РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.08.2021Справа № 910/20893/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен" пр-т. Перемоги, 35, м. Київ 56, 03056

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Кон" вул. М. Грушевського, буд. 28/2, н.п. №43, м. Київ, 01021

про стягнення 740 172,37 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Київський метрополітен" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Кон" про стягнення заборгованості в сумі 740 172,37 грн., а саме 689 048,73 грн. боргу, 40 929,49 грн. пені, 10 194,15 грн. процентів річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору № 001-07 від 12.02.2007 в частині сплати вартості використання тунелів, станцій та споруд позивача для прокладання, знаходження та функціонування оптоволоконного кабелю, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі. за наявності якої позивачем нараховані пеня та проценти річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/20893/20 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності клопотань будь-якої із сторін про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України вирішено розгляд справи № 910/20893/20 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Так, на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 01.02.2020 у справі № 910/20893/20 через відділ діловодства суду 24.02.2021 від позивача надійшли витребувані судом додаткові документи.

Будь - яких інших доказів на підтвердження позовних вимог, а також заяв та клопотань процесуального характеру від позивача до суду не надходило.

Суд зазначає, що відповідно до частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення; днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала господарського суду від 01.02.2021 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: 01021, місто Київ, вулиця Михайла Грушевського, будинок 28/2, н.п. № 43 та яка співпадає з місцезнаходженням відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також на адресу для листування: 01054, місто Київ, вулиця Ярославів вал, 17-А.

Разом з тим копії ухвали суду від 01.02.2021 повернута відділенням поштового зв`язку 28.02.2021 неврученою відповідачу у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача, матеріали справи не містять та суду невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Беручи до уваги конкретні обставини справи, вимоги процесуального законодавства та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на адресу, що відповідає місцезнаходженню відповідача згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 27.11.2019 у справі 913/879/17, постанові від 21.05.2020 у справі 10/249-10/9, постанові від 15.06.2020 у справі 24/260-23/52-б, постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/18).

При цьому судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Враховуючи наведе, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою суду про відкриття провадження у справі № 910/20893/20 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З огляду на вищевикладене суд констатує, що ним вчинено всі необхідні та можливі заходи з метою встановлення місцезнаходження відповідача та повідомлення їх про розгляд справи судом.

Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених статтями 165, 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 01.02.2021, відповідач мав подати відзив на позовну заяву.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим частиною 1 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи до суду також не надходило.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 165 Господарського процесуального кодексу України після закінчення дії карантинних обмежень та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

Таким чином, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Кон" не скористалося наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, на підставі частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 12 лютого 2007 року між Комунальним підприємством "Київський метрополітен" (позивач у справі, сторона-1 за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Кон" (відповідач у справі, сторона-2 за договором) укладено Договір поставки № 001-07 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого сторона-1 надає стороні-2 право використання тунелів, станцій та споруд Комунального підприємства «Київський метрополітен» для прокладання, знаходження та функціонування оптоволоконного кабелю, надалі «кабель», згідного з проектно-конструкторською документацією (далі - ПКД), яка погоджується відповідними структурними підрозділами сторони-1 і є невід`ємною частиною договору.

Розділами 1 - 7 Договору сторони узгодили предмет договору, обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін, обставини непереборної сили та інші положення тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як визначено пунктом 6.7 Договору даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2042 року (термін дії кабелю не менш ніж 35 років, ТУ У 31.3-0-2005). При цьому дія цього договору автоматично пролонгується на 20 років у випадку відсутності попереднього (не менш, ніж за 30 (тридцять) календарних днів до моменту закінчення дії цього договору) письмового повідомлення однієї із сторін про намір припинити дію цього договору.

В подальшому між сторонами підписані Додаткові угоди № 1 від 22.02.2007, № 2 від 09.01.2008, № 3 від 10.02.2010 та № 4 від 06.10.2020 до Договору № 001-07 від 12.02.2007, відповідно до яких були внесені зміни та доповнення до Договору.

