РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.08.2021Справа № 910/6051/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Кучеренко А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/6051/21

За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий центр «Аерохобі»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державне підприємство «Антонов»

про стягнення 31306,34 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Артеменко П.М.;

від відповідача: Ларіонов О.М.;

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавничий центр "Аерохобі" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості, дострокове розірвання договору та виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати за договором оренди майна, що належить до державної власності №7105 від 31.03.2015, укладеного між відповідачем та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача основний борг у розмірі 27179,07 грн, пеню у розмірі 1105,69 грн, штраф у розмірі 815,37 грн та інфляційні втрати у розмірі 1020,85 грн. Окрім того, позивач просить суд розірвати договір оренди майна, що належить до державної власності №7105 від 31.03.2015 та виселити ТОВ "Видавничий центр "Аерохобі" з державного нерухомого майна - нежилого приміщення, розміщеного за адресою: 03062, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, 1, поверх 4, корпус 77.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 відкрито провадження у справі №910/6051/21 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне підприємство "Антонов".

19.05.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні. Зокрема, вказує на відсутність предмета спору, оскільки між позивачем та відповідачем 24.02.2021 підписано акт приймання-передачі (повернення) нерухомого майна, а 09.03.2021 - договір про припинення договору оренди. При цьому, наголошує на тому, що з квітня 2020 року внаслідок запровадження урядом карантинних обмежень, він не користувався орендованим майном, що є підставою для звільнення його від сплати орендної плати.

01.06.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає про безпідставність посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 "Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час карантину" для звільнення його від орендної плати, оскільки дія даної постанови поширюється на видавництва друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції, що видається українською мовою, тоді як відповідно до умов укладеного договору, майно орендується для розміщення редакції журналу "Авиация и Время", а тому вказана мета оренди не відповідає вимогам постанови Уряду.

Разом з відповіддю на відзив, позивачем подано заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №7105 від 31.03.2015 та виселення відповідача з орендованого майна на підставі пункту 5 частини 1 статті 226 ГПК України.

01.06.2021 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли пояснення по справі, в яких наголошено на тому, що матеріали справи не містять жодних доказів наявності підстав для застосування до відповідача знижки для сплати орендної плати, як то передбачено постановою Уряду №611 від 15.07.2020, у зв`язку з чим позивач листом №30-06/9852 від 10.11.2020 правомірно відмовив відповідачу у застосуванні знижки при нарахуванні орендної плати на період дії карантину.

17.06.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких зауважує на пункт 10.2 укладеного договору, яким сторони передбачили, що його умови зберігають силу протягом усього строку дії, в тому числі у випадку, коли після його укладення законодавством установлені правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов`язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов`язань. Досягнута між сторонами згода щодо викладеного, на думку позивача, є підставою вважати, що умови карантину не впливають на зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату в розмірі та порядку, встановленому даним договором.

17.06.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, яка обґрунтована тим, що при підготовці позовної заяви про стягнення з відповідача заборгованості було охоплено період з квітня 2020 року по січень 2021 року, тоді як між сторонами досягнуто згоди щодо припинення договірних відносин з 24.02.2021, а тому позивач просить стягнути орендну плату у розмірі 28071,03 грн, штраф у розмірі 842,13 грн, пеню у розмірі 1193,42 грн та інфляційні втрати у розмірі 1199,76 грн.

В судовому засіданні 17.06.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та оголошення перерви до 25.06.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2021 прийнято до розгляду заяву Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву про збільшення розміру позовних вимог, залишено без розгляду позовні вимоги в частині дострокового розірвання договору та виселення; продовжено розгляд в іншій частині позовних вимог щодо стягнення основного боргу в розмірі 28071,03 грн, пені у розмірі 1193,42 грн, штрафу в розмірі 842,13 грн та інфляційних втрат у розмірі 1199,76 грн, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 16.07.2021.

В судових засіданнях 16.07.2021 та 27.07.2021 у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошувалася перерва, зокрема, до 10.08.2021.

