstvo/), від 25 березня 2017 р. (https://ukurier.gov.ua/uk/articles/vidpovid-bude-koli-zatihnut-vibuhi/), ТСН-Україна новини за 23 березня 2017 р. (https://tsn.ua/ukrayina/evakuaciya-meshkanciv-i-gasinnya-pozhezhi-scho-vidomo-pro-vibuh-na-naybilshomu-skladi-boyepripasiv-u-balakliyi-901063.html), Інформаційної агенції "Укрінформ" https://www.ukrinform.ua/rubric-regions/2200742-u-balaklii-vibuhami-poskodzeni-265-budivel.html, та не заперечуються сторонами.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, в результаті вказаної надзвичайної ситуації було пошкоджено майно магазину відділу збуту Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів», що перебуває на балансі останнього та розташоване за адресою: вул. Харківська, 2Б, м. Балаклія Балаклійського району Харківської області.

Листом № 97 від 30.03.2017 року позивач звернувся до Балаклійської районної державної адміністрації з питання сприяння у проведенні оцінки нанесених збитків та вирішення питання їх відшкодування, за результатами розгляду якого Балаклійською РДА листом № 01-42/1342 від 13.04.2017 року було рекомендовано позивачеві скласти акт обстеження руйнування будівель та споруд, дефектний акт та розробити проектно кошторисну документацію та звернутися з позовом до суду до Міністерства оборони України.

Відповідно до приписів ст. 31 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності будинків і споруд незалежно від форм власності в районах, що зазнають впливу небезпечних природних і техногенних явищ та процесів.

Згідно зі ст. 42 вказаного Закону сільський, селищний міський голова представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства.

Окрім цього 04.05.2017 року Комісією у складі представника позивача головного інженера Гасан С.М., начальника юридичного відділу Балаклійської міської ради Оленченко Ю.В. та міського голови м. Балаклія Столбового І.М., створеної наказом Голови Балаклійської РДА № 19 від 24.03.2017 року, здійснено обстеження руйнування будівель та споруд в результаті надзвичайної ситуації, за результатами чого складено відповідний Акт обстеження руйнування будівель та споруд в м. Балаклія в результаті надзвичайної ситуації (далі - Акт). Предметом обстеження був магазин відділу збуту ДП «Новопокровський КХП», розташований за адресою: м. Балаклія, вул. Харківська, 2Б.

Як зазначено в Акті, під час проведення огляду комісія перевірила стан несучих та огороджувальних конструкцій, колони, зовнішні та внутрішні стіни, перегородки, покрівлю, підлогу, вікна, двері та прилеглу територію і встановлено:

- пошкодження азбестобетонних листів покрівлі площею 54 кв.м;

- пошкодження гіпсокартонних перегородок площею 33 кв.м;

- пошкодження металопластикових вікон площею 87,13 кв.м та дверей площею 6,93 кв.м.

При цьому вказаний Акт складено за участі посадової особи міської ради, на виконавчий орган якої покладено контроль за забезпеченням надійності та безпечності будинків і споруд незалежно від форм власності в районах, що зазнають впливу небезпечних природних і техногенних явищ та процесів.

Також 22.05.2017 року на підставі укладеного з позивачем Договору № 34 на виготовлення кошторисної документації та дефектного акту від 18.04.2017 року Приватним підприємством «Неонета» було складено зведений кошторисний розрахунок вартості ремонтно відновлювальних робіт магазину відділу збуту ДП «Новопокровський КХП» за адресою: м. Балаклія, вул. Харківська, 2Б, згідно з яким загальна вартість робіт станом на 19.04.2017 року становить 188 420,00 грн. з ПДВ, а також складено Дефектний акт від 22.05.2017 року та локальний кошторис № 1.

