РІШЕННЯ

Іменем України

11 серпня 2021 року м. Чернігів справа № 927/347/21

Господарський суд Чернігівської області у складі судді А.С. Сидоренка, за участю секретаря судового засідання Селіван Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження матеріали позовної заяви
за позовом Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області 16453, с. Плиски Борзнянського району Чернігівської області, вул. Незалежності, 33 ()
До: 1. Державного реєстратора прав на нерухоме майно Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчука Івана Юрійовича 14027, м. Чернігів, вул. Шевченка, 48 () 14000, м. Чернігів, вул. Хлібопекарська, 24, кв. 4 (зареєстроване місце проживанння)
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Великозагорівське» 16450, с. Велика Загорівка Борзнянського району Чернігівської області, вул. Радгоспна, 1
про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію, припинення права постійного користування

у присутності представників сторін:

від позивача: Олекса Л.А. - адвокат (ордер серії КС № 723175 від 07.05.2021)

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: Прохорець О.І. - директор; Душин А.В. - адвокат (ордер серії ЧН № 122722 від 11.05.2021)

Рішення виноситься після перерви, оголошеної в судовому засіданні з 27.07.2021р. по 11.08.2021р., на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 11.08.2021р., на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ВСТАНОВИВ:

06 квітня 2021 року до Господарського суду Чернігівської області надійшла позовна заява Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області до державного реєстратора прав на нерухоме майно Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчука Івана Юрійовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «Великозагорівське» про скасування рішень про державну реєстрацію, скасування записів про проведену державну реєстрацію, якою позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчука Івана Юрійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 54658456 від 20.10.2020 - права постійного користування ТОВ «Великозагорівське» земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великозагорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області з кадастровим номером :04:000:0014 площею 197,9426 га, скасувати запис про проведену державну реєстрацію права постійного користування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчука Івана Юрійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 54658852 від 20.10.2020 - права постійного користування ТОВ «Великозагорівське» земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великозагорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області з кадастровим номером :04:000:0013 площею 119,8574 га, скасувати запис про проведену державну реєстрацію права постійного користування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 № 60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад», спірні земельні ділянки, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 21.12.2018 № 25-10008/14-18-сг та акту приймання-передачі нерухомого майна від 21.12.2018, передані в комунальну власність Плисківської сільської територіальної громади (Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області) і 08.08.2019 було зареєстровано право комунальної власності на ці земельні ділянки за сільською радою.

Таким чином, власником і розпорядником відповідних земельних ділянок з моменту реєстрації права комунальної власності на них, тобто з 08.08.2019, є саме Плисківська сільська рада Борзнянського району Чернігівської області, яка жодним чином не була повідомлена про проведення оскаржуваних реєстраційних дій під час яких розпорядником земель визначено Борзнянську районну державну адміністрацію.

На момент проведення державної реєстрації права постійного користування ТОВ «Великозагорівське» землею, вказані вище земельні ділянки перебували в орендному користуванні ТОВ «Великозагорівське» на підставі договору оренди від 19.10.2010, який діяв до 31.12.2020.

Будь - які правовстановлюючі документи, які підтверджують право постійного користування на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великозагорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області з кадастровими номерами :04:000:0014 (площею 197,9426 га) та :04:000:0013 (площею 119,8574 га) за ТОВ «Великозагорівське» не існували і не існують, державному реєстратору не надавались.

При цьому, постанова Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.08.2017 у справі № 825/1121/17 за адміністративним позовом ТОВ «Великозагорівське» до Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області не може бути підставою для проведення державної реєстрації права постійного користування землею, оскільки даним судовим рішенням було визнано протиправним та скасовано розпорядження Борзнянської районної державної адміністрації № 394 від 13 листопада 2003 року «Про вилучення земельної ділянки та переведення її до земель запасу В. Загорівської сільської ради». Однак, жодних приписів чи зобов`язань щодо реєстрації на користь ТОВ «Великозагорівське» права постійного користування земельними ділянками з кадастровим номером :04:000:0014 площею 197,9426 га та з кадастровим номером :04:000:0013 площею 119,8574 га на території Великозагорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва вказане судове рішення не містить.

Чинним законодавством не передбачено автоматичне переоформлення прав землекористувачів. Тобто, перехід до правонаступників (ТОВ «Великозагорівське») майнових прав і обов`язків ДСП «Великозагорівське» не породжує автоматичний перехід до новоствореного підприємства права саме постійного користування земельною ділянкою, яка була відведена ДСП «Великозагорівське». У ТОВ «Великозагорівське» не виникало право постійного користування оспорюваними земельними ділянками, оскільки відповідач не є підприємством, установою, організацією, які належать до державної або комунальної власності, не входить до кола підприємств, які мають право постійного землекористування відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України, а відповідно може набути земельну ділянку у користування на умовах оренди у визначений законом спосіб.

На думку позивача, у державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчука Івана Юрійовича були відсутні підстави для прийняття рішення та внесення записів про державну реєстрацію права постійного користування земельними ділянками за ТОВ «Великозагорівське».

Таким чином, позивач вважає, що щодо майна, належного йому на праві комунальної власності, було прийнято протиправне рішення про реєстрацію права постійного користування, чим порушено вимоги чинного законодавства України, права та законні інтереси сільської ради.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 12.04.2021, зокрема:

прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі;

постановлено здійснювати розгляд позовної заяви за правилами загального позовного провадження;

призначено розгляд позовної заяви в підготовчому засіданні на 11 травня 2021 року;

встановлено процесуальний строк для подання відповідачами відзиву на позовну заяву - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали;

викликано для участі в судовому засіданні, зокрема державного реєстратора прав на нерухоме майно Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчука Івана Юрійовича в якості відповідача з одночасним повідомленням останнього про те, що його неявка не перешкоджає проведенню судового засідання та розгляду справи.

29 квітня 2021 року, у встановлений судом процесуальний строк, до Господарського суду Чернігівської області надійшов відзив ТОВ «Великозагорівське» від 28.04.2021 на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач-2 заперечує проти позову.

В обґрунтування своїх заперечень товариство вказує, що воно є правонаступником ВАТ «Великозагорівське», яке, в свою чергу, було правонаступником ДСП «Великозагорівське», створеним у результаті корпоратизації останнього.

В 2003 році, після придбання контрольного пакета акцій ВАТ «Великозагорівське» теперішніми власниками, Борзнянська районна державна адміністрація незаконно і таємно вилучила землі з постійного користування товариства. Однак, в 2017 році розпорядження Борзнянської районної державної адміністрації про вилучення землі було скасовано постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.08.2017 у справі № 825/1121/17.