В судовому засіданні 10.08.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити; представник відповідача проти позовних вимог заперечив, просив відмовити в позові. В свою чергу, третя особа явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча про час, місце та дату розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про його отримання.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, враховуючи, що третя особа була належним чином повідомлена про розгляд даної справи і не повідомила суду про причини неявки, суд на місці постановив розгляд справи по суті проводити за її відсутності.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 10.08.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.03.2015 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Видавничий центр «Аерохобі» (далі - орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №7105 (далі - договір), з урахуванням договору про внесення змін №7105/01 від 16.05.2018, за умовами пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно нежиле приміщення (далі - майно) площею 25,00 кв.м., розміщене за адресою: 03062, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, буд. 1 на 4-му поверсі корпусу №77, що перебуває на балансі Державного підприємства «Антонов» (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 28.02.2018 і становить 336000,00 грн.

Умовами пунктів 1.2 та 1.3 договору визначено, що майно передається в оренду з метою розміщення редакції журналу «Авиация и Время». Стан майна на момент укладення договору, визначається в акті приймання-передавання за узгодженим висновком балансоутримувача і орендаря.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не пізніше дати його підписання сторонами та акта приймання-передавання майна.

Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди. Передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у звіті про незалежну оцінку, складеному за методикою оцінки (пункти 2.2 та 2.3 договору).

Умовами пункту 3.1 договору сторони визначили, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995 (далі - методика розрахунку) та змінена за згодою сторін, відповідно до п.1 ст.21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - лютий 2018 року 3387,16 грн. Орендна плата за перший місяць оренди березень 2018 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за березень місяць 2018 року.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством (пункт 3.2 договору).

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України (пункт 3.3 договору).

Пунктом 3.4 договору визначено, що у разі користування майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.

Умовами пункту 3.6 договору визначено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Укладаючи даний договір, орендар взяв на себе зобов`язання, зокрема, використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов цього договору (п. 5.1 договору) та своєчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу (у платіжних дорученнях, які оформлює орендар, вказується «призначення платежу» за зразком, який надає орендодавець листом при укладенні договору оренди) (п. 5.3 договору).

Договір укладено строком на один рік, що діє з 31.03.2015 до 31.03.2016 включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих же самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору (пункти 10.1 та 10.4 договору).

Пунктом 10.10 укладеного договору сторони визначили, що майно вважається поверненим орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов`язок щодо складання актів приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.

За актом приймання-передавання орендованого майна від 31.03.2015, орендодавець, згідно з договором передав, а орендар прийняв у строкове платне користування державне нерухоме майно - нежиле приміщення загальною площею 25,00 кв.м., що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Академіка Туполєва, буд. 1 та перебуває на балансі Державного підприємства «Антонов».

У відповідь на звернення відповідача щодо звільнення від орендної плати за користування державним нерухомим майном на період дії карантину, позивач листом №30-06/9852 від 10.11.2020 відмовив у застосуванні знижки в нарахуванні орендної плати на період дії карантину, у зв`язку з тим, що мета використання майна за договором оренди постановою Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 не передбачена.

Листом №24 від 16.12.2020 відповідач повторно звернувся до позивача, в якому просив звільнити його від сплати орендної плати на період дії карантину у зв`язку з тим, що починаючи з 18.03.2020 відповідач не здійснював діяльність на орендованому майні так як перейшов на дистанційну форму роботи.

Відповіддю №30-06/267 від 15.01.2021 позивач повторно відмовив у звільненні відповідача від обов`язку сплати орендних платежів з аналогічних підстав, які викладені у листі №30-06/9852 від 10.11.2020.

09.03.2021 між позивачем та відповідачем підписано договір №7105/02, за яким чинність договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №7105 від 31.03.2015, яке розташоване за адресою: 03062, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, 1, загальною площею 25,00 кв.м., що перебуває на балансі Державного підприємства «Антонов» достроково припинено за взаємною згодою сторін з 24.02.2021.

За актом приймання-передачі (повернення) нерухомого майна від 24.02.2021 орендар, згідно договору оренди нерухомого майна №7105 від 31.03.2015 повернув, а орендодавець прийняв із користування нерухоме майно - загальною площею 25,00 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Академіка Туполєва, буд. 1.