З метою отримання відшкодування збитків в сумі 188 240,00 грн., нанесених ДП «Новопокровський КХП» в результаті пожежі та вибухів боєприпасів на військових складах в м. Балаклія, що сталися 23.03.2017 року, позивач звернувся до Міністерства оборони України з листом № 335 від 05.09.2017 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

У відповідь на вказаний лист відповідач листом № 335 від 05.09.2017 року повідомив позивача, що вирішення питання щодо відшкодування матеріальної шкоди в сумі 188 240,00 грн. не належить до компетенції Міністерства оборони України, посилаючись на те, що за фактом пожежі 23.03.2017 року Слідчим відділом УСБУ в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000104 від 23.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 113 КК України «Диверсія», яке триває і на даний час.

Зокрема, згідно матеріалів справи вбачається, а саме за змістом листа Військокої прокуратури Харківського гарнізону № 24-6866вих.18 від 10.10.2018 року, копія якого надана відповідачем, що в ході досудового розслідування встановлено, що 23.03.2017 близько 02 год. 40 хв. на території 65 арсеналу ЦРАУ Озброєння ЗС України (в/ч А1352, м. Балаклія, Харківської області) невстановленими на даний час особами, здійснено диверсійні дії в результаті чого, відбулися вибухи боєприпасів на технічній території арсеналу.

При цьому відповідачем повідомлено також, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 року № 209-р «Про виділення коштів для здійснення заходів ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, що склалася 23.03.2017 року у м. Балаклії Харківської області» Харківській ОДА за рахунок коштів резервного фонду державного бюджету вилічено 100 000 тис. грн. для здійснення заходів з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, що склалася 23.03.2017 року у м. Балаклії Харківської області, а також розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 325-р «Про виділення коштів для здійснення заходів ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, що склалася 23.03.2017 року у м. Балаклії Харківської області» додатково виділено 45 000 тис. грн.

Таким чином, на переконання позивача, наведене свідчить про те, що у спірних правовідносинах зобов`язаною особою є саме Міністерство оборони України, на яке покладається обов`язок відшкодування позивачу шкоди внаслідок вибухів 23.03.2017 року боєприпасів, що зберігались на території військової частини А 1352, а отже згідно ст.ст. 22, 1187 ЦК України відповідачем підлягають відшкодуванню збитки в сумі 188 420,00 грн. як такі, що завдані джерелом підвищеної небезпеки.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно з частиною 3 статті 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 910/23120/16, згідно з частинами 2 та 3 статті 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, у тому числі, відшкодування збитків.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 Цивільного кодексу України - далі - ЦК України). Зобов`язання, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, належать до позадоговірних зобов`язань, у яких їхні суб`єкти - кредитор (потерпілий) та боржник (завдавач шкоди), не перебувають у договірних відносинах.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання не договірної шкоди передбачено ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичній або юридичній особі, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відповідальності, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкодою, у розумінні ст. 1166 ЦК України, є матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права. Шкода є певною мірою відповідальності, грошовим виміром якої є розмір заподіяних збитків, що, за загальним правилом, відшкодовується у повному обсязі.

Наразі, як зазначалось судом вище, згідно зведеного кошторисного розрахунку та дефектного акту розмір завданих позивачеві збитків внаслідок пожежі та вибухів боєприпасів на військових складах у міста Балаклія 23.03.2017 року, та які просить стягнути з Міністерства оборони України позивача, складає 188 420,00 грн.

Отже, складовими елементами акту завдання шкоди є: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду; настання шкоди; причинний зв`язок між вказаними двома елементами; вина завдавача шкоди.

Спеціальним деліктом є завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, який має особливості механізму завдання шкоди та умов виникнення деліктного зобов`язання, що виокремлюють його від загальних умов настання відповідальності.

Особливістю механізму завдання шкоди полягає в тому, що шкода завдається потерпілому не будь-якими діями, а саме діяльністю, яка підпадає під характеристику джерела підвищеної небезпеки.

