ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2021 р. Справа№ 910/21089/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2021

у справі №910/21089/20 (суддя Джарти В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕГМЕНТ АЛЬФА»

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 1 510 816,60 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕГМЕНТ АЛЬФА» (далі - ТОВ «СЕГМЕНТ АЛЬФА», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС», відповідач) про стягнення 1 510 816,60 грн, з яких 1 413 600,00 грн основного боргу, 38 407,30 грн три проценти річних та 58809,50 грн інфляційних втрат, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки товару №536(6)19УК/53-121-01-19-08810 від 31.10.2019 (далі - договір) в частині оплати поставленого товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.04.2021 у справі №910/21089/20 позов задоволено частково, стягнуто з ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС» на користь ТОВ «СЕГМЕНТ АЛЬФА» 1 413 600,00 грн боргу, 38 120,85 грн три проценти річних, 58 809,50 грн інфляційних втрат, 22 657,96 грн судового збору та 20 996,02 грн витрат на правову допомогу. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем умов договору щодо оплати поставленого товару, у зв`язку з чим визнав правомірним стягнення з останнього заборгованості, а також нарахованих не неї інфляційних втрат та 3% річних. Водночас, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку про часткове задоволення вказаної вимоги.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача 38 120,85 грн 3% річних, 58 809,50 грн інфляційних втрат та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме, судом не застосований закон, який підлягав застосуванню (ст.ст. 627, 628, 629 Цивільного кодексу України) та застосований закон, який не підлягав застосуванню (абз. 6 п. 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України), а також за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт наголошував на тому, що спірні правовідносини сторін є господарськими та врегульовані умовами договору, а також нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Господарського кодексу України (далі - ГК України), а відносини що виникають у сфері податків і зборів врегульовані положеннями Податкового кодексу України (далі - ПК України) та не є предметом позову у даній справі; зі змісту умов п. 3.2. договору вбачається, що сторони розмежували порядок оплати ціни товару та ПДВ, встановивши, що ціна за товар сплачується протягом 45 календарних днів з дати поставки, а ПДВ - після отримання покупцем від постачальника зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) податкової накладної, а відтак, помилковим є висновок суду про те, що ДП «НАЕК «Енергоатом» для належного виконання свого обов`язку щодо своєчасної оплати поставленого позивачем товару, не позбавлений права, в тому числі, самостійно отримати інформацію щодо зареєстрованих позивачем податкових накладних, оформлених та зареєстрованих в ЄРПН; відсутні підстави вважати факт отримання покупцем від постачальника податкової накладної подією, яка неминуче має настати; строк оплати частини вартості товару у розмірі суми ПДВ за договором визначений моментом пред`явлення вимоги про її сплату, однак, суду не надано доказів направлення позивачем на зазначені у договорі електронні адреси відповідача податкової накладної та квитанції про її реєстрацію в ЄРПН в електронній формі; оскільки вимога позивача щодо сплати частини вартості товару в розмірі суми ПДВ до відповідача не надходила, обов`язок останнього з оплати частини вартості робіт у розмірі суми ПДВ не набув характеру прострочення, що виключає можливість кваліфікувати дії останнього як порушення виконання зобов`язання, а відтак, відсутні підстави для стягнення 3% річних та інфляційних втрат; судом неправильно визначено строки виконання зобов`язання з оплати товару без суми ПДВ, оскільки у договорі відсутні умови про поставку та оплату ціни товару за кожною окремою видатковою накладною.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2021 у справі №910/21089/20, розгляд апеляційної скарги призначено на 01.09.2021, встановлено ТОВ «СЕГМЕНТ АЛЬФА» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що умовами договору сторони обумовили питання, які регулюються ПК України та постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1246 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних», а тому правомірним є посилання суду в оскаржуваному рішенні на п. 44.1 ст. 44 та п.п. 201.1, 201.10 ст. 201 ПК України; в матеріалах справи міститься реєстр податкових накладних, відповідно до якого всі накладні зареєстровані в ЄРПН.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач також просив стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000,00 грн.