В той же час, позивач зазначає, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо своєчасного перерахування до державного бюджету орендної плати у період з квітня 2020 року по лютий 2021 року, у зв`язку з чим у нього наявна заборгованість у загальному розмірі 28071,03 грн, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач, в свою чергу, заперечує проти позову, посилаючись на те, що з 18.03.2020 по 24.05.2020 у зв`язку з запровадженням протиепідеміологічних та карантинних заходів доступ на територію Державного підприємства «Антонов» був заборонений, а тому відповідач повинен бути звільнений в силу приписів пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України за вказаний період від сплати орендних платежів. При цьому, відповідач зауважує на тому, що 15.07.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №611, згідно додатку №1 якої звільняються від орендної плати орендарі, які орендують приміщення для розміщення видавництв друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції, що видаються українською мовою, а нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном для вітчизняних юридичних осіб, що є суб`єктами малого підприємництва згідно додатку №2 здійснюється у розмірі 50 відсотків від суми нарахованої орендної плати, наголошуючи на тому, що він є і видавництвом, і суб`єктом малого підприємництва.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Відносини, пов`язані з орендою нерухомого майна, що належить до державної власності, регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про оренду державного та комунального майна» (чинного на час укладення договору).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди нерухомого майна, а відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом (частина 1, 3 статті 760 ЦК України).

Частинами 1, 3 статті 283 Господарського кодексу України унормовано, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Об`єктом оренди може бути, зокрема і нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини 1 та 5 статті 762 ЦК України).

Приписами частини 1 статті 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно із частиною 1 статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (чинного на час укладення договору оренду) орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Положенням ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.6 договору сторони погодили, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу в співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та змісту пункту 3.6 договору строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з орендної плати за договором на момент розгляду справи настав.

В той же час, приписами частини 4 статті 14 Цивільного кодексу України визначено, що особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із відповідними змінами і доповненнями), якою установлено з 12.03.2020 на усій території України карантин.

Пунктом 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України установлено, що з моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» №611 від 15.07.2020 встановлено, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995, здійснюється у розмірі 50 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 2.

При цьому, пунктом 2 вищезазначеної постанови визначено, що орендодавці державного майна забезпечують нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови починаючи з дати встановлення карантину.

Додатком 2 до постанови КМУ №611 від 15.07.2020 визначено перелік орендарів, для яких нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50 відсотків. До переліку віднесені, зокрема, вітчизняні юридичні і фізичні особи, що є суб`єктами малого підприємництва, фізичні особи, які провадять виробничу діяльність безпосередньо на орендованих виробничих площах (зокрема в аеропортах).

Частиною 3 статті 55 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання залежно від кількості працюючих та доходів від будь-якої діяльності за рік можуть належати до суб`єктів малого підприємництва, у тому числі до суб`єктів мікропідприємництва, середнього або великого підприємництва. Суб`єктами малого підприємництва є, зокрема, юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми та форми власності, у яких середня кількість працівників за звітний період (календарний рік) не перевищує 50 осіб та річний дохід від будь-якої діяльності не перевищує суму, еквівалентну 10 мільйонам євро, визначену за середньорічним курсом Національного банку України.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач відповідає вищезазначеним критеріям суб`єкта малого підприємства, про що свідчить його фінансова звітність за 2019, 2020 роки.

З аналізу пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України вбачається, що застосування його приписів залежить від того, чи звернувся наймач з відповідною вимогою про зменшення плати за користування майном.

Водночас, постанова Кабінету Міністрів України «Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» №611 від 15.07.2020 імперативно вказує про те, що орендодавці державного майна повинні забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови починаючи з дати встановлення карантину.

Отже, нарахування орендної плати за державне майно починаючи з 12.03.2020 повинно здійснюватись орендодавцем на підставі цієї постанови КМУ в незалежності від того, чи звертався до орендодавця орендар з відповідною вимогою/проханням, чи ні.

Відтак, враховуючи, що відповідач належить до суб`єктів малого підприємництва, нарахування орендної плати за державне майно повинно здійснюватись орендодавцем на підставі вказаної постанови Кабінету Міністрів України, а не в повному розмірі, як визначено позивачем.