Іншою постановою суду було зобов`язано державного реєстратора зареєструвати право постійного користування відповідача-2 на частину земельних ділянок вилучених скасованим розпорядженням.

Щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :04:000:0013 та :04:000:0014, то на 2017 рік вони перебували в оренді у ТОВ «Великозагорівське», що унеможливлювало проведення державної реєстрації права постійного користування землею. Державна реєстрація цього речового права була проведена лише після закінчення строку дії договору оренди, який, на думку відповідача-2, закінчився 19 жовтня 2020 року.

Також, відповідач-2 звертає увагу, що виходячи з принципу належного урядування, суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом. Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.10.2011р. у справі «Рисовський проти України» підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Виходячи з цього, державний реєстратор не мав права відмовити в державній реєстрації права постійного користування частиною земельних ділянок, яке (право) було відновлене судовим рішенням, особливо за умови, що існує судове рішення щодо зобов`язання реєстрації іншої частини земельних ділянок.

Відповідач-1 відзиву на позовну заяву не надав, в підготовче засідання 11.05.2021р. не з`явився.

Ухвала суду від 12.04.2021 про відкриття провадження у справі була направлена на адресу Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області і отримана останньою, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 067.

З відкритих даних з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування було встановлено, що 09.02.2021р. державним реєстратором прав на нерухоме майно Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчуком Іваном Юрійовичем було подано відповідну декларацію за типом «перед звільненням».

В підготовчому засіданні 11.05.2021 було оголошено перерву до 08.06.2021. Одночасно суд:

встановив процесуальні строки для подання: позивачем відповіді на відзив ТОВ «Великозагорівське» - до 18 травня 2021 року включно; для подання відповідачем-2 (ТОВ «Великозагорівське») заперечення - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив;

зобов`язав Чернігівську районну державну адміністрацію Чернігівської області протягом п`яти днів з дня отримання ухвали надати інформацію щодо перебування на теперішній час державного реєстратора прав на нерухоме майно Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчука Івана Юрійовича у трудових відносинах з Чернігівською районною державною адміністрацією Чернігівської області.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 11.05.2021 частково задоволено заяву Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області про забезпечення доказів; витребувано від Борзнянської районної державної адміністрації та Ніжинської районної державної адміністрації копії документів в паперовій формі, на підставі яких державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчуком Іваном Юрійовичем були прийняті оскаржувані рішення про державну реєстрацію прав.

21 травня 2021 року, у встановлений судом процесуальний строк (здана для відправки на пошту 18.05.2021), до суду надійшла відповідь Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області від 17.05.2021 на відзив відповідача-2 зі змісту якої вбачається, що позивач вважає доводи відповідача-2 безпідставними, надуманими та непідтвердженими належними та допустимими доказами.

Так, позивач вказує, що 08.12.1999 року за № 361 був прийнятий наказ Міністерства агропромислового комплексу України про створення Державного сільськогосподарського підприємства «Великозагорівське» на базі виробничої частини Борзнянського державного сільськогосподарського технікуму. Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області видано розпорядження 31.08.2001р. за № 267 «Про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності» - ВАТ «Великозагорівське». Згідно наказу регіонального відділення ФДМУ по Чернігівській області від 27.03.01р. № 167 прийнято рішення про приватизацію ДСП «Великозагорівське» шляхом перетворення у ВАТ «Великозагорівське». Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про господарські товариства» в редакції, чинній станом на 27.03.2001 року, припинення діяльності товариства відбувається шляхом його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) або ліквідації з дотриманням вимог антимонопольного законодавства. Тобто, з моменту перетворення - діяльність ДСП «Великозагорівське» вважалась припиненою. Відповідно до приписів ст. 27 чинного на той час Земельного кодексу України, право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялось у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства. Таким чином, на думку позивача, з моменту перетворення (припинення діяльності підприємства) припинилось і право постійного користування земельною ділянкою, яке нібито було у ДСП «Великозагорівське». Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, ВАТ «Великозагорівське» також припинене 20.09.2013 року. Відповідно до положень статті 19 Закону України «Про господарські товариства» в редакції від 18.05.2013 року (чинній станом на 20.09.2013 року), припинення діяльності товариства відбувається шляхом його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, 'виділення, перетворення) або ліквідації з дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції. В той же час, редакція пункту «в» частини першої статті 141 Земельного кодексу України від 11.08.2013 року (чинній на 20.09.2013 року, дату створення ТОВ «Великозагорівське») передбачала, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

Тобто, наявні наступні безапеляційні обставини, передбачені законодавством на той час і на сьогодні: реорганізація і перетворення є припиненням діяльності товариства/підприємства; діяльність ДСП «Великозагорівське» було припинено шляхом перетворення, а діяльність ВАТ «Великозагорівське» було припинено шляхом реорганізації;

приписи Земельного кодексу України протягом 2001 - 2021 р.р. передбачали, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є припинення діяльності підприємства. установи, організації, селянського (фермерського) господарства або припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

Посилання ТОВ «Великозагорівське» на судові рішення по справі № 825/1813/17 позивач вважає безпідставними, адже вказані судові рішення стосувались іншої земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0029. Відомості про земельні ділянки :04:000:0013 та :04:000:0014 в цих рішеннях відсутні.

Крім того, як зазначається відповідачем-2, з моменту створення в 1999 році ДСП «Великозагорівське» нібито володіло на праві постійного користування земельною ділянкою загальною площею 921,6000 га. Однак, державний акт про право постійного користування спірними земельними ділянками існує лише в словесних твердженнях відповідача-2.

Стаття 23 Земельного кодексу України в редакції 2001 року передбачала, що право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

У відповідача-2 такий державний акт відсутній. Відтак, підтвердження виникнення права постійного користування в минулому також відсутнє.

Щодо оскаржуваних дій державного реєстратора та рішень суду, на які посилається відповідач-2, позивач зазначає, що оскаржувані дії державного реєстратора вчинені ним, як зазначено в відомостях з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на підставі постанови Чернігівського окружного адміністративного суду по справі № 825/1121/17.

Однак, вказана постанова не містить жодних відомостей про земельні ділянки з кадастровими номерами :04:000:0013 та :04:000:0014.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема:

- державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;

- судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Водночас, державний акт на право постійного користування не існує. Відповідачу, очевидно, і не надавався, та і підстава для реєстрації вказана як «постанова суду».