Зокрема, характеристика джерела підвищеної небезпеки наведена у ст. 1187 ЦК України, відповідно до якої джерелом підвищеної небезпеки слід розуміти діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

В розумінні ст.1187 ЦК України підвищена небезпека є об`єктивною категорією та означає більшу вірогідність настання негативних, шкідливих наслідків, ніж при проведенні будь-якої іншої діяльності. Причиною підвищеної небезпеки є такі властивості об`єктів, з якими здійснюється діяльність, які зумовлюють неможливість повного контролю за такою діяльністю з боку людини. Тому, незважаючи на дотримання правил техніки безпеки, існує підвищена вірогідність завдання шкоди внаслідок проведення такої діяльності.

В контексті вищенаведених приписів чинного законодавства та характеристики діяльності на території Військової частини А 1352 - зберігання боєприпасів, така діяльність є джерелом підвищеної небезпеки.

Суд зазначає, що особливістю відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, також полягає у специфіці умов виникнення цього деліктного зобов`язання. Відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, настає незалежно від вини володільця джерела підвищеної небезпеки. В цьому розумінні відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є підвищеною у порівнянні зі звичайною цивільно-правовою відповідальністю. Цей висновок слідує з приписів ч. 5 ст. 1187 ЦК України, яка передбачає підстави звільнення від відповідальності, завданої джерелом підвищеної небезпеки, якими є непереборна сила та умисел потерпілого.

Поряд із цим суд зазначає, що з огляду на норми ч. 2 ст. 1187 ЦК України для вирішення питання про особу, що зобов`язана відшкодувати заподіяну позивачу шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, слід встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд зазначає, що органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

За приписами ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать, зокрема, боєприпаси.

Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Збройні Сили України, відповідно ст.ст. 1, 3 Закону України "Про Збройні Сили України", ст.ст. 2, 10 Закону України "Про оборону України" - це військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і неподільності, приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування).

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України" майно, закріплене за військовими частинами Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління.

За ч. 1 ст. 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до статті Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997 року № 300, командир військової частини несе відповідальність за стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів в мирний і воєнний час.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, саме вони несуть відповідальність згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі №243/10982/15-ц провадження №14-81цс18, в якій суд відступив від висновку Верховного Суду України, зазначеного у постанові від 21.10.2014 р. у справі № 3-86гс14 щодо застосування ст. 1187 ЦК України щодо покладення майнової відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, на Міністерство оборони України.

Військова частина як суб`єкт господарської діяльності за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), а в разі їх недостатності відповідальність за зобов`язаннями військової частини несе Міністерство оборони України.

При цьому протиправність поведінки завдавача шкоди майну позивача, встановлення факту спричинення якої входить до складу предмету доказування у даному спорі, полягає у незабезпеченні збереження та утримання ракетно-артилерійських боєприпасів, що створило небезпеку як для нього, так і для інших осіб.

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно з ч. 1 ст. 89 Цивільного кодексу України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Військова частина НОМЕР_1 має статус юридичної особи, місцезнаходження: 64202, Харківська обл., Балаклійський р-н, місто Балаклія, ВУЛИЦЯ АРСЕНАЛЬНА, будинок 1, організаційно-правова форма - державна організація (установа, заклад), вид діяльності - діяльність у сфері оборони (основний), ідентифікаційний код юридичної особи 07953401, та входить до сфери управління Міністерства оборони України.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що позивач дійшов помилкового висновку про те, що у спірних правовідносинах на Міністерство оборони України покладається обов`язок відшкодування ДП «Новопокровський КХП» шкоди в розмірі 188 420,00 грн. внаслідок вибухів 23.03.2017 року боєприпасів, що зберігались на території Військової частини НОМЕР_1 , та невірно застосував норми матеріального права, зокрема ст. 1187 ЦК України та ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України", а також процесуально визначив невірно особу відповідача, звернувшись з позовними вимогами до Міністерства оброни України.

В свою чергу судом враховано той факт, що згідно встановлених судом обставин справи вбачається, що пожежа та детонування боєприпасів 23.03.2017 року, у зв`язку з чим, на думку позивача, сталося пошкодження його майна, відбулися на території Військової частини НОМЕР_1 .