Крім того сторонами погоджено:

- додатком № 1 до вказаного договору - розрахунок вартості прокладання кабелю по тунелю Комунального підприємства "Київський метрополітен", відповідно до якого вартість права прокладання 1 км кабелю по тунелю на один рік становить 1 190,40 грн. з ПДВ;

- додатком № 2 до договору - калькуляцію вартості зовнішнього обслуговування одного кілометра волоконно-оптичного кабелю на рік, прокладеного в тунелях Комунального підприємства "Київський метрополітен", яка складає 937,56 грн.;

- додатком № 3 до договору - калькуляцію розміру місячного платежу за технічне обслуговування тунелю в перерахунку на 1 км прокладеного кабелю по Комунальному підприємству "Київський метрополітен", яка становить 319,32 грн.;

- додатком № 4 до договору - розрахунок розміру місячного платежу при розміщенні однієї шафи на станціях Комунальному підприємству "Київський метрополітен", яка становить 97,54 грн.

Вказаний Договір підписаний представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, виходячи із вищенаведених приписів цивільного законодавства суд приходить до висновку, що сторонами вчинені дії, спрямовані на набуття цивільних прав та обов`язків. Так, зміст зобов`язальних відносин сторін полягає в тому, що позивач зобов`язався надати відповідачу право використання тунелів, станцій та споруд підприємства для прокладання, знаходження та функціонування оптоволоконного кабелю, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався щорічно оплачувати позивачеві за надане право використання платежі, в розмірі, визначеному Договором.

Відповідно до пунктів 1.1.1, 1.1.2 Договору сторони дійшли згоди, що кабель сторони-2 прокладається в усіх тунелях, станціях та спорудах сторони-1, включаючи стволи шахт, прохідні вирубки, вентиляційні вузли, колектори та кабельні колектори похилого ходу, з урахуванням майбутнього розвитку тунелів та станцій сторони-1, в порядку, встановленому даним договором. Місця прокладання кабеля та його довжина визначаються відповідно до розробленої та узгодженої сторонами ПКД, що є невід`ємною частиною договору.

Згідно з пунктом 1.3 Договору сторона-1 здійснює технічне обслуговування тунелю та зовнішнє обслуговування кабелю, який прокладено відповідно до ПДК стороною-2 у тунелях, станціях та спорудах сторони-1.

Відповідно до пунктів 1.4, 1.4.1 Договору сторона-1 надає стороні-2 право використання всіх станцій та споруд метрополітену для розміщення телекомунікаційного обладнання з урахуванням майбутнього розвитку та будівництва станцій та споруд сторони-1 в порядку, встановленим даним Договором. Сторона-2 встановлює в приміщеннях кросових зв`язку сторони-1, що розміщені на станціях неглибокого залягання і наземної частини метрополітену, телекомунікаційні шафи згідно до ПКД під встановлення телекомунікаційного обладнання сторони-2, про що сторонами складається двосторонній акт.

Кабель, що прокладається відповідно до пунктів 1.1-1.1.2 Договору, та все телекомунікаційне обладнання до нього є власністю сторони-2 (п. 1.7 Договору).

За матеріалами справи судом встановлено та зазначається позивачем в позовній заяві, що на виконання умов вищевказаного Договору та згідно з проектною документацією виконано прокладку оптоволоконного кабелю в тунелях, станціях та спорудах КП «Київський метрополітен», встановлені та підключені до електромережі телекомунікаційні шафи, що підтверджується складеними та підписаними сторонами без зауважень 08.01.2008 та 25.12.2008 актами про введення кабелю в експлуатацію та встановлення телекомунікаційних шаф, копії яких наявні в матеріалах справи.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Комунальним підприємством "Київський метрополітен" умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у відповідності до укладеного між сторонами Договору позивачем виконані прийняті на себе зобов`язання з надання відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю "Транс-Кон" права використання тунелів, станцій та споруд позивача, а відповідачем, у свою чергу, прийнято вказане право без будь - яких зауважень.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно пунктів 3.2, 3.3 Договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 10.02.2010) враховуючи наявність вже прокладеного кабелю загальною довжиною 87725 метрів, сторона-2 зобов`язується здійснювати оплату стороні-1 за користування використання тунелів, станцій та споруд Комунального підприємства «Київський метрополітен» для прокладання, знаходження та функціонування вже прокладеного кабелю, в 631 620,00 грн., у т.ч. ПДВ (20%) - 105270,00 грн., в рік, згідно Протоколу погодження договірної ціни - Додаток № 1 до даної Додаткової угоди. Зазначена суму підлягає коригуванню на індекс споживчих цін (інфляції). Протокол погодження договірної ціни є підставою для визначення вартості платежу використання тунелів, станцій та споруд для прокладання, знаходження та функціонування кабелю.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що сторона-2 зобов`язується щорічно сплачувати стороні-1 (згідно п. 1.1) за надане право використання тунелів та станцій, інших споруд Комунального підприємства «Київський метрополітен» для прокладання, знаходження та функціонування оптоволоконного кабелю, довжиною згідно з проектно-конструкторською документацією, платежі, виходячи з тарифу 1190,40 грн., в тому числі ПДВ 198,40 грн., за 1 км кабелю на один рік (додаток №1), в порядку, визначеному даним договором.