Але постанова Чернігівського окружного адміністративного суду по справі № 825/1121/17 від 04.08.2017 року не містить жодних відомостей «щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно», як це передбачає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відтак, невідомо яким чином відиовідач-1 з`ясував нібито відповідність та належність даних земельних ділянок до земельної ділянки загальною площею 921,6000 га, яка нібито в 1999 році була передана ДСП «Великозагорівське» в постійне користування. Документальні підтвердження такої відповідності земельних ділянок просто відсутні, а оскаржувані рішення відповідача-1 прийняті не на підставі документації, передбаченої законодавством України в сфері державної реєстрації, а самовільно, безпідставно та протиправно.

21 травня 2021 року, у встановлений судом процесуальний строк, до Господарського суду Чернігівської області надійшов лист від 17.05.2021 № 01-22/1067 Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області з повідомленням про те, що державний реєстратор Пінчук Іван Юрійович не перебуває в трудових відносинах з адміністрацією з 08.02.2021.

За змістом ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

25.05.2021 позивачем до Господарського суду Чернігівської області подана заява від 21.05.2021 про зміну предмету позову, якою він просить:

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчука Івана Юрійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 54658456 від 20.10.2020, а саме - права постійного користування ТОВ «Великозагорівське» земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великозагорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області з кадастровим номером :04:000:0014 площею 197,9426 га, та припинити право постійного користування ТОВ «Великозагорівське» земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великозагорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області з кадастровим номером :04:000:0014 площею 197,9426 га;

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчука Івана Юрійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 54658852 від 20.10.2020, а саме - права постійного користування ТОВ «Великозагорівське» земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великозагорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області з кадастровим номером :04:000:0013 площею 119,8574 га, та припинити право постійного користування ТОВ «Великозагорівське» земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великозагорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області з кадастровим номером :04:000:0013 площею 119,8574 га.

В обґрунтування даної заяви позивач посилається на положення ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 жовтня 2020 року по справі № 910/10963/19, щодо належного та ефективного способу захисту порушених прав.

25 травня 2021 року, у встановлений судом процесуальний строк (здані для відправки на пошту 24.05.2021), до суду надійшли заперечення відповідача-2 в яких він вказує, що позивач довільно використовує визначену законодавством термінологію, що призводить його до невірних висновків.

Так, позивач стверджує, що діяльність ДСП «Великозагорівське» припинилася, посилаючись на норми Закону України «Про господарські товариства», хоча ДСП не є товариством. Щодо нього в той період діяв Закон України «Про підприємства в Україні» згідно з ч. 7 ст. 34 якого, при перетворенні одного підприємства в інше, до підприємства, яке щойно виникло, переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства. Цей припис законодавець послідовно зберігає при всіх реформах. Є він і в чинному Цивільному кодексі України (ст. 104). До речі, згаданий вище закон взагалі не містить терміну «припинення діяльності».

Крім того, ВАТ «Великозагорівське» було зареєстровано в ході перетворення ДСП «Великозагорівське» 31.08.2001р. розпорядженням Борзнянської РДА № 267. У той час був чинним Земельний кодекс України 1990 року згідно ст. 7 якого, земельні ділянки надавалися в постійне користування сільськогосподарським підприємствам усіх форм власності. В силу чинної на той час ч. 7 ст. 34 Закону України «Про підприємства в Україні», до ВАТ «Великозагорівське» перейшли всі майнові права ДСП «Великозагорівське», включно з правом постійного користування земельними ділянками. А скасоване судом розпорядження Борзнянської РДА про вилучення земельних ділянок з постійного користування було видане в 2003 році, після набрання чинності новим Земельним кодексом України з посиланням на його ст. 141.

Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Цей принцип, закріплений на конституційному рівні (ст. 58 Конституції України), був використаний Конституційним Судом України при ухваленні рішення від 22.09.2005р. № 5-рп/2005 про визнання неконституційним положень Земельного кодексу України про покладення обов`язку на громадян і юридичних осіб щодо переоформлення права постійного користування на оренду.

Таким чином, на думку відповідача-2, доводи позивача є такими, що не заслуговують на увагу, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

02 червня 2021 року до Господарського суду Чернігівської області надійшла інформація (лист від 27.05.2021 № 01-15/1819) Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області стосовно того, що на виконання вимог ухвали суду від 11.05.2021 відсутня можливість надати суду речові докази у зв`язку з відсутністю оригіналів документів на підставі яких була проведена державна реєстрація права постійного користування земельними ділянками за кадастровими номерами :04:000:0014 та :04:000:0013. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав та їх обтяжень, реєстрацію права постійного користування земельними ділянками за кадастровими номерами :04:000:0014 та :04:000:0013 була проведена державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчуком Іваном Юрійовичем на підставі постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.08.2017 у справі № 825/1121/17. Заявником щодо реєстрації іншого речового права земельних ділянок за кадастровими номерами :04:000:0014 та :04:000:0013 є ТОВ «Великозагорівське» в особі громадянина ОСОБА_1 .

Примірники вказаної вище ухвали суду від 11.05.2021 про забезпечення доказів, що двічі направлялись Борзнянській районній державній адмінстарції на адресу, наявну в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, були повернуті до суду у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

08 червня 2021 року позивачем подано заяву про забезпечення доказів в якій він просив витребувати у Чернігівської районної державної адміністрації реєстраційні справи щодо об`єктів нерухомого майна з реєстраційними номерами 208 та № 208 в паперовій та електронній формі. Одночасно позивач просив поновити строк на звернення з відповідною заявою до суду.

В підготовчому засіданні 08.06.2021, на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 14.06.2021.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 08.06.2021 зобов`язано Управління надання адміністративних послуг Чернігівської міської ради протягом п`яти днів з моменту отримання даної ухвали надати суду інформацію щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_2 .

Після перерви представник позивача заявив усне клопотання про залишення без розгляду його заяви про забезпечення доказів. Дане клопотання судом було задоволено шляхом постановлення протокольної ухвали.

Також, в підготовчому засіданні 14.06.2021 суд постановив протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на тридцять днів та відкладення підготовчого засідання на 12.07.2021.

Про дату, час та місце проведення призначеного на 12.07.2021 підготовчого засідання відповідач-1 був повідомлений шляхом розміщення на сайті судової влади України відповідного оголошення-повідомлення.

22 червня 2021 року до Господарського суду Чернігівської області надійшла інформація (лист від 15.06.2021 № 09-05/2158) Управління надання адміністративних послуг Чернігівської міської ради щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ).

