СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2021 р. Справа №922/1214/21

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Слободін М.М.,

при секретарі Супрунова І.А.,

за участю представників:

позивача Вітковська М.В., посвідчення №17 від 26.02.2021 року;

відповідача Шульга В.В., директор, паспорт серія НОМЕР_1 , службове посвідчення ОЗ№1 від 01.08.2020 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Приватного підприємства «Охорона і захист», м.Харків, (вх.№2280Х/1-40) на рішення Господарського суду Харківської області від 30.06.2021 року у справі №922/1214/21,

за позовом Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м.Харків,

до Приватного підприємства «Охорона і захист», м.Харків,

про стягнення 136000,00 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Приватного підприємства «Охорона і захист» (відповідач) згідно якого просило суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 68000,00 грн. та пеню в розмірі 68000,00 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на несплату відповідачем своєчасно штрафу в сумі 68000,00 грн., який було накладено на нього згідно рішення Адміністративної колегії Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №26-р/к від 29.03.2018 року по справі №2/01-47-17 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу», внаслідок чого на суму штрафу відповідачу була нарахована пеня.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 30.06.2021 року у справі №922/1214/21 (повний текст рішення складено 12.07.2021 року, суддя Шатерніков М.І.) позов задоволено повністю.

Стягнуто з Приватного підприємства «Охорона і захист» на користь Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України штраф у розмірі 68000,00 грн. та пеню в розмірі 68000,00 грн. із зарахуванням зазначених сум до Державного бюджету України на рахунок відповідного управління Державної казначейської служби України за місцезнаходженням платника податків.

Стягнуто з Приватного підприємства «Охорона і захист» на користь Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України витрати зі сплати судового збору в розмірі 2270,00 грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 30.06.2021 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд розглянув справу за відсутності відповідача, щодо якого в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення останнього про час та місце розгляду справи, а саме судового засідання, яке було призначене на 30.06.2021 року.

Скаржник вказує, що при винесенні рішення неповно та неналежно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме розміру штрафу накладеного на ПП «Охорона і захист».

Апелянт також звертає увагу на порушення судом першої інстанції норм матеріального права щодо застосування строків позовної давності.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача на рішення Господарського суду Харківської області від 30.06.2021 року у справі №922/1214/21; встановлено строк на протязі якого позивач має право подати до суду відзив, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду заяви, клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі; призначено справу до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права сторони на участь у судовому засіданні.

16.08.2021 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№9445), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2021 року, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді Россолова В.В., для розгляду справи №922/1214/21 сформовано новий склад суду, а саме: головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Слободін М.М.

У судовому засіданні 25.08.2021 року відповідач оголосив, що підтримує доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягає на її задоволенні. Представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

За результатами розгляду справи №2/01-47-17 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу адміністративна колегія Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України прийняла рішення №26-р/к від 29.03.2018 року.

Зазначеним рішенням визнано, що Приватне підприємство «Охорона і захист» (відповідач у справі) та Комунальне підприємство «Муніципальна охорона» погодивши під час підготовки та участі у торгах на закупівлю охоронних послуг, проведених Комунальним спеціалізованим підприємством «Харківгорліфт», своїх конкурсних пропозицій з метою забезпечення перемоги КП «Муніципальна охорона», вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, яке передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, за що накладено штраф у розмірі 68000,00 грн.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини вказаного рішення постановлено: за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення, відповідно до статті 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції», накласти на Приватне підприємство «Охорона і захист» (ідентифікаційний код - 39845216) штраф у розмірі 68000,00 грн.

Таким чином, рішення адміністративної колегії Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №26-р/к від 29.03.2018 року про порушення законодавства про захист економічної конкуренції у справі №2/01-47-17 є таким, що в передбаченому законом порядку набрало чинності, та підлягає виконанню відповідачем.

Статтею 6 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» передбачено, що адміністративні колегії територіальних відділень Антимонопольного комітету України є органами Антимонопольного комітету України.

Відповідно до ч.2 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» рішення органів Антимонопольного комітету України є обов`язковими до виконання.

Згідно з ч.3 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу.

Статтею 62 Закону України «Про захист економічної конкуренції» встановлено визначення та обчислення строків у законодавстві про захист економічної конкуренції.