31.08.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання в порядку ст.ст. 42, 126 ГПК України, в якому останній просив зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, посилаючись на те, що вартість наданих позивачеві адвокатських послуг (робіт) є значно завищеною та такою, що не відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності їх розміру.

У судовому засіданні 01.09.2021 представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат скасувати та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог, а також просив зменшити розмір витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню позивачеві.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

01.09.2021 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 31.10.2019 між ТОВ «СЕГМЕНТ АЛЬФА» (у тексті договору - постачальник) та ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС» (у тексті договору - покупець) було укладено договір поставки продукції №536(6)19УК/53-121-01-19-08810 (далі - договір), за умовами якого (п.1.1.) постачальник зобов`язався поставити, а покупець прийняти і оплатити товар на загальну суму 1 413 600,00 грн.

Відповідно до п. 1.2. договору у редакції додаткової угоди від 29.11.2019 строк поставки товару: жовтень 2019 року - грудень 2019 року.

Вартість за договором - 1 178 000,00 грн, крім того ПДВ 235 600,00 грн, а разом з ПДВ 1 413 600,00 грн (п. 3.1 договору).

Пунктом 3.2. договору встановлено, що оплата за поставлений товар здійснюється протягом 45 (сорока п`яти) календарних днів з дати поставки, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Згідно з п. 3.3. оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від постачальника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку.

Відповідно до п. 4.1. договору поставка продукції відбувається відповідно до правил Інкотермс 2010: DDP склад вантажоодержувача, Запорізьке відділення «Складське господарство», 71504, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова 133, склад № 6.

Згідно з п.4.6. договору, постачальник зобов`язаний надати покупцю податкову накладну за формою, визначеною чинною редакцією наказу Міністерства фінансів України № 1307 від 31.12.2015, складену в електронній формі з дотриманням умов щодо її реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН), шляхом направлення її у форматі «xml» на дві електронні адреси Покупця «» та «» протягом терміну, визначеного чинною редакцією ПКУ.

Пунктом 11.1 договору визначено, що останній вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє один рік.

Як вказує позивач та не заперечує відповідач, на виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 1 413 600,00 грн, в тому числі ПДВ 235 600,00 грн.

У зв`язку з тим, що відповідач у строк, визначений п. 3.2. договору, за поставлений товар не розрахувався, 26.03.2020 позивачем було направлено йому претензію вих. №2 від 09.11.2020 про необхідність сплати заборгованості за договором.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав зобов`язань щодо своєчасної оплати за поставлений товар, заборгованість перед позивачем не погасив, останній звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства та вищевказані межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС» та ТОВ «СЕГМЕНТ АЛЬФА» договору поставки товару №536(6)19УК/53-121-01-19-08810 від 31.10.2019 було спрямоване на отримання останнім такого товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати, у тому числі частини вартості товару у розмірі суми ПДВ.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 1 413 600,00 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними: № СА-00019 від 18.12.2019 на суму 331 452,00 грн, № СА-00020 від 18.12.2019 на суму 352 704,00 грн, № СА-00021 від 19.12.2019 на суму 408 702,00 грн, № СА-00022 від 19.12.2019 на суму 270 882,00 грн, № СА-00023 від 20.12.2019 на суму 49 860,00 грн.

Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У п. 3.2. договору сторони погодили, що розрахунок за товар здійснюється протягом 45 календарних днів з дати поставки, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від постачальника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку.

Таким чином, з огляду на те, що товар поставлений позивачем відповідачеві 18.12.2019, 19.12.2019 та 20.12.2019, судом першої інстанції правильно встановлено, що граничний строк виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором настав 03.02.2020 (включно).

При цьому, за умовами пункту 7.7 договору, у випадку ненадання постачальником покупцю у встановлений Податковим кодексом України термін електронної податкової накладної, зареєстрованої в ЄРПН, покупець має право в односторонньому порядку зменшити ціну договору, визначену п.3.1. цього договору, на суму ПДВ.