06.07.2021 відповідачем-2 до Господарського суду Чернігівської області подано клопотання від 05.07.2021 про долучення доказів, яким він просить: поновити процесуальний строк на подання доказів; долучити до матеріалів справи докази.

Звертаючись з даним клопотанням, відповідач-2 посилається на неможливість подання відповідних доказів у строк, встановлений ч. 3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки необхідність у них виникла в підготовчому провадженні лише після висловлення позивачем сумніву стосовно того, що спірні земельні ділянки є частиною земельної ділянки, що знаходилась в користуванні ДСП «Великозагорівське», правонаступником якого є товариство.

Присутня в підготовчому засіданні повноважний представник позивача заперечила проти вказаного вище клопотання відповідача-2.

За змістом ст. 80 Господарського процесуального кодексу України строк, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно ст. 118, 119 Господарського процесуального кодексу України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Згідно ст. 2, 13 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та змагальність сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, право учасників справи на подання заяв і клопотань, надання пояснень суду кореспондується з їх обов`язком виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Статтею 177 Господарського процесуального кодексу України визначено, що завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Водночас, статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13).

Європейський суд з прав людини, досліджуючи питання права на справедливий суд крізь призму повноти судового рішення, зазначив, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), від 27 вересня 2001 року № 49684/99). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Розглянувши клопотання відповідача-2 про поновлення процесуального строку встановленого законом на подання доказів, суд дійшов висновку про можливість його задоволення, вважаючи достатньо обґрунтованою неможливість подання відповідних доказів в межах встановленого строку, оскільки необхідність у них виникла в підготовчому провадженні лише після подання позивачем відповіді на відзив в якій було висловлено сумнів стосовно того, що спірні земельні ділянки є частиною земельної ділянки, що знаходилась в користуванні ДСП «Великозагорівське».

Зважаючи на закінчення строку підготовчого провадження, в підготовчому засіданні 12.07.2021 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Враховуючи, що відповідач-1 не був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи по суті, суд постановив протокольну ухвалу про відкладення судового засідання на 27 липня 2021 року.

Відповідача-1 було повідомлено про призначення судового засідання, а також про те, що його неявка не перешкоджає проведенню судового засідання та розгляду позовної заяви.

Примірник вказаної вище ухвали суду від 12.07.2021, що направлявся відповідачу-1 на адресу, повідомлену Управлінням надання адміністративних послуг Чернігівської міської ради, був повернутий до суду у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

За змістом п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, вказана вище ухвала суду від 12.07.2021, є такою, що отримана відповідачем-1 17.07.2021, однак процесуальним правом на участь в призначеному на 27.07.2021 судовому засіданні останній не скористався.

В судовому засіданні 27.07.2021 відповідач-2 подав докази направлення заяв по суті (відзиву на позов, заперечення), а також клопотання про залучення документів на адресу відповідача-1, повідомлену Управлінням надання адміністративних послуг Чернігівської міської ради.

В судовому засіданні 27.07.2021 оголошено перерву до 11.08.2021 про що відповідач-1 був повідомлений шляхом направлення ухвали - повідомлення від 27.07.2021 на адресу, повідомлену Управлінням надання адміністративних послуг Чернігівської міської ради, яка була повернута до суду у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Отже, вказана вище ухвала суду від 27.07.2021, є такою, що отримана відповідачем-1 02.08.2021, однак процесуальним правом на участь в призначеному на 11.08.2021 судовому засіданні останній не скористався.

Згідно ст. 165, 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Згідно статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Великозагорівське», затвердженого установчими зборами засновників товариства 25.04.2013р. (протокол № 1), ТОВ «Великозагорівське» створене відповідно до чинного законодавства шляхом реорганізації (перетворення) Відкритого акціонерного товариства «Великозагорівське» (рішення № 2 від 21.12.2012р.) та рішення установчих зборів засновників товариства (протокол № 1 від 25.04.2013р.).

ВАТ «Великозагорівське» засновано згідно з наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області від 27.03.2001р. № 167 шляхом перетворення Державного сільськогосподарського підприємства «Великозагорівське» у відкрите акціонерне товариство відповідно до Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі».

ТОВ «Великозагорівське» є єдиним і повним правонаступником прав і обов`язків ВАТ «Великозагорівське».

В свою чергу, Державне сільськогосподарське підприємство «Великозагорівське» було створено згідно наказу Міністерства агропромислового комплексу України від 08.12.1999р. № 361 на базі виробничої частини Борзнянського державного сільськогосподарського технікуму.

Пунктами п. 3, 4 даного наказу було передбачено створення комісії з розподілу майна і проведення до 01.02.2000р. відокремлення технікуму згідно з чинним законодавством, а також залишення у користуванні та оперативному управлінні Борзнянського державного сільськогосподарського технікуму 100 гектарів земельних угідь, засоби для їх обробітку та інше майно.

Згідно ст. 5, 34 Закону України «Про підприємства в Україні» (в редакції, чинній на момент створення ДСП «Великозагорівське»), підприємство створюється згідно з рішенням власника (власників) майна чи уповноваженого ним (ними) органу, підприємства - засновника, організації або за рішенням трудового колективу у випадках і порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Підприємство може бути створено в результаті виділення із складу діючого підприємства, організації одного або кількох структурних підрозділів, а також на базі структурної одиниці діючих об`єднань за рішенням їх трудових колективів, якщо на це є згода власника чи уповноваженого ним органу. Створення підприємств шляхом виділення здійснюється із збереженням за новими підприємствами взаємозобов`язань та укладених договорів з іншими підприємствами.

У випадках, коли для створення і діяльності підприємства потрібні природні ресурси, дозвіл на їх використання видається відповідною Радою народних депутатів, а в передбачених законодавчими актами випадках - Верховною Радою України за поданням первинного природокористувача при наявності позитивного висновку державної екологічної експертизи або відповідної Ради народних депутатів.

Підприємству може бути передана у колективну власність або надана у користування, в тому числі на умовах оренди, земельна ділянка в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Підприємство набуває прав юридичної особи від дня його державної реєстрації.

Ліквідація і реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться з дотриманням вимог антимонопольного законодавства за рішенням власника, а у випадках, передбачених цим Законом, - за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду.

У разі поділу підприємства до нових підприємств, які виникли в результаті цього поділу, переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частинах майнові права і обов`язки реорганізованого підприємства. При виділенні з підприємства одного або кількох нових підприємств до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частинах майнові права і обов`язки реорганізованого підприємства.