Відповідно до п. 3.1.1 Договору (в редакції додаткової угоди №1 від 22.02.2007) сторона-2 відповідно до умов цього договору, і враховуючи умови розрахунків вказаних в пункті 3.1. Договору, сплачує стороні-1 платежі, передбачені в пункті 3.1., за наступним графіком:

- за перший рік користування правом: розрахунки що були проведені, виконуючи умови договору № 55-ТС-05 від20.05.2005;

- при виникненні періодів між закінченням першого року та підписанням акта введення кабелю в експлуатацію платіж в розмірі, розрахованому виходячи з довжини кабелю, зазначеної в акті здачі-приймання виконаних робіт (про надання права прокладання кабелю) від 21.12.2006, пропорційно календарним дням за цей період, сплачується протягом 15 банківських днів з дати отримання акта здачі-приймання виконаних робіт за вищевказаний період;

- при прокладанні кабелю на наступних ділянках, згідно ПКД (пункт 1.1.), оплата за перший рік користуванням правом розраховується виходячи з довжини кабелю зазначеною у акті здачі-приймання виконаних робіт (про надання права прокладання кабелю) та тарифу зазначеному у пункті 3.1.

За подальші роки користування правом:

- щорічну оплату, розраховану виходячи з довжини кабелю, зазначеної в акті введення кабелю в експлуатацію (пункт 2.2.4), та тарифу, зазначеному в пункті 3.1, не пізніше 10 банківських днів кожного року, наступного за розрахунковим;

- датою початку розрахункового року вважається дата підписання акту введення кабелю в експлуатацію (пункт 2.2.4.).

Відповідно до пункту 3.4 Договору сторона-2 зобов`язується щорічно сплачувати стороні-1 (згідно пункту 1.4) платіж за надане право використання станцій метрополітену для розміщення телекомунікаційних шаф сторони-2, виходячи з тарифу 97,54 грн., в тому числі ПДВ 16,26 грн. за одну шафу на один місяць (додаток №4), в термін не пізніше 10 банківського дня року, наступного за розрахунковим, починаючи з дати підписання акту встановлення телекомунікаційного обладнання, вказаного в пункті 1.4.1

Згідно з пунктом 3.6 Договору сума платежів може бути переглянута у зв`язку із зміною тарифів, встановлених органами місцевої влади або за домовленістю сторін. Зміна суми платежів оформлюється додатковою угодою з посиланням на відповідний документ, що підписується уповноваженими представниками обох сторін та скріплюється печатками сторін.

Доказів узгодження сторонами іншого строку та/або порядку оплати наданого за Договором право використання майном матеріали справи не містять.

Як встановлено судом, позивач звернувся до відповідача з листом № 639-113 від 07.08.2020 щодо оплати за Договором, до якого були додані акти наданих послуг № 291 від 31.03.2020 на суму 229 682,91 грн., № 868 від 229 862,91 грн., а також рахунок № 291 від 24.01.2020, факт надсилання якого на адресу відповідача підтверджується матеріалами справи.

Проте, зазначений лист було повернуто позивачеві не врученим адресату, доказів підписання відповідачем актів наданих послуг матеріали справи не містять.