На виконання норми статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» відділенням було розміщено інформацію про прийняття рішення від 29.03.2018 року №26-р/к в офіційному друкованому виданні «Слобідський край» (№44 (22580) від 05.06.2018 року). Таким чином, за приписами зазначеної норми рішення №26-р/к вважається врученим представнику відповідача 18.06.2018 року (оскільки 16.06.2018 року - вихідний день (субота).

Таким чином, на підставі ч. 3 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» відповідач був зобов`язаний сплатити штраф до 20.08.2018 року включно.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути поновлено.

Не визнавши факт вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, ПП «Охорона і захист» звернулося до суду з позовною заявою про визнання недійсними рішення №26-р/к від 29.03.2018 року.

Постановою Верховного суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 11.06.2019 року у справі №922/1373/18 касаційну скаргу відділення задоволено частково, а саме: рішення Господарського суду Харківської області від 20.08.2018 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2019 року у справі №922/1373/18 скасовано; справу передано на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Рішення Господарського суду Харківської області від 18.09.2019 року у справі №922/1373/18 позов було задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано п. 1, п. 2 резолютивної частини рішення адміністративної колегії Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.03.2018 року №26-р/к по справі №2/01-47-17 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» в частині стосовно Приватного підприємства «Охорона і захист».

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2019 року у справі №922/1373/18, апеляційну скаргу Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України на рішення господарського суду Харківської області від 18.09.2019 року у справі №922/1373/18 задоволено; рішення Господарського суду Харківської області від 18.09.2019 року у справі №922/1373/18 скасовано. У задоволенні позову було відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.05.2020 року у справі №922/1373/18 касаційну скаргу ПП «Охорона і захист» залишено без задоволення, а постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2019 року у справі №922/1373/18 без змін.

Частиною 8 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що суб`єкт господарювання зобов`язаний протягом п`яти днів з дня сплати штрафу надіслати відповідно до Антимонопольного комітету України або його територіального відділення документи, що підтверджують сплату штрафу.

Як зазначає позивач, рішення адміністративної колегії Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №26-р/к від 29.03.2018 року про стягнення штрафу в сумі 68000,00 грн. відповідачем не виконано, доказів протилежного не надано.

Позивач з посиланням на ч. 5 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та на факт прострочення відповідачем виконання зобов`язань зі сплати штрафу в передбачений законом строк, додатково нарахував останньому до сплати 68000,00 грн. пені

Загальна кількість днів прострочення сплати штрафу складає - 412 днів.

За 412 днів прострочення сплати штрафу, сума пені складає: 1020,00 гривень * 412 днів = 420240,00 гривень.

У пункті 20.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 15 господарським судам України роз`яснено, що абзацами третім - п`ятим частини п`ятої зазначеної статті Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено зупинення нарахування пені на час розгляду чи перегляду господарським судом: справи про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України про накладення штрафу; відповідного рішення (постанови) господарського суду.

Отже, тривалість такого зупинення визначається виключно періодом часу, протягом якого фактично здійснювався зазначений розгляд чи перегляд (наприклад, у суді першої інстанції - від дня порушення провадження у справі до дня прийняття рішення в ній; у судах апеляційної та касаційної інстанцій - від дня прийняття апеляційної чи касаційної скарги до дня прийняття постанови), і в цей період не включається час знаходження матеріалів справи у суді, коли згадані розгляд чи перегляд не здійснювалися.

Так, позивачем здійснено розрахунок пені за такі періоди:

- з 12.06.2019 року до 01.07.2019 року включно (20 днів) (постанова Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.06.2019 року, ухвала Господарського суду Харківської області від 02.07.2019 року);

- з 19.12.2019 року до 26.02.2020 року включно (70 днів) (постанова Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2019 року, ухвала Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.02.2020 року);

- з 15.05.2020 року до 01.04.2021 року включно (322 дні) (постанова Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.05.2020 року).

Разом з тим, згідно з частиною п`ятою статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» розмір пені не може перевищувати розмір штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольной комітету України, а відтак розмір пені складає 68 000 гривень.

Як вказує позивач у позовній заяві, станом на момент звернення до суду з позовом жодних документів на підтвердження сплати штрафу від ПП «Охорона і захист» до відділення не надходило.

Оскільки відповідач в добровільному порядку не сплатив штраф, який було накладено на нього рішенням від 29.03.2018 року №26-р/к, у зв`язку з чим, позивач звернувся до господарського суду з відповідним позовом.

