ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2021 р. Справа №921/574/20(921/813/20)

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого судді - О.Л. Мирутенко

суддів - Р.І. Марко

- Б.Д. Плотніцький

секретаря судового засідання: К. Кострик

Розглянувши апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Тернопільській області

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 22.03.2021

у справі №921/574/20 (921/813/20)

за позовом: Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України

до відповідача: Служби автомобільних доріг у Тернопільській області

про стягнення заборгованості у сумі

253 096 грн 26 коп., з яких 71 671 грн 67 коп. втрати від інфляції за період 23 червня 2018 року по 11 лютого 2020 року, 39 155 грн 68 коп. 3% річних, 142 268 грн 91 коп. пеня, в межах справи №921/574/20 про банкрутство Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України

за участю представників:

від позивача не з`явився.

від відповідача Кавійчик В.П. адвокат (ордер ВО №102020).

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 22.03.2021, суддя Гевко В.Л., позов Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України було задоволено частково. Стягнуто з Служби автомобільних доріг у Тернопільській області на користь Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України" 110 631 грн 20 коп., з яких: 71 671 грн 67 коп. втрати від інфляції, 38 959 грн 53 коп. 3% річних. В інших позовних вимогах в частині стягнення 142 268 грн 91 коп. пені та 196 грн 15 коп. 3 % річних, в позові відмовлено. Судові витрати в розмірі 1 659 грн 43 коп. покладено на відповідача - Службу автомобільних доріг у Тернопільській області. Стягнуто з Служби автомобільних доріг у Тернопільській області на користь Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 1 659 грн 43 коп. судового збору. Судовий збір в розмірі 2 137 грн 02 коп. покладено на позивача - Дочірнє підприємство "Тернопільський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

З даним рішенням не погодився відповідач - Служба автомобільних доріг у Тернопільській області і оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що воно винесене з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.. Зокрема, апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено норми ст.ст 67, 180 ГК України, ст.ст. 526, 530, 612, 625, 627, 628, 629 ЦК України, ст. 40 Закону України «Про автомобільні дороги України».

ДП "Тернопільський облавтодор" подало відзив на апеляційну скаргу в якому просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду Західного апеляційного господарського суду від 07.06.2021 справу №921/574/20 (921/813/20) було передано на розгляд колегії суддів у складі: Мирутенко О.Л. головуючий суддя, Скрипчук О.С., Плотніцький Б.Д.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.06.2021 було поновлено апелянту Службі автомобільних доріг у Тернопільській області строк на апеляційне оскарження. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Служби автомобільних доріг у Тернопільській області на рішення Господарського суду Тернопільської області від 22.03.2021 у справі №921/574/20 (921/813/20).

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 24.06.2021 було призначено розгляд апеляційної скарги Служби автомобільних доріг у Тернопільській області на рішення Господарського суду Тернопільської області від 22.03.2021 у справі №921/574/20 (921/813/20) на 02.08.2021.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 розгляд апеляційної скарги Служби автомобільних доріг у Тернопільській області було відкладено на 30.08.2021.

Розпорядженням керівника апарату Західного апеляційного господарського суду №563 від 30.08.2021 у зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії Скрипчук О.С. було призначено автоматизовану заміну складу колегії суддів для розгляду апеляційної скарги у справі №921/574/20 (921/813/20).

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 30.08.2021 справу №921/574/20 (921/813/20) було передано на розгляд колегії суддів у складі: Мирутенко О.Л. головуючий суддя, Марко Р.І., Плотніцький Б.Д.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Тернопільській області слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Тернопільської області від 22.03.2021 у справі №921/574/20 (921/813/20) - без змін, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Дочірнє підприємство "Тернопільський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою №06-2/2186 від 11.12.2020 (вх.№920 від 17.12.2020) до відповідача - Служби автомобільних доріг у Тернопільській області про стягнення заборгованості у сумі 253 096 грн 26 коп., з яких 71 671 грн 67 коп. втрати від інфляції за період 23 червня 2018 року по 11 лютого 2020 року, 39 155 грн 68 коп. 3% річних, 142 268 грн 91 коп. пеня, в межах справи №921/574/20 про банкрутство Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (вул. О. Кульчицької, 8 м. Тернопіль, 46001, ідентифікаційний код юридичної особи 31995099).

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 04.01.2021 було прийнято позовну заяву до розгляду в межах справи №921/574/20 про банкрутство Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України" (вул. О. Кульчицької, 8 м. Тернопіль, 46001, ідентифікаційний код юридичної особи 31995099) та відкрито провадження у справі.

