ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року Справа № 923/731/21

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. при секретарі Горголь О. М. , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Херсонського національного технічного університету

до: Спільної виробничо-комерційної фірми "Діпаріс"

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача: Петрова О. О.;

від відповідача: Морозов Г. М.

28 травня 2021 року до суду надійшла позовна заява Херсонського національного технічного університету (позивач) до Спільної виробничо-комерційної фірми "Діпаріс" (відповідач) про визнання недійсним договору № 1 від 10.03.1995 про дольову участь в будівництві багатоквартирного 3-х під`їздного житлового будинку.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.05.2021, справу розподілено судді Литвиновій В.В.

Ухвалою суду від 14.06.2021 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

03.08.2021 р. протокольною ухвалою судом постановлено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 31.08.2021 р.

Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в позові. Посилаючись на приписи статей 203, 215 Цивільного кодексу України, просить визнати договір недійсним.

Відповідач проти позову заперечує, 03.08.2021 р. надав суду заяву про застосування строків позовної давності; у відзиві стверджує, що договір укладений з додержанням усіх вимог діючого законодавства. Метою укладання Договору було поліпшення та благоустрій території, майна і життєдіяльності викладацького складу та аспірантів інституту, але для завершення виконання покладених обов`язків у Відповідача виникли непередбачувані тимчасові труднощі, в результаті чого, на деякий час відстрочено виконання Договору. Звертає увагу суду, що у п. 5.5. Договору вказано: дійсний договір складено у двох примірниках на російській мові, кожен з яких має однакову юридичну силу з моменту його підписання і діє до моменту повного виконання сторонами усіх обов`язків по цьому договору. Що в свою чергу доводить, що договір досі дійсний. Позивачем і Відповідачем був підписаний Акт приймання - передачі від 20.03.1995 р., що в свою чергу доводить серйозність наміру виконання Договору. СВКФ «Діпаріс» згоду на зміну або розірвання Договору не надавала, від виконання договору не відмовлялась та готова приступити до подальшого виконання умов Договору.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши представників, які прибули в судове засідання, суд

встановив:

10 березня 1995 року між Спільною виробничо-комерційною фірмою «ДІПАРІС» (далі - Відповідач) та Херсонським індустріальним інститутом (, на сьогодні Херсонський національний технічний університет, надалі ХНТУ, Позивач) був укладений Договір №1 від 10.03.1995 р. про дольову участь у будівництві багатоквартирного 3-х під`їзного житлового будинку (далі - договір).

За умовами п.п. 2.2. п.2 Відповідач був зобов`язаний:

· самостійно знайти виконавця та укласти договір про виготовлення проектно-кошторисної документації, за рахунок особистих коштів здійснити оплату праці, виконані відповідною проектною організацією;

· забезпечити поетапне фінансування будівництво об`єкту за рахунок власних коштів і коштів дольовиків, залучених з частки Підрядника;

· виконати весь комплекс будівельних робіт на об`єкті, що будується. Для виконання окремих видів будівельних і монтажних робіт самостійно залучати інші будівельні організації, шляхом укладання з ними відповідних угод.

Згідно п.п. 2.1. Договору Позивач зобов`язаний надати для будівництва земельну ділянку в місті Херсоні по вулиці Бериславське шосе, яка виділена Замовнику на підставі рішення Херсонської міської ради народних депутатів №174/6 від 19 березня 1985 р.

Позивач у позові стверджує, що 21 серпня 2020 року на його адресу надійшов лист від Спільної виробничо-комерційної фірми «ДІПАРІС», із тексту якого йому стало відомо про існування договору. Крім того, у листі повідомлялось, що Відповідач вже виконав деякий перелік робіт, а саме: інженерно-геологічно, інженерно-геодезичне вишукування, виконано технічне обстеження об`єкту незавершеного будівництва, виконано технічний паспорт об`єкту незавершеного будівництва, виконано містобудівний розрахунок, розроблено проектно-кошторисну документацію, підібрано виконавців будівельних робіт та субпідрядні організації, а також акумульовано необхідні фінансові ресурси та висловлено прохання Відповідача до Позивача виконати свою частину зобов`язань, оскільки відповідно до п.п.2.1 договору позивач зобов`язаний надати для будівництва земельну ділянку в місті Херсоні по вул..Бериславське шосе, яка виділена на підставі рішення Херсонської міської ради народних депутатів №174/6 від 19.03.1985 р.

Позивач стверджує, що саме під час перевірки дізнався про укладення договору минулим керівництвом. При зміні керівництва навчального закладу ніяких документів про договір або його реалізацію передано не було. Позивач не є власником земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва і не може самостійно виконати зобов`язання за цим договором. На думку позивача, договір суперечить вимогам ч.ч.1, 2 ст.203 та ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, які прибули в судове засідання, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Пунктами 1, 2, 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що цей Кодекс набирає чинності з 01.01.2004. Визнано такими, що втратили чинність з 01.01.2004: Цивільний кодекс Української PCP від 18.07.1963, із змінами, внесеними до нього. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки предметом спору є питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання договору недійсним, який був укладений сторонами 10.03.1995 р., тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України, то для встановлення цих обставин (підстав), слід застосовувати чинне на момент укладання спірного договору законодавство, а саме Цивільний кодекс Української PCP від 18.07.1963 із відповідними змінами та доповненнями.

Приписами частини 1 статті 41 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків, а статтею 48 Цивільного кодексу УРСР унормовано, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до статті 50 Цивільного кодексу УРСР недійсною є угода, укладена

юридичною особою в суперечності з встановленими цілями її діяльності. До таких угод відповідно застосовуються наслідки, передбачені статтею 48 або 49 цього Кодексу.

Згідно з приписами частини 1 статті 59 Цивільного кодексу УРСР угода, визнана

недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Угода визнається недійсною з моменту її підписання, а отже при визнанні її недійсною вона не породжує для сторін прав та обов`язків на майбутнє, та вона не є підставою для виникнення, зміни чи припинення правовідносин.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність

тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Враховуючи викладене, суд констатує, що позивач не довів порушення свого права та охоронюваного законом інтересу, підстави для визнання Договору №1 від 10.03.1995 р. про дольову участь у будівництві багатоквартирного 3-х під`їзного житлового будинку, укладеного між Спільною виробничо-комерційною фірмою «ДІПАРІС» та Херсонським індустріальним інститутом, відсутні. Позивачем не доведено відповідними доказами, що зміст правочину не відповідає вимогам закону, - позовні вимоги не є обгрунтованими та доведеними. Саме тільки посилання на те, що договір укладено минулим керівництвом, а також на те, що позивач не має наміру виконувати зобов`язання, яке, на його думку, має неправомірний характер та не відповідає його статутній діяльності - не є підставою визнання договору недійсним.

Суд відмовляє в задоволенні Заяви відповідача про застосування строків позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно приписів ст. 267 ЦК України - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі №6-178цс15.

Відповідно до п. 1.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 року, позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В п. 2.1. зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України визначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Пунктом 2.2. вказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених поважних причин її пропущення.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно із ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладених норм права, керуючись ст.ст.129, 232, 233, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (підпункт 17.5 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено 02.09.2021 р.

Суддя В.В.Литвинова