При цьому, слід зазначити, що обставини введення карантину мають об`єктивний характер, який не залежить ані від волі орендодавця, ані від волі орендаря, та в такий період мають негативні наслідки для всіх учасників даних правовідносин (а не тільки для відповідача).

Звільнення орендаря на 50% від сплати орендної плати, одночасно позбавляє орендодавця на 50% від правомірного права на отримання доходу від передачі майна в оренду, а розподілення «збитків» порівну на кожну сторону правовідносин - як орендодавця, так і орендаря, суд вважає справедливим та таким, що свідчить про дотримання балансу інтересів сторін.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що відповідач є суб`єктом малого підприємництва, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру орендних платежів на 50% за період з квітня 2020 року по лютий 2021 року, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення орендних платежів підлягають частковому задоволенню у розмірі 14035,54 грн, в іншій частині цих позовних вимог належить відмовити.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на лист №10-16-15429 від 04.08.2020, яким Фонд державного майна України з метою координації дій повідомив свої регіональні відділення щодо порядку звільнення орендарів від орендної плати на період карантину, оскільки вказаним листом було надано роз`яснення регіональним відділенням Фонду державного майна України, тобто носять лише рекомендаційний характер і матеріали справи не містять доказів, що вони були доведені до відома орендарів.

В свою чергу, постанова Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 «Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» не містить будь-яких умов чи застережень щодо її застосування, зокрема, звільнення від орендної плати орендарів за переліком згідно з додатком 2, таких, як лише за зверненням орендарів, після складання акту тощо.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Згідно із пунктом 3.7 договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або в неповному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Пунктом 3.8 договору визначено, що у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення сплати орендних платежів більше ніж на три місяці, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пунктів 3.7, 3.8 договору, позивачем правомірно нараховано штраф та пеню.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності і в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19 та у постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №910/6046/16.

В той же час, приписами частини 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Зазначеною нормою права передбачено період часу, за який нараховується пеня, і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Умови договору про сплату пені за кожний день прострочення, не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.03.2020 у справі №907/65/18, від 22.08.2019 у справі №914/508/17 та від 07.06.2019 у справі №910/23911/16.

В даному випадку, іншого строку нарахування пені, ніж передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, сторонами в договорі оренди нерухомого майна, що належить до державної власності не визначено, а умова за кожен день прострочення, не може розцінюватися як установлення іншого строку, відтак правомірним є нарахування пені за порушення строків сплати орендних платежів протягом шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Приймаючи до уваги вищевикладене та встановлені судом обставини наявності правових підстав для зменшення розміру орендних платежів на 50% згідно приписів постанови Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020, які є імперативними, належною сумою штрафу є 421,07 грн, а пені 561,81 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково.

Окрім того, оскільки відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем також нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати в сумі 1199,76 грн.

Цивільний кодекс України, як основний акт цивільного законодавства, не передбачає механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону).

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 Порядку).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19 та від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

Статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Водночас, при застосуванні механізму розрахунку інфляційних втрат, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць, слід враховувати, що якщо сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

За результатом перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, з урахуванням методики їх розрахунку та встановленої суми орендних платежів, яка підлягає сплаті, судом встановлено, що їх розмір, виходячи з визначеного чинним законодавством порядку та бази нарахування, є більшим.

Статтею 14 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормативне визначення принципу диспозитивності надає право учаснику справи вільно розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд ч. 2 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч.2 ст. 237 ГПК України).

З огляду на викладене, враховуючи, що позивач вказує про стягнення інфляційних втрат саме у розмірі 1199,76 грн, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не довів наявність правових підстав для звільнення його від сплати орендних платежів в повному обсязі у відповідності до пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень та частини 2 статті 762 Цивільного кодексу України.

Так, 11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із відповідними змінами і доповненнями), якою установлено з 12.03.2020 на усій території України карантин.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 14 такого змісту: « 14. З моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року №211 (з наступними змінами і доповненнями), і до його завершення в установленому законом порядку наймач може бути звільнений від плати за користування майном відповідно до частини шостої статті 762 цього Кодексу».