Зважаючи на зміст наказу Міністерства агропромислового комплексу України від 08.12.1999р. № 361, слід зробити висновок, що Державне сільськогосподарське підприємство «Великозагорівське» було створено шляхом виділення з Борзнянського державного сільськогосподарського технікуму.

За змістом ст. 5 Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі», приватизація майна радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється шляхом перетворення їх у колективні сільськогосподарські підприємства або у відкриті акціонерні товариства за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених).

Відповідно до ч. 7 ст. 34 Закону України «Про підприємства в Україні» (в редакції, чинній на момент реорганізації ДСП «Великозагорівське»), при перетворенні одного підприємства в інше до підприємства, яке щойно виникло, переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства.

У відповідності з ст. 108 Цивільного кодексу України, який вже був чинний на момент реорганізації ВАТ «Великозагорівське», перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно - правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи.

Таким чином, ТОВ «Великозагорівське» являється правонаступником усього майна, усіх прав та обов`язків ВАТ «Великозагорівське» і ДСП «Великозагорівське».

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за кодом ЄДРПОУ юридичної особи: 00725588, ВАТ «Великозагорівське» було зареєстровано 31.08.2001р. на підставі розпорядження Борзнянської районної державної адміністрації від 31.08.2001р. № 267. Основним видом діяльності товариства вказано вирощування зернових та технічних культур.

Розпорядженням Борзнянської районної державної адміністрації від 13.11.2003р. № 394 вилучено із постійного користування ДСП «Великозагорівське» земельну ділянку площею 921,6 га, в т.ч.: рілля - 678,1 га, багаторічні насадження - 156,0 га, сіножаті - 1,0 га, забудовані землі - 46,7 га, лісовкритих земель - 39,0 га, під водою - 0,8 га, у зв`язку з припиненням діяльності Державного сільськогосподарського підприємства «Великозагорівське» шляхом його реорганізації у ВАТ «Великозагорівське» та переведено зазначену земельну ділянку до земель запасу В.Загорівської сільської ради.

Крім того, голову спостережної ради ВАТ «Великозагорівське» (правонаступник ДСП «Великозагорівське») зобов`язано здати державний акт на право постійного користування землею до райвідділу земельних ресурсів.

15 грудня 2003 року Борзнянською районною державною адміністрацією було прийнято розпорядження № 427 яким ВАТ «Великозагорівське» надано в оренду терміном на 5 років земельну ділянку площею 875,9 га, в т.ч.: рілля - 644,9 га, багаторічні насадження - 156,0 га, сіножаті - 1,0 га, забудовані землі - 35,6 га, лісовкритих земель - 37,6 га, під водою - 0,8 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу В.Загорівської сільської ради, що раніше знаходились в постійному користуванні ДСП «Великозагорівське», шляхом укладення договору оренди.

16 грудня 2003 року головою Борзнянської районної державної адміністрації, головою правління ВАТ «Великозагорівське», В.Загорівським сільським головою та начальником районного відділу земельних ресурсів був підписаний акт прийому - передачі, встановлення та перенесення меж земельної ділянки в натурі, що раніше були у користуванні ДСП «Великозагорівське».

30 квітня 2009 року Борзнянською районною державною адміністрацією було прийнято розпорядження № 219 яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо надання в оренду земельних ділянок ВАТ «Великозагорівське» загальною площею 317,8 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу Великозагорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області та надано ВАТ «Великозагорівське» в короткострокову оренду строком на один рік з правом щорічної пролонгації договору вищевказані земельні ділянки, що раніше перебували в користуванні ВАТ «Великозагорівське» на території Великозагорівської сільської ради.

Розпорядженням Борзнянської районної державної адміністрації від 20.09.2010р. № 424, продовжено ВАТ «Великозагорівське» строк оренди земельних ділянок державної власності загальною площею 317,8 га ріллі на десять років до 2020 року включно для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великозагорівської сільської ради.

На підставі вказаних вище розпоряджень від 30.04.2009р. № 219 та від 20.09.2010р. № 424, 19 жовтня 2010 року між Борзнянською районною державною адміністрацією (Орендодавцем) та ВАТ «Великозагорівське» (Орендарем) був укладений договір оренди землі згідно умов якого Орендодавець надав, а Орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Великозагорівської сільської ради Борзнянського району за межами с. В.Загорівка, загальною площею 317,8 га, в т.ч. ріллі - 317,8 га. Договір укладено на десять років до 2020 року включно.

В цей же день, 19.10.2010р. між сторонами даного договору були підписані Акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та Акт приймання - передачі земельної ділянки (об`єкта оренди), що надається в оренду.

Зі змісту даних актів вбачається, зокрема, що переданим в оренду земельним ділянкам присвоєні кадастрові номери :04:000:0013 та :04:000:0014.

Договір оренди землі від 19.10.2010р. був зареєстрований у відділі Держкомзему у Борзнянському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23.02.2011р. за № 00054.

20 вересня 2013 року була проведена державна реєстрація припинення ВАТ «Великозагорівське» в результаті його реорганізації, а також державна реєстрація створення ТОВ «Великозагорівське» в результаті перетворення.

14 лютого 2017 року Плисківською сільською радою Борзнянського району Чернігівської області було прийнято рішення № 154-18/VII «Про добровільне об`єднання територіальних громад», зокрема, про об`єднання з територіальною громадою села Велика Загорівка в Плисківську сільську територіальну громаду з адміністративним центром у селі Плиски.

06 липня 2017 року була проведена державна реєстрація:

права державної власності в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0013 площею 119.8574 га;

права державної власності в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0014 площею 197.9426 га;

права оренди ТОВ «Великозагорівське» земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0013 площею 119.8574 га строком до 2020 року включно;

права оренди ТОВ «Великозагорівське» земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0014 площею 197.9426 га строком до 2020 року включно.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.08.2017р. по справі № 825/1121/17 за позовом ТОВ «Великозагорівське» до Борзнянської районної державної адміністрації визнано протиправним та скасовано розпорядження Борзнянської районної державної адміністрації від 13.11.2003р. № 394 «Про вилучення земельної ділянки та переведення її до земель запасу В.Загорівської сільської ради».

Згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 21.12.2018р. № 25-10008/14-18-сг «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність», Плисківській сільській раді Борзнянського району Чернігівської області передано у комунальну власність Плисківської сільської об`єднаної територіальної громади земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 4 416,4608 га, які розташовані за межами населених пунктів на території Плисківської сільської об`єднаної територіальної громади.