Також в матеріалах справи містяться копії акту наданих послуг № 869 від 30.09.2020 на суму 229 682,91 грн. та рахунку на оплату № 869 від 30.09.2020.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З урахуванням вищевикладеного, як встановлено судом та зазначено позивачем в позовній заяві, свої зобов`язання зі сплати Комунальному підприємству "Київський метрополітен" обумовлених Договором платежів за надане право використання тунелів та станцій, інших споруд останнього за період з січня по вересень 2019 року, у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору, відповідач не виконав, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість зі сплати вартості використання тунелів, станцій та споруд Комунального підприємства «Київський метрополітен» для прокладання, знаходження та функціонування оптоволоконного кабелю у загальному розмірі 689 048,73 грн., яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним Договору № 001-07 від 12.02.2007 та додаткових угод до нього та/або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору та Додаткових угод на час їх підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості за Договором на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості відповідача на підставі наданих позивачем доказів.

З урахуванням вищенаведеного, зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, а отже вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 689 048,73 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Судом звертається увага, що відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тобто відповідач, здійснюючи господарську діяльність, однією зі складових якої є укладення господарських договорів, мав передбачити пов`язані із цим ризики, зокрема, наявність реальної можливості виконання умов спірного Договору, а саме щодо здійснення фактичної оплати на надане право користування тунелями метрополітену у строк, визначений умовами Договору, виходячи з можливості фактичного виконання розрахунків з позивачем та наявних вільних грошових ресурсів.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зокрема, як вже було встановлено вище судом, відповідач в порушення умов Договору не здійснив оплату вартості використання тунелів, станцій та споруд Комунального підприємства «Київський метрополітен» для прокладання, знаходження та функціонування оптоволоконного кабелю у визначені законодавством та Договором строки та розмірі, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з пунктом 4.1. Договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність за завдані збитки таким невиконання або неналежним виконанням збитки відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства України.

За умовами пункту 4.3 Договору у випадку прострочення стороною-2 строків платежів, зазначених у п.3.1, п. 3.2, п. 3.3, п. 3.4, вона сплачує на користь сторони-1 пеню у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати за надане право використання майна, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення на підставі пункту 4.3 Договору пеню в сумі 40 929,49 грн. за період з 24.06.2020 по 20.12.2020, та на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 10 194,15 грн. процентів річних за період з 24.06.2020 по 20.12.2020, які позивач просив суд стягнути з відповідача згідно наданих розрахунків.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені та процентів річних суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Суд зазначає, що згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому до пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини 6 статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення пункту 4.3 Договору щодо нарахування пені, що діє у період невиконання зобов`язань, від суми заборгованості за кожний день прострочення, без визначення чіткого строку нарахування не дає іншого (більшого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями статті 232 Господарського кодексу України, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

Суд зазначає, що позивачем згідно умов Договору вірно визначено граничним строком виконання відповідачем зобов`язання з оплати поставленого товару 16.01.2020, отже з урахуванням приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України початком періоду прострочення та можливого нарахування пені, процентів річних є 17.01.2020, в той час як згідно розрахунку позивача нарахування пені здійснено з 24.06.2020 по 20.12.2020, що не відповідає приписам частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, оскільки за висновками суду періодом нарахування може здійснюватись в період 17.01.2020 - 17.07.2020.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені судом встановлено, що розмір пені, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та з урахуванням визначеного позивачем початку періоду прострочення та встановленого судом можливого періоду нарахування, а саме з 24.06.2020 по 17.07.2020, становить 5 422,02 грн. пені, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 5 422,02 грн. пені.

Також за результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних судом встановлено, що розмір вказаних нарахувань, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного позивачем періоду прострочення, становить 10 166,29 грн. процентів річних, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів річних підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 10 166,29 грн. процентів річних.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 126, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Кон" (01021, місто Київ, вулиця Михайла Грушевського, будинок 28/2, н.п. №43; ) на користь Комунального підприємства "Київський метрополітен" (03056, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 35; ) 689 048 (шістсот вісімдесят дев`ять тисяч сорок вісім) грн. 73 коп. основного боргу, 5 422 (п`ять тисяч чотириста двадцять дві) грн. 02 коп. пені, 10 166 (десять тисяч сто шістдесят шість) грн. 29 коп. процентів річних та 10 569 (десять тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять) грн. 56 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 25 серпня 2021.

Суддя А.М. Селівон