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» №553-IX від 13.04.2020, який набрав чинності 18.04.2020, пункт 14 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в такій редакції: « 14. Встановити, що на час дії відповідних обмежувальних карантинних заходів, запроваджених Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), обставинами, за які наймач (орендар) не відповідає відповідно до частини другої статті 286 Господарського кодексу України, частин четвертої та шостої статті 762 Цивільного кодексу України, також є заходи, запроваджені суб`єктами владних повноважень, якими забороняються певні види господарської діяльності з використанням орендованого майна, або заходи, якими забороняється доступ до такого майна третіх осіб».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо державної підтримки сфери культури, креативних індустрій, туризму, малого та середнього бізнесу у зв`язку з дією обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19» від 16.06.2020 №692-IX, який набрав чинності 16.07.2020, пункт 14 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в такій редакції: « 14. Установити, що з моменту встановлення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

У випадку, визначеному абзацом першим цього пункту, розмір плати за користування майном не може перевищувати сукупний (пропорційно до орендованої площі) обсяг витрат, які наймодавець здійснив або повинен буде здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг.

Зазначені витрати покладаються на наймача як плата за користуванням майном за відповідний період пропорційно площі нерухомого майна, яку він наймає відповідно до договору, якщо договором не передбачений обов`язок наймача самостійно сплатити ці витрати повністю або частково.

Ця норма не поширюється на суб`єктів господарювання, які впродовж дії карантину фактично здійснювали діяльність з використанням цього майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі, а також на договори найму майна, яке належить територіальній громаді».

Суд зауважує, що жодна з редакцій пункту 14 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України прямо не передбачає звільнення орендаря від орендної плати на строк введення карантину, оскільки вказаний пункт не встановлює безумовної підстави для звільнення від орендних платежів і передбачає вирішення відповідного питання в порядку, визначеному частиною 6 статті 762 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Норма права, закріплена в ч. 6 ст. 762 ЦК України, визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Вищевказаний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/7495/16.

Для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном, визначальною умовою звільнення від сплати орендної плати є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Сторона повинна довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за ці обставини.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.11.2020 у справі №925/1289/19 та від 27.08.2019 у справі №914/2264/17.

При цьому незалежними від волі орендаря обставинами є, зокрема, незаконне захоплення майна іншою особою, неповідомлення орендодавцем орендаря про права третіх осіб на майно (наприклад, право застави, при реалізації якого може накладатися арешт на майно, що унеможливлює доступ орендаря до нього), аварійний чи незадовільний технічний стан майна, правомірне зайняття приміщення третьою особою на підставі договору оренди, раніше укладеного з орендодавцем.

При настанні таких обставин вже після укладення договору оренди доказами на підтвердження неможливості використання майна можуть бути, зокрема, сертифікат торгово-промислової палати щодо форс-мажорних обставин, документально оформлені результати розгляду заяв та скарг до правоохоронних органів, акт державного виконавця про арешт майна та його передачу третій особі на відповідальне зберігання, судове рішення у справі за позовом про усунення перешкод у користуванні майном, висновок судової експертизи про аварійний стан об`єкта оренди, рішення компетентного державного органу про початок його реконструкції, реставрації чи капітального ремонту тощо.

Частина 6 ст. 762 ЦК України не підлягає застосуванню у випадку якщо орендар має щонайменшу здатність отримання вигоди від майна, що полягає у можливості: мати доступ до майна/входити до нього; зберігати обладнання, товари, інше майно в орендованих приміщеннях; здійснювати обмежену діяльність навіть із значним скороченням чисельності персоналу чи годин роботи; здійснювати діяльність із зміною способу надання послуг чи скороченням площі, необхідної для такого надання, що супроводжуються збереженням можливості безперешкодного відновлення господарської діяльності негайно після спливу карантинних заходів; відсутності активних дій орендаря щодо звільнення орендованого майна, його передачі орендодавцеві та виключення запису з реєстру речових прав про оренду.

Таке тлумачення частини 6 статті 762 ЦК України в повній мірі узгоджується із критеріями, виробленими судовою практикою, зокрема, із постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/7495/16 та постановою Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №914/1248/18.

Звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.07.2021 у справі №910/8040/20.