Відповідно до п. 4.6. договору постачальник зобов`язаний надати покупцю податкову накладну за формою, визначеною чинною редакцією наказу Мінфіну України №1307 від 31.12.2015, складену в електронній формі з дотриманням умов щодо її реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи і зареєстровану в ЄРПН, шляхом направлення її на дві електронні адреси покупця та протягом строку, визначеного чинною редакцією ПК України.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в ЄРПН у встановлений цим Кодексом термін.

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (п. 201.2 ст. 201 ПК України).

Відповідно до п. 201.10 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до ЄРПН є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Судом першої інстанції правомірно враховано, що відповідно до абз. 6 п. 201.10 ст. 201 ПК України з метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в ЄРПН, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в ЄРПН та отриманими покупцем.

Згідно з п.1 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 № 1246, (далі - Порядок), цей Порядок визначає механізм внесення відомостей, що містяться у податковій накладній та/або розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до неї, до ЄРПН.

Відповідно до абз.2 п.2 Порядку податкова накладна - електронний документ, який складається платником податку на додану вартість (далі - платник податку) відповідно до вимог Податкового кодексу України (далі - Кодекс) в електронній формі у затвердженому в установленому порядку форматі (стандарті) та надсилається для реєстрації.

Згідно з п.11 Порядку після накладення електронного цифрового підпису платник податку здійснює шифрування податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронній формі та надсилає їх ДФС за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем з урахуванням вимог Законів України «Про електронний цифровий підпис», «Про електронні документи та електронний документообіг» та Порядку обміну електронними документами з контролюючими органами, затвердженого в установленому порядку. Примірник податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронній формі зберігається у платника податку.

Пунктом 12 Порядку визначено, що після надходження податкової накладної та/або розрахунку коригування до ДФС в автоматизованому режимі здійснюється їх розшифрування та проводяться перевірки: відповідності податкової накладної та/або розрахунку коригування затвердженому формату (стандарту); чинності електронного цифрового підпису, порядку його накладення та наявності права підписання посадовою особою платника податку таких податкової накладної та/або розрахунку коригування; реєстрації особи, що надіслала на реєстрацію податкову накладну та/або розрахунок коригування, платником податку на момент складення та реєстрації таких податкової накладної та/або розрахунку коригування; дотримання вимог, установлених пунктом 192.1 статті 192 та пунктом 201.10 статті 201 Кодексу; наявності помилок під час заповнення обов`язкових реквізитів відповідно до пункту 201.1 статті 201 Кодексу; наявності суми податку на додану вартість відповідно до пунктів 200-1.3 і 200-1.9 статті 2'00-1 Кодексу (для податкових накладних та/або розрахунків коригування, що реєструються після 1 липня 2015 р.); наявності в Реєстрі відомостей, що містяться у податковій накладній, яка коригується; факту реєстрації/зупинення реєстрації/відмови в реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування з такими ж реквізитами; наявності підстав для зупинення реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування; дотримання вимог Законів України «Про електронний цифровий підпис», «Про електронні документи та електронний документообіг» та Порядку обміну електронними документами з контролюючими органами, затвердженого в установленому порядку.

У свою чергу, згідно з п.13 Порядку за результатами перевірок, визначених пунктом 12 цього Порядку, формується квитанція про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування (далі - квитанція).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі вищевказаних видаткових накладних на виконання вимог пункту 4.6 договору позивачем були подані та зареєстровані наступні податкові накладні: податкова накладна № 2 від 18.12.2019 (квитанція № 1 від 04.01.2020 про реєстрацію в ЄРПН), податкова накладна № 3 від 18.12.2019 (квитанція № 1 від 10.01.2020 про реєстрацію в ЄРПН), податкова накладна № 4 від 19.12.2019 (квитанція № 1 від 09.01.2020 про реєстрацію в ЄРПН), податкова накладна № 6 від 20.12.2019 (квитанція №1 від 28.12.2019 про реєстрацію в ЄРПН), податкова накладна № 10 від 19.12.2019 (квитанція № 1 від 14.01.2020 про реєстрацію в ЄРПН), податкова накладна № 15 від 19.12.2019 (квитанція № 1 від 07.02.2020 про реєстрацію в ЄРПН).