Як вбачається із акту приймання - передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 21.12.2018р., підписаного начальником Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області та Плисківським сільським головою, та додатку до нього, у комунальну власність Плисківської сільської об`єднаної територіальної громади були передані земельні ділянки, зокрема, з кадастровими номерами :04:000:0013 і :04:000:0014, які знаходяться на території Великозагорівської сільської ради.

08 серпня 2019 року була проведена державна реєстрація:

права комунальної власності в особі Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0013 площею 119.8574 га;

права комунальної власності в особі Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0014 площею 197.9426 га.

Листом від 14.09.2020р. ТОВ «Великозагорівське» звернулося до Плисківської сільської ради з пропозицією поновити договір оренди землі від 19.10.2010р. на десять років.

У відповідь на цей лист позивач листом від 13.10.2020р. № 613 повідомив про необхідність перегляду умов договору оренди землі щодо розміру, порядку сплати та перегляду орендної плати, розміру нормативної грошової оцінки, строку дії договору та інших його умов.

Листом від 12.11.2020р. № 690 позивач повідомив відповідача № 2 про наявність заперечень щодо поновлення договору оренди землі від 19.10.2010р. на новий строк і що останнім днем дії цього договору вважатиметься 31.12.2020р.

Листом від 05.01.2021р. № 11 позивач направив відповідачу № 2 акт повернення земельної ділянки для підписання у зв`язку з закінченням дії договору оренди землі.

В той же час, матеріалами справи підтверджується, що 20 жовтня 2020 року була проведена державна реєстрація:

припинення права оренди ТОВ «Великозагорівське» земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0013 площею 119.8574 га (20.10.2020 08:14:05);

припинення права оренди ТОВ «Великозагорівське» земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0014 площею 197.9426 га (20.10.2020 08:02:45).

В цей же день 20 жовтня 2020 року, після проведення державної реєстрації припинення права оренди, державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчуком Іваном Юрійовичем були прийняті наступні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень:

індексний номер 54658852 про державну реєстрацію права постійного користування ТОВ «Великозагорівське» земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великозагорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області з кадастровим номером :04:000:0013 площею 119,8574 га;

індексний номер 54658456 про державну реєстрацію права постійного користування ТОВ «Великозагорівське» земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великозагорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області з кадастровим номером :04:000:0014 площею 197,9426 га.

Ці рішення державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Пінчука І.Ю. є предметом оскарження по даній справі.

Згідно ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають, зокрема, речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, в т.ч. право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах;

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії;

4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.

Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлені підстави для державної реєстрації прав.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема, на підставі:

державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;

судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Особливості державної реєстрації речових прав на земельні ділянки, речові права на які набуто до 1 січня 2013 року, встановлені в ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ч. 3 цієї статті державна реєстрація речових прав на земельну ділянку, набутих та оформлених в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться без подання заявником документа, на підставі якого набуто речове право, за умови наявності інформації про зареєстровану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, у тому числі перенесеної із Державного реєстру земель, документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 1 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державна реєстрація права постійного користування ТОВ «Великозагорівське» земельними ділянками була проведена 20.10.2020р. державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчуком І.Ю. на підставі постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.08.2017 по справі № 825/1121/17.

Дослідивши зміст даного судового рішення, суд дійшов висновку, що предметом спору у даній справі були вимоги ТОВ «Великозагорівське» до Борзнянської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження Борзнянської районної державної адміністрації № 394 від 13 листопада 2003 року «Про вилучення земельної ділянки та переведення її до земель запасу В. Загорівської сільської ради».

За наслідками розгляду цього спору адміністративним судом було ухвалено постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Задовольняючи позов ТОВ «Великозагорівське», суд дійшов висновку про незаконність вилучення із постійного користування ДСП «Великозагорівське» земельної ділянки площею 921,6 га у зв`язку з припиненням його діяльності шляхом реорганізації у ВАТ «Великозагорівське» та переведення зазначеної земельної ділянки до земель запасу В.Загорівської сільської ради. Також суд дійшов висновку, що ТОВ «Великозагорівське» є правонаступником ВАТ «Великозагорівське» та ДСП «Великозагорівське».

Однак, постанова Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.08.2017 по справі № 825/1121/17 не може вважатися судовим рішенням щодо набуття ТОВ «Великозагорівське» права постійного користування земельними ділянками з кадастровими номерами :04:000:0013 площею 119,8574 га та :04:000:0014 площею 197,9426 га, оскільки внаслідок її ухвалення у позивача не виникло право постійного користування ними. Даним судовим рішенням було лише встановлено незаконність вилучення із постійного користування правопопередників позивача земельної ділянки площею 921,6 га.

Отже, постанова Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.08.2017 по справі № 825/1121/17 не може бути підставою для державної реєстрації прав.

Доказів того, що державному реєстратору для проведення державної реєстрації права постійного користування землею були надані державні акти на право постійного користування землею, видані до 1 січня 2013 року, матеріали справи також не містять.

Крім того, станом на 20.10.2020р. був чинний договір оренди землі від 19.10.2010р., укладений між Борзнянською РДА та ВАТ «Великозагорівське». Згідно його умов, договір укладено на десять років до 2020 року включно. Договір набирає чинності після підписання сторонами та його держаної реєстрації.

У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Однією з таких підстав є відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини.

Вказані обставини мають певний часовий проміжок дії, який має початок та закінчення.

У частині першій статті 251 ЦК України строк визначено як певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином чи рішенням суду (частина третя статті 251 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Згідно із частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тому вольовий характер визначення строку не викликає сумніву. Тобто сторони наділені значними можливостями впливати на момент настання або закінчення строків, оскільки можуть змінювати строк, наближати або віддаляти його настання.

У статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом.

У частині другій статті 125 ЗК України вказано, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Вимога про те, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону, передбачена у частині другій статті 126 ЗК України.

Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про оренду землі» № 161-XIV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон № 161-XIV).

У статті 13 Закону № 161-XIV надано визначення договору оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 цього Закону № 161-XIV).

Згідно зі статтею 18 названого Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Статтею 20 Закону № 161-XIV передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Момент укладення договору визначено у статтях 638, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу ЦК України можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі.

Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону № 161-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Верховний Суд України вказував, що поняття «момент укладення договору» та «момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки» різняться змістовим наповненням, а також можуть відрізнятися у часі, про що зазначено і у мотивувальних частинах постанов від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16).