Суд зазначає, що за приписами ч.1 ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Водночас названа військова частина залучена до участі в даній справі лише як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 2 ст. 48 ГПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У даному випадку господарський суд зазначає, що саме позивачу належить виключне право самостійно визначати межі позовних вимог та суб`єктний склад відповідачів у справі, що узгоджується з принципом диспозитивності господарського судочинства, який закріплений у статті 14 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, розглядаючи дану справу по суті, Господарський суд міста Києва позбавлений можливості самостійно залучити до участі у справі іншого відповідача, оскільки таке право не перебуває у межах дискреційних повноважень суду першої інстанції.

Частиною 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Також судом ухвалою від 28.04.2021 року повідомлено ДП «Новопокровський КХП» про виключне право позивача відповідно до ст. 48 ГПК України за його клопотанням щодо залучення до участі співвідповідача або заміни первісного відповідача належним відповідачем.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

При цьому суд звертає увагу на факт неодноразового відкладення розгляду справи з метою надання позивачеві можливості реалізувати свої процесуальні права та звернутись до суду з відповідним клопотанням про зміну відповідача/залучення співвідповідача Військову частину НОМЕР_1 .

Натомість, позивач не скористався своїм правом, передбаченим ГПК України та на якому наголошував суд в ухвалах у справі № 910/18101/20 і відповідач в поданих клопотаннях про заміну відповідача, та з відповідним клопотанням згідно ч. 2 ст. 48 ГПК України до суду не звертався, з огляду на зазначені обставини справи у суду були відсутні підстави для залучення як відповідача у справі Військової частини НОМЕР_1 (за наявності у неї статусу юридичної особи), зокрема, згідно неодноразових клопотань відповідача Міністерства оборони України.

Поряд із цим згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

За висновками суду, вимоги позивача до Міністерства оборони України про стягнення 188420,00 грн. збитків не узгоджуються з нормами чинного законодавства, які визначають порядок відшкодування військовими частинами Збройних Сил України шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (статті 1187-1188 Цивільного кодексу України, статті 1-3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України") та не відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 05.06.2018 року у справі № 243/10982/15-ц.

Окрім цього пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19).

При цьому судом враховано, що згідно з частинами першою та другою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Надання переваги будь-кому з учасників у справі у вирішенні процесуальних питань (у даному випадку здійснення судом заміни неналежного відповідача за відсутності необхідного для вчинення такої процесуальної дії клопотання позивача) не відповідає таким засадам (принципам) господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

ГПК України дає можливість учасникам справи повною мірою реалізувати надані їм процесуальні права і частина друга статті 14 ГПК України передбачає, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Водночас, згідно з частиною четвертою статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії", заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany)).

З наявних у матеріалах справи протоколів судових засідань вбачається, що судом з`ясовано відсутність клопотань сторін про роз`яснення їм прав та обов`язків.

При цьому судом враховано, що за приписами ст. 205 ГПК України за клопотанням учасника справи суд роз`яснює йому права та обов`язки, крім випадків, коли учасника справи представляє адвокат.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» до Міністерства оборони України про стягнення 188 420,00 грн. збитків є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог ДП «Новопокровський КХП» та відмову в їх задоволенні у зв`язку зі спливом позовної давності згідно ст. 267 ЦК України суд зазначає, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу(ст. 256 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.(п. 5).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В абзаці першому та п`ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому, як зазначено в п. 2.2. Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на зазначене, зважаючи на вищевикладені висновки суду щодо наявності самостійних підстав для відмови в задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів», підстави для застосування строку позовної давності та розгляду відповідної заяви Міністерства оборони України відсутні.

При цьому заява третьої особи 2 Військової частини НОМЕР_1 № 1156 від 16.06.2021 року, подана після закриття підготовчого провадження у справі ухвалою суду від 03.06.2021 року, судом залишена без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (ч. 1ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 07 вересня 2021 року.

Суддя А.М. Селівон