04.02.2021 від ДП "Тернопільський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на адресу Господарського суду Тернопільської області надійшла заява, у якій позивач просив суд врахувати те, що у позовній заяві №06-2/2238 від 28.12.2020 має місце технічна описка, а саме: у розрахунку ціни позову. Розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання - не правильно вказано період нарахування, а саме не з 23.06.2018 по 23.12.2018, а з 11.08.2019 по 11.02.2020, у зв`язку з чим позивачем долучено уточнюючий розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що 01.12.2017 року між Службою автомобільних доріг у Тернопільській області, як замовником, та Дочірнім підприємством Тернопільський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (ДП Тернопільський облавтодор), як виконавцем, було укладено договір №1Е/17-18 від 01.12.2017р. на надання послуги ДК 021:2015: 45230000 - 8 - будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь (послуги з експлуатаційного утримання автомобільних доріг місцевого значення у Тернопільській області)(надалі - Договір).

На виконання умов Договору, ДП Тернопільський облавтодор були виконані роботи (надані послуги) з експлуатаційного утримання автомобільних доріг у Тернопільській області згідно актів приймання виконаних робіт за березень, травень 2018 року на загальну суму 795 468 (сімсот дев`яносто п`ять тисяч чотириста шістдесят вісім гривень) 00 грн.

Виконання робіт на дану суму підтверджується Актами приймання виконаних будівельних робіт за березень, травень 2018 року та Довідками про вартість виконаних будівельних робіт березень, травень 2018р. на суму загальну суму 795 468 (сімсот дев`яносто п`ять тисяч чотириста шістдесят вісім гривень) 00 грн.

18.06.2018, з метою досудового врегулювання спору, на адресу Служби автомобільних доріг у Тернопільській області було надіслано вимогу №06-3/794 від 18.06.2017, яка була отримана ними цього ж дня, у якій було зобов`язано в трьохденний строк з моменту отримання цієї вимоги підписати акти приймання виконаних робіт за березень, травень 2018 року та сплатити на користь Дочірнього підприємства Тернопільський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України заборгованість у загальному розмірі 795 468, 00 грн. за виконані на підставі Договору №1Е/17-18 від 01.12.2017 роботи і надані послуги.

25.06.2018 ДП Тернопільський облавтодор звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Служби автомобільних доріг у Тернопільській області про стягнення заборгованості в сумі 795 468,00 грн.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 26.10.2018 року по справі № 921/236/18 позов задоволено та стягнуто з Служби автомобільних доріг у Тернопільській області () на користь ДП Тернопільський облавтодор () - 795 468,00грн. основного боргу та 11932,00 грн сплаченого судового збору.

19.04.2019 року на примусове виконання даного судового рішення видано наказ по справі № 921/236/18.

17.11.2019 року було звернено в головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області із заявою про виконання рішення суду.

10.02.2020 року Службою автомобільних доріг у Тернопільській області в рахунок погашення заборгованості згідно наказу Господарського суду Тернопільської області №921/236/18 від 19.04.2019 ДП Тернопільський облавтодор було перераховано 795468,00 грн. Таким чином, було повністю погашено заборгованість на загальну суму 795468,00 грн Служби автомобільних доріг у Тернопільській області перед ДП Тернопільський облавтодор згідно рішення Господарського суду Тернопільської області № 921/236/18 від 26 жовтня 2018 року.

Згідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 837 ЦК України унормовано, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України та ст.193 ГК України, сторони повинні належним чином та в установлений договором чи законом строк виконувати взяті зобов`язання, і кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписами ст. 209 ЦК України встановлено, що особа, яка не виконала зобов`язання або виконала його неналежним чином несе майнову відповідальність на умовах, передбачених законом або договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином ( ст. 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор в праві вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (постанова Вищого господарського суду України від 01.11.2012 № 5011-32/5219-2012).

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010р. №1-/25, від 04.07.2011р. № 13/210/10, від 12.09.2011р. № 6/433-42/183, від 14.11. 2011р. № 12/207, від 23.01.2012р. № 37/64.

У відповідності до ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно норм ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями частини 1 ст. 625 глави 51 Цивільного кодексу України установлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Пунктом 11.1. Договору передбачено, що у випадках , не передбачених цим Договором, Сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України.

На підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, та пункту 11.1. Договору передбачено, що у випадках, не передбачених цим Договором, Сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України.

Враховуючи зазначене вище суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що позивачем правомірно заявлено до стягнення з Служби автомобільних доріг у Тернопільській області на користь Дочірнього підприємства Тернопільський облавтодор відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України 110 631 грн 20 коп., з яких: 71 671 грн 67 коп. втрати від інфляції та 38 959 грн 53 коп. 3% річних.

В частині позовних вимог щодо стягнення 196 грн 15 коп. 3 % річних то суд першої інстанції обгрунтовано, провівши власний розрахунок річних з урахуванням періоду і суми обрахунку заявлених позивачем, визнав їх помилково обрахованими позивачем.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право визначити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

За змістом частини другої статті 217 ГК України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які згідно з частиною першою статті 230 ГК України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Водночас частиною шостою статті 231 ГК України передбачено можливість встановлення санкції за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки НБУ як одиниці вимірювання такої санкції. Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.

Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

Відповідна правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 05.09.2019 у справі N 908/1501/18.