У ЦК України передбачено як визначення строку, так і початку перебігу строку та його закінчення.

Статтею 252 ЦК України вказано, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).

Переважна більшість правовідносин, які урегульовані нормами цивільного законодавства, є відносинами, у яких забезпечується правомірна поведінка їх суб`єктів та нормальна реалізація ними суб`єктивних прав і виконання суб`єктивних обов`язків.

Тому і строки у таких правовідносинах є строками здійснення суб`єктивних цивільних прав та виконання обов`язків.

Це загальне правило закріплено у статті 631 ЦК України, зокрема що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Разом з тим у частині третій вказаної статті обумовлено, що сторони можуть установити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Момент укладення договору передбачений у статті 640 ЦК України і пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору або його державна реєстрація, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства.

У спеціальному Законі № 161-XIV вказано, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18).

Можна зробити висновок, що сторони в договорі оренди землі мали право зазначати про момент початку перебігу та припинення дії вказаного договору, оскільки такі права прямо передбачені принципами та закріплені загальними нормами цивільного законодавства.

Разом з тим якщо сторони не вказали про час (термін, календарну дату, подію) початку перебігу та закінчення строку договору, діють загальні правила, передбачені спеціальним Законом № 161-XIV, який прямо встановлював, що договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації.

Отже, для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій.

Метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним.

Разом з тим реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору.

Відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 по справі № 322/1178/17.

У даній справі договір оренди землі був підписаний між Борзнянською РДА та ВАТ «Великозагорівське» 19.10.2010р.

При цьому сторони узгодили строк його дії - 10 років та визначили, що цей договір набирає чинності після підписання його сторонами та його державної реєстрації.

Отже, момент укладення договору, а відтак і початок перебігу строку його дії сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації договору.

Інших строків чи термінів початку перебігу чи закінчення дії договору його текст не містить.

З договору оренди вбачається, що він зареєстрований у відділі Держкомзему у Борзнянському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23.02.2011р. за № 00054.

За таких обставин, строк дії договору повинен був закінчитися 23.02.2021р.

Як було вказано вище, 20 жовтня 2020 року була проведена державна реєстрація:

припинення права оренди ТОВ «Великозагорівське» земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0013 площею 119.8574 га (20.10.2020 08:14:05);

припинення права оренди ТОВ «Великозагорівське» земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0014 площею 197.9426 га (20.10.2020 08:02:45).

Відповідні реєстраційні дії були проведені державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчуком Іваном Юрійовичем за заявою відповідача-2.

Стаття 31 Закону № 161-XIV регулює питання припинення договору оренди землі, а саме договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї зі сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Отже, підстави для проведення державної реєстрації припинення права оренди ТОВ «Великозагорівське» земельними ділянками були відсутні.

Таким чином, рішення державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчука І.Ю. про державну реєстрацію прав від 20.10.2020р. індексний номер 54658852 та індексний номер 54658456 не відповідають чинному законодавству.

Згідно ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Вирішуючи питання чи порушують оскаржувані рішення права позивача, суд виходить з наступного:

На підставі розпорядження Борзнянської районної державної адміністрації від 04.01.1990р. № 1, Борзнянському радгоспу - технікуму, с. Велика Загорівка було надано в постійне користування 921,6 га землі для виробничих потреб, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії ЧН 00035, виданим Борзнянською районною радою народних депутатів, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 28.

Як було вказано вище, Державне сільськогосподарське підприємство «Великозагорівське» було створено шляхом виділення з Борзнянського державного сільськогосподарського технікуму і п. 4 наказу Міністерства агропромислового комплексу України від 08.12.1999р. № 361 було передбачено залишення у користуванні та оперативному управлінні Борзнянського державного сільськогосподарського технікуму 100 гектарів земельних угідь, засоби для їх обробітку та інше майно.

ВАТ «Великозагорівське» засновано згідно з наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області від 27.03.2001р. № 167 шляхом перетворення Державного сільськогосподарського підприємства «Великозагорівське» у відкрите акціонерне товариство відповідно до Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі».

Згідно ст. 7 Земельного кодексу України від 18.12.1990р. № 561-ХІІ (чинного на момент створення ДСП «Великозагорівське» та перетворення його у ВАТ «Великозагорівське»), користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, сільськогосподарським підприємствам і організаціям.

Відповідно до ст. 22, 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990р. № 561-ХІІ, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Дійсно, матеріали справи не містять ані рішення уповноваженого органу про надання ДСП «Великозагорівське» або ВАТ «Великозагорівське» землі у постійне користування, ані державного акту, який посвідчував би це право.

В той же час, розпорядженням Борзнянської районної державної адміністрації від 13.11.2003р. № 394 було вилучено у ДСП «Великозагорівське» земельну ділянку площею 921,6 га із постійного користування та переведено зазначену земельну ділянку до земель запасу В.Загорівської сільської ради, а також зобов`язано ВАТ «Великозагорівське» здати державний акт на право постійного користування землею до райвідділу земельних ресурсів.

При цьому, площа вилученої земельної ділянки співпадає з площею земельної ділянки, яка була в постійному користуванні у Борзнянського радгоспу - технікуму.

В подальшому, на підставі розпорядження Борзнянської районної державної адміністрації від 15.12.2003р. № 427, ВАТ «Великозагорівське» надано в оренду терміном на 5 років земельну ділянку площею 875,9 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу В.Загорівської сільської ради, що раніше знаходились в постійному користуванні ДСП «Великозагорівське».

На підставі розпоряджень Борзнянської районної державної адміністрації від 30.04.2009р. № 219 та від 20.09.2010р. № 424, ВАТ «Великозагорівське» було надано в оренду земельні ділянки загальною площею 317,8 га, що раніше перебували в користуванні ВАТ «Великозагорівське» на території Великозагорівської сільської ради, шляхом укладення договору оренди землі від 19.10.2010р.

Зі змісту підписаних між сторонами цього договору Акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та Акту приймання - передачі земельної ділянки (об`єкта оренди), що надається в оренду, вбачається, що в оренду були передані земельні ділянки з кадастровими номерами :04:000:0013 та :04:000:0014.

Площа земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0013 - 119,8574 га, з кадастровим номером :04:000:0014 - 197,9426 га, разом - 317,8 га.