Позаяк, належних та допустимих доказів у відповідності до приписів статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження заборони на використання орендованого приміщення відповідачем не надано та не доведено наявності підстав для застосування при вирішенні даного спору вищенаведених положень пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

При цьому, суд звертає увагу на те, що прийняття відповідачем рішення про перехід на дистанційну форму роботи не позбавило його права доступу до орендованого приміщення та розміщення у ньому майна відповідача.

Надані відповідачем частково роздруківки даних електронної пропускної системи на територію Державного підприємства «Антонов» свідчать про допуск працівників відповідача до орендованого майна в 2020 році, а не допуск в січні 2021 року, як зазначив сам відповідач, пов`язаний із закінченням строку дії перепусток і не свідчить про неможливість відповідача отримувати вигоду від орендованого майна, що полягає у можливості зберігати обладнання, товар, інше майно в орендованому приміщенні протягом спірного періоду. При цьому, суд зауважує що згідно супровідного листа третьої особи на запит відповідача, останньому були надані роздруківки на 11 аркушах, втім відповідачем до суду подано лише 2 аркуша у період з кінця листопада 2020 по січень 2021 року.

Відхиляє суд і посилання відповідача на накази Державного підприємства «Антонов» №2078к від 17.03.2020, №2151к від 01.04.2020, №2249к від 24.04.2020, №2337к від 08.05.2020 про простій працівників підприємства, які є внутрішніми розпорядчими документами третьої особи та не можуть свідчити про наявність об`єктивної неможливості використовувати відповідачем в будь-якій формі орендоване приміщення.

Не свідчать про наявність обставин, які обмежували відповідача у його праві використовувати орендоване майно і складені балансоутримувачем акти №1 від 28.05.2020, №2 від 28.07.2020, №3 від 28.09.2020, №4 від 26.11.2020, №5 від 28.01.2020 та №6 від 19.02.2021, оскільки ними лише зафіксовано фізичну відсутність орендаря в орендованому приміщенні в день огляду.

За своїм змістом доводи відповідача зводяться до запровадження карантинних обмежень, однак вимушене їх запровадження мало вплив на всі сфери, в тому числі й ведення підприємницької діяльності, наслідком чого є порушення звичного режиму та не свідчить про вчинення орендодавцем, балансоутримувачем чи іншими особами дій, які б вказували на обмеження прав орендаря у користуванні майном.

Відхиляються судом і доводи відповідача про наявність підстав для звільнення його від орендної плати на підставі додатку №1 постанови Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 з підстав того, що відповідач орендував приміщення для розміщення видавництва журналу «Авиация и Время», оскільки такі доводи не відповідають меті укладеного договору. Так, пунктом 1.2 укладеного договору сторони визначили, що майно передається в оренду з метою розміщення редакції журналу «Авиация и Время», а не видавництва.

Тоді як, додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 визначено, що від орендної плати за користування нерухомим державним майном звільняються орендарі, які орендують приміщення для розміщення саме видавництв друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції, що видаються українською мовою.

Надані відповідачем свідоцтво про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації №1171 від 02.01.1995 видання «Авиация и Время» («Авіація і час»), свідоцтво про внесення Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий центр «Аерохобі» до державного реєстру видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції №2404 з видом діяльності у видавничій справі видавнича діяльність свідчать про державну реєстрацію видання як друкованого засобу масової інформації, втім не спростовують мети укладеного договору оренди. Доказів внесення змін щодо мети укладеного договору під час розгляду справи суду не надано.

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 73-80, 86, 129, 202, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий центр «Аерохобі» про стягнення 31306,34 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий центр «Аерохобі» (03062, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, буд. 1; ідентифікаційний код 21575800) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву (01032, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, буд. 50-Г; ідентифікаційний код 19030825) основний борг у розмірі 14035 (чотирнадцять тисяч тридцять п`ять) грн 54 коп., пеню у розмірі 561 (п`ятсот шістдесят одна) грн 81 коп., інфляційні втрати у розмірі 1199 (одна тисяча сто дев`яносто дев`ять) грн 76 коп., штраф у розмірі 421 (чотириста двадцять одна) грн 07 коп. та судовий збір у розмірі 1175 (одна тисяча сто сімдесят п`ять) грн 97 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 30.08.2021.

Суддя Т.В. Васильченко