Судом першої інстанції позовні вимоги задоволено у повному обсязі у зв`язку з їх обґрунтованістю.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 7 статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у разі несплати штрафу у строки, передбачені рішенням, та пені органи Антимонопольного комітету України стягують штраф та пеню в судовому порядку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» голова територіального відділення Антимонопольного комітету України має, зокрема, повноваження звертатися до суду з позовами, заявами і скаргами у зв`язку із застосуванням законодавства про захист економічної конкуренції, а також представляти територіальне відділення Антимонопольного комітету України без спеціальної довіреності в суді.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» з метою захисту інтересів держави, споживачів та суб`єктів господарювання Антимонопольний комітет України, територіальні відділення Антимонопольного комітету України у зв`язку з порушенням законодавства про захист економічної конкуренції органами влади, юридичними чи фізичними особами подають заяви, позови, скарги до суду, в тому числі про стягнення не сплачених у добровільному порядку штрафів та пені та стосовно зобов`язання виконати рішення органів Антимонопольного комітету України.

За таких обставин, перевіривши наданий позивачем розрахунок суми пені, суд вважає позовні вимоги про стягнення 68000,00 грн. пені обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На день звернення позивача до суду, доказів сплати штрафу відповідачем не надано.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення пені та штрафу є такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно посилань апелянта, що при винесенні рішення неповно та неналежно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме обставин розміру штрафу накладеного на ПП «Охорона і захист», то колегія суддів їх відхиляє. Так, обставини обґрунтованості і під ставності стягнення штрафу та його розміру не входять до предмету дослідження і доказування у даній справі та були предметом дослідження в межах справи №922/1373/18 під час оскарження рішення антимонопольного комітету. За результатом розгляду такої справи судом встановлено обставини правомірності розміру штрафу та його стягнення.

Стосовно посилань апелянта на пропущення позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу та пені, передбаченою ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Закон України «Про захист економічної конкуренції», на підставі приписів якого нараховано штраф та пеню, визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.

Зазначений закон встановлює види, склад правопорушень законодавства про захист економічної конкуренції, заходи відповідальності, що застосовуються за їх вчинення, і процесуальні норми, що визначають порядок притягнення до відповідальності. Названий закон не регулює ані цивільно-правових відносин, ані відносин у сфері оподаткування.

Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктами 13 16 статті 50 цього Закону, становить три роки з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення. (ст. 42 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку, накладений на відповідача штраф є видом відповідальності за вчинення правопорушення, а нарахована пеня - способом забезпечення сплати цього штрафу.

Враховуючи зазначене, судова колегія погоджується з доводами позивача, що нарахування пені в даному випадку не є видом відповідальності за вчинене порушення антиконкурентного законодавства, однак звертає увагу, що вказані нарахування застосовані Антимонопольним комітетом України на підставі Закону України «Про захист економічної конкуренції» та не пов`язані з невиконанням чи неналежним виконанням грошового зобов`язання або зобов`язання щодо сплати податків і зборів, а тому не належать до цивільних правовідносин.

У свою чергу, позовна давність є інститутом виключно цивільного права, і її застосування здійснюється на підставі відповідних норм Цивільного кодексу України до тих відносин, що регулюються цивільним законодавством, тоді як спірні правовідносини не пов`язані з невиконанням чи неналежним виконанням грошового зобов`язання та не є заходами, спрямованими на забезпечення виконання цих зобов`язань, тому не належать до цивільних правовідносин у розумінні ст.1 Цивільного Кодексу України.

Крім того, відповідно до п.1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах. З урахуванням приписів ч. 2 ст. 1 Цивільного кодексу України правила позовної давності, передбачені цим Кодексом, не застосовуються (якщо інше не встановлено законом) до правовідносин, які виникають у зв`язку із застосуванням державними органами щодо підприємств, установ, організацій та громадян-суб`єктів підприємницької діяльності встановленої законодавством відповідальності за вчинення протиправних дій, у тому числі за порушення правил здійснення підприємницької діяльності (зокрема, й вимог конкурентного законодавства).

Відносини, пов`язані з притягненням до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, шляхом накладення штрафів та їх стягнення у судовому порядку органами Антимонопольного комітету України, не є господарськими (або цивільними) відносинами, оскільки в даному випадку орган Антимонопольного комітету України не виступає як суб`єкт господарсько-правових (або цивільно-правових) відносин, а реалізує повноваження, встановлені законодавством про захист економічної конкуренції.