Загальна площа цих земельних ділянок (317,8 га) відповідає площі частини земельної ділянки, яка окремо визначена в плані зовнішніх меж землекористування Борзнянського радгоспу - технікуму на території В. Загорівської сільської ради (том ІІ, а.с. 12) згідно державного акту на право постійного користування землею серії ЧН 00035.

Візуально межі земельних ділянок з кадастровими номерами :04:000:0013 та :04:000:0014 збігаються з межею окремо визначеної частини земельної ділянки площею 317,8 га, яка перебувала у постійному користуванні Борзнянського радгоспу - технікуму.

У частині третій статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

В силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 ГПК України), обов`язок з доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд звертає увагу, що із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Суд також зазначає, що у пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Наведенні вище правові висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17 та від 21.04.2021 у справі № 910/701/17.

Крім того, у справах господарської юрисдикції Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Суд наголошував, що стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанови Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 922/1163/18; від 29.08.2018 у справі № 909/105/15; від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17; від 31.01.2018 у справі № 910/8763/17).

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Баланс ймовірностей або перевага доказів характерні для цивільного та господарського процесів, де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром.

Оцінивши надані відповідачем докази, а також їх вірогідність і взаємний зв`язок у їх сукупності, слід зробити висновок про те, що спірні земельні ділянки знаходились у постійному користуванні правопопередників відповідача - 2, адже висновок про існування цієї стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Даний висновок суду ґрунтується на тому, що земельну ділянку площею 921,6 га було вилучено у ДСП «Великозагорівське» із постійного користування та зобов`язано ВАТ «Великозагорівське» здати державний акт на право постійного користування землею.

З урахуванням положень ст. 7 Земельного кодексу України 1990 року, ВАТ «Великозагорівське», як сільськогосподарське підприємство, могло отримати земельну ділянку у постійне користування.

В подальшому, ВАТ «Великозагорівське» було надано в оренду земельну ділянку площею 875,9 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу В.Загорівської сільської ради, що раніше знаходились в постійному користуванні ДСП «Великозагорівське».

Після розроблення технічної документації на земельні ділянки, ВАТ «Великозагорівське» було надано в оренду земельні ділянки загальною площею 317,8 га, що раніше перебували в користуванні ВАТ «Великозагорівське» на території Великозагорівської сільської ради.

Також, раніше у даному рішення суд вказав на співпадіння площ і меж земельних ділянок.

Доказів того, що спірними земельними ділянками користувалися інші особи, аніж відповідач-2, матеріали справи не містять.

Заперечення позивача про те, що відповідач-2 не може користуватися земельними ділянками на праві постійного користування не може бути прийнято судом до уваги, виходячи з наступного:

Положеннями статті 92 Земельного кодексу України 2001 року, який набрав чинності з 01.01.2002р., передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»;

ґ) заклади освіти незалежно від форми власності;

д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку;

е) оператор газотранспортної системи та оператор системи передачі.

Згідно з пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити в установленому порядку право власності або право оренди на них.

Наведені положення Земельного кодексу України визнані неконституційними Рішенням Конституційного Суду України (далі - КСУ) від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005.

У цьому Рішенні КСУ також зазначив, що Земельний кодекс Української РСР від 08 липня 1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею (стаття 15). Землекористувачами визначалися: колгоспи, радгоспи, інші сільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації і установи; промислові, транспортні, інші несільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації та установи; громадяни.

При цьому суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг:

- право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством;

- права та обов`язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені);

- постійні землекористувачі, як і землевласники, сплачують земельний податок, розмір якого визначається відповідно до чинного законодавства, на відміну від договірного характеру орендної плати;

- земельні ділянки у постійне користування передаються у порядку відведення безоплатно з наступним посвідченням цього права шляхом видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою; оплаті має підлягати лише виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що здійснюється на договірних засадах із уповноваженою землевпорядною організацією.

Пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 563-XII «Про земельну реформу» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається.

Ці положення також визнані неконституційними зазначеним Рішенням КСУ.

Ураховуючи викладене, право постійного користування землею, яке виникло в суб`єкта господарювання до набрання чинності Земельним кодексом України - 01 січня 2002 року, продовжує зберігатися у подальшому, а отже, може переходити від підприємства до його правонаступника.

Відповідний висновок щодо застосування норми права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019р. по справі № 823/1984/16.

Відтак посилання позивача на те, що з припиненням ДСП «Великозагорівське» та ВАТ «Великозагорівське» як юридичних осіб припинилося і їх право користування земельними ділянками, є необґрунтованими.

Таким чином, оскільки у користуванні реорганізованих шляхом перетворення ДСП «Великозагорівське» та ВАТ «Великозагорівське» перебували землі сільськогосподарського призначення загальною площею 921,6 га, то в подальшому право користування цими землями перейшло до правонаступника всіх їх прав і обов`язків - ТОВ «Великозагорівське».

До таких же висновків дійшов і Чернігівський окружний адміністративний суд у постанові від 04.08.2017р. по справі № 825/1121/17. І хоча позивач не брав участі у розгляді цієї справи, ним не було у загальному порядку спростовані обставини, встановлені стосовно відповідача-2 в адміністративній справі, що набрало законної сили.

У відповідності з ч. 2 ст. 12 Цивільного кодексу України, нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Тривалий час спірні земельні ділянки перебували в оренді у відповідача-2 у зв`язку з вилученням їх з постійного користування. Однак, судовим рішенням було встановлено незаконність позбавлення відповідача-2 права постійного користування землею.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскаржувані рішення відповідача-1 хоч і були прийняті з порушенням чинного законодавства України, однак не порушують прав позивача, адже відповідач-2 має право користуватися земельними ділянками на праві постійного користування.

За таких обставин, підстави для задоволення позовних вимог до відповідача-2 відсутні.

Що стосується таких же позовних вимог до відповідача-1, то вони також не підлягають задоволенню з викладених вище підстав.

Крім того, спір про скасування рішення щодо державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою зареєстровано таке право щодо цієї земельної ділянки. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви до суду Плисківською сільською радою Борзнянського району Чернігівської області було сплачено 9 080,00 грн. судового збору, який покладається на позивача в повному обсязі.

Керуючись ст. 73 - 79, 86, 123, 129, 165, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчука Івана Юрійовича про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію, припинення права постійного користування залишити без задоволення.

Позов Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Великозагорівське» про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію, припинення права постійного користування залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, шляхом подання апеляційної скарги через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено та підписано 25.08.2021р.

Суддя А.С.Сидоренко