Також колегія суддів враховує, що за приписами ст. 666 ЦК України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Таким чином, враховуючи положення п. 7.6 договору, а також зважаючи на те, що чинним законодавством визначено лише строк для реєстрації податкової накладної, який позивачем не порушено, а строку надання такої накладної контрагенту за договором не визначено, судова колегія, з урахуванням відсутності будь-яких претензій з боку відповідача щодо ненадання йому податкової накладної, дійшла висновку про обізнаність покупця щодо вчинення продавцем необхідних дій з реєстрації податкових накладних в ЄРПН.

Разом з цим, судова колегія звертає увагу на те, що в процесі досудового врегулювання спору між сторонами відповідачем жодного разу не висловлювалась вимога про надання позивачем податкових накладних, зареєстрованих в порядку встановленому чинним законодавством, та, відповідно, про відсутність підстав для сплати заборгованості за отриманий товар з урахуванням сум ПДВ.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач скористався своїм правом на зменшення ціни договору на суму ПДВ у відповідності до умов п. 7.7 договору.

Також колегія суддів зазначає, що в силу вищенаведених норм ПК України, відповідач для належного виконання обов`язку щодо своєчасної оплати поставленого позивачем товару не позбавлений права, в тому числі, самостійно отримати інформацію щодо зареєстрованих позивачем податкових накладних, оформлених та зареєстрованих в ЄРПН.

При цьому, спосіб отримання відповідачем зареєстрованих у встановленому законом порядку податкових накладних (від позивача або з Єдиного реєстру податкових накладних) не може нівелювати встановленого ПК України порядку включення сум податку у вартість товару та сплату його покупцем при його придбанні, як і не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що строк оплати за поставлений товар за вищевказаними видатковими накладними, у тому числі, в частині суми ПДВ у розмірі 235 600,00 грн, є таким, що настав, оскільки в матеріалах справи наявні копії квитанцій про реєстрацію податкових накладних в ЄРПН та податкових накладних, зареєстрованих позивачем у вказаному реєстрі.

Крім того, доводи відповідача щодо ненастання строку виконання зобов`язання щодо оплати частини вартості товару в розмірі суми ПДВ з посиланням на відсутність вимоги позивача щодо здійснення такої оплати, на переконання колегії суддів, є безпідставними з огляду на те, що позивач звертався до відповідача з претензією щодо оплати всієї суми боргу за поставлений товар, в тому числі, в частині вартості товару у розмірі суми ПДВ.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною першою ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язань з оплати товару, позивач просив суд стягнути з відповідача 38 407,30 грн 3% річних, нарахованих за період з 01.02.2020 по 28.12.2020, та 58 809,50 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з березня по листопад 2020 року.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, починаючи з 04.02.2020, перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та процентів за відповідний період, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 38 120,85 грн 3% річних та 58 809,50 грн інфляційних втрат. У задоволенні вимоги про стягнення 286,45 грн 3% річних необхідно відмовити у зв`язку з неправильно визначеним позивачем початком періоду прострочення відповідача.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази та вимоги законодавства, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС» на користь ТОВ «СЕГМЕНТ АЛЬФА» 38 120,85 грн 3% річних та 58 809,50 грн інфляційних втрат.

Доводи апелянта щодо неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема, незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України) та застосування закону, який не підлягав застосуванню (абз. 6 п. 201.10. ст. 201 ПК України), не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду стосовно правомірності нарахування позивачем сум інфляційних втрат та 3% річних на всю суму заборгованості за товар з урахуванням сум ПДВ.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2021 у справі №910/21089/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу позивач просив стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000,00 грн.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 30 000,00 грн позивачем надано суду копії договору про надання правової допомоги № 39 від 23.12.2020, ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АА №1070674, рахунку на оплату №25 від 15.07.2021 на суму 30 000,00 грн, заключної виписки за 16.07.2021, платіжного доручення №7 від 16.07.2021 на суму 30 000,00 грн.

За умовами укладеного між ТОВ «СЕГМЕНТ АЛЬФА» (у тексті договору - Клієнт) та Адвокатським бюро «ДМИТРА МАТВІЙЧУКА» (у