Стаття 3 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначає, що законодавство про захист економічної конкуренції ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із цього Закону, законів України «Про Антимонопольний комітет України», «Про захист від недобросовісної конкуренції», інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів. Особливості застосування законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема щодо певних галузей промисловості, можуть бути встановлені виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Таким чином, цивільне законодавство не є складовою законодавства про захист економічної конкуренції, відносини сторін у цій справі не є цивільно-правовими у розумінні статті 1 Цивільного кодексу України, а тому й позовна давність як інститут саме цивільного права до цих відносин не може бути застосована.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що Законом України «Про Антимонопольний комітет» передбачено застосування цивільного законодавства не ґрунтується на нормах вказаного Закону, зокрема яким у частині 1 статті 19 визначено, про те, що органи Антимонопольного комітету України керуються лише законодавством про захист економічної конкуренції, яким в свою чергу встановлено особливі (спеціальні) строки давності для притягнення до відповідальності за порушення антиконкурентного законодавства органами Антимонопольного комітету України, які не є строками позовної давності, встановленими цивільним законодавством.

Порядок, розмір і період нарахування пені, як гарантії сплати штрафу накладеного на відповідача передбачено вимогами спеціального закону, яким в даному випадку є Закон України «Про захист економічної конкуренції».

Щодо посилань апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме про розгляд справи за відсутності відповідача, щодо якого в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення останнього про час та місце розгляду справи - судового засідання, яке було призначене на 30.06.2021 року, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 09.04.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №922/1214/21 та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28.04.2021 року.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам засобами поштового зв`язку 09.04.2021 року за адресою,

З матеріалів справи вбачається, що 28.04.2021 року постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання про відкладення підготовчого засідання в порядку передбаченому п.3 ч.2 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України на 25.05.2021 року на 10:30 год.

25.05.2021 року оголошено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання про задоволення клопотання відповідача щодо продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення розгляду справи на 09.06.2021 року на 11:00 год.

У подальшому відповідач ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується відповідною заявою та 03.06.2021 року надав клопотання в якому повідомив про неможливість бути присутнім у судовому засіданні та просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

09.06.2021 року суд оголосив ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті на 30.06.2021 року на 11:30 год.

Вказана ухвала 10.06.2021 року була направлена відповідачу засобами поштового зв`язку за адресою що вказана у позовній заяві та яка міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Проте ухвала повернулась до суду з позначкою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до частин 3, 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною або яка міститься у відповідному реєстрі, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Колегія суддів також звертає увагу, що ухвала від 09.06.2021 року була надіслана до Єдиного державного реєстру судових рішень та опублікована на сайті 11.06.2021 року.

Слід відзначити, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження; в силу чого процесуальна бездіяльність відповідача не повинна ставити під сумнів здійснення судочинства судом відповідно до вимог процесуального закону.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).

Колегія суддів зазначає, що ухвали суду у даній справі направлялись відповідачу на адресу зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Матеріалами справи підтверджується той факт, що відповідач був обізнаний про дане судове провадження і він належним чином повідомлений про розгляд справи та про дату, час та місце проведення судового засідання, однак не виявив бажання бути присутнім у судовому засіданні. Розгляд справи тривав майже три з половиною місяці та жодною ухвалою явка відповідача у судове засідання не визнавалась обов`язковою.

Судом першої інстанції були всі необхідні визначені процесуальним законом дії щодо повідомлення сторін і відповідач був належним чином повідомлений про факт відкриття провадження у даній справі, як того вимагають приписи ст.ст. 120, 242 ГПК України, однак відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позов як і правом на участь у судовому засіданні.

Суб`єктивна поведінка сторони відповідача, зумовила розгляд справи майже у останній день визначеного процесуальним законодавством строку, однак це не є свідченням того, що місцевий господарський суд, при прийнятті оскаржуваного рішення, порушив норми процесуального права. Таким чином, доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є довільним трактуванням обставин розгляду справи.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами та вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Харківської області від 30.06.2021 року у справі №922/1214/21 без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Охорона і захист» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 30.06.2021 року у справі №922/1214/21 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27 серпня 2021 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя О.В. Ільїн

Суддя М.М. Слободін