Як уже зазначалось, позивач у поданому позові вважає, що відсильна норма, у п. 11.1. Договору де передбачено, що у випадках, не передбачених цим Договором, сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України і є таким передбаченням пені за договором.

Проте, суд першої інстанції обгрунтовано не погодився з тим, що зміст вказаного пункту 11.1. Договору можна трактувати як такий, яким передбачено нарахування і сплата пені, адже він не містить чіткої згадки про пеню як і про її розмір. Зазначений пункт договору містить загальну відсильну норму про загальну відповідальність, яка не може трактуватись, як домовленість між сторонами про сплату саме пені бо відповідальність за чинним законодавством є за своїми формами і видами значно ширшим ніж лише сплата пені.

Одночасно, розглянувши розрахунок і період за який нараховано пеню, суд першої інстанції обгрунтовано звернув увагу позивача, що ним порушено порядок визначений частиною 6 статті 132 ГК України, згідно якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому позивач не може обирати цей період обрахунку на власний розсуд, як зручний для нього у часі, як це має місце у поданій позивачем заяві від 27.01.2021 №06-2/94 про уточнення розрахунку пені, адже частина 6 статті 232 ГК України містить чітку і неоднозначну умову про те, що він припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції обгрунтовано визнав, що пеня обрахована і заявлена до стягнення позивачем безпідставно і з цієї причини суд у позові в частині стягнення 142 268 грн 91 коп. пені у позові відмовив правомірно.

При цьому суд першої інстанції обгрунтовано не дав аналізу та реалізації заявленій відповідачем заяві про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, у зв`язку з тим, що такий може бути застосовано лише, якщо позов у цій частині був би підставним та обґрунтованим.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги в частині тих чи інших вимог, саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, тощо).

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами у справі виникли договірні відносини, які за своєю правовою природою є такими, що випливають із договору підряду, укладення та виконання якого регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України (далі ГК України).

Вказані обставини також встановлено рішенням Господарського суду Тернопільської області від 26.10.2018 року у справі № 921/236/18, яким задоволено позов ДП Тернопільський облавтодор в частині стягнення зі Служби автомобільних доріг у Тернопільській області 795468,00 грн основного боргу.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.10.2018 року у справі №921/236/18 залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2019р, отже набрало законної сили.

Згідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 837 ЦК України унормовано, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України та ст.193 ГК України, сторони повинні належним чином та в установлений договором чи законом строк виконувати взяті зобов`язання, і кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у Постанові пленуму ВГСУ від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", а також неодноразово наводилась у постановах Верховного Суду, зокрема від 23.07.2019 у справі №910/4519/18).

Відповідно до статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання (п.7 Постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань).

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Таким чином, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим (аналогічна правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 26.04.2017 у справі №918/329/16, від 23.07.2019 у справі №910/4519/18).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання не залежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності боржника за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). При цьому, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491 цс 15, за яким дія статті 625 ПК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України за наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Як вже зазначалось вище, за змістом статей 598, 599 ЦК зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором чи наявність відповідного виконавчого документу, не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Норма ст.625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків (постанова Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №910/11249/17).

Відносини, які виникли між сторонами, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників і регулюються актами цивільного законодавства України. Відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, не звільняє його від обов`язку виконати свідомо взяте ним зобов`язання за договором (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2018р. у справі №915/13/17).

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, які є джерелом права згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначив, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за договором та не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення такого зобов`язання.

Частина друга статті 218 ГК України прямо передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Згідно з приписами статті 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і оскільки між сторонами виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ТІК України), що регулюються актами цивільного законодавства України, то відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не звільняє її від обов`язку виконати зобов`язання за договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду 03.04.2018 у справі № 924/29/17, від 12.04.2018 у справі №924/22/17, від 03.05.2018 року у справі №914/1556/17.

Відповідно до частини 1 статті 73, частин 1,3 статті 74 статей 76,77,78,79 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п.58 рішення від 10.02.2010 (заява №4909/04) Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29)

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову частково та стягнення з Служби автомобільних доріг у Тернопільській області на користь Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України" 110 631 грн 20 коп., з яких: 71 671 грн 67 коп. втрати від інфляції, 38 959 грн 53 коп. 3% річних. В інших позовних вимогах в частині стягнення 142 268 грн 91 коп. пені та 196 грн 15 коп. 3 % річних, в позові слід відмовити.

Твердження апелянта про невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права апеляційний суд відхиляє за безпідставністю.

З огляду на викладене, колегія Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 22.03.2021 по справі №921/574/20 (921/813/20) винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України Західний апеляційний господарський суд

Постановив:

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 22.03.2021 року у справі №921/574/20 (921/813/20) залишити без змін.

Апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Тернопільській області залишити без задоволення.

Постанова набуває чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена сторонами в касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.Л. Мирутенко

Судді: Р.І. Марко

Б.Д. Плотніцький

Повний текст постанови виготовлено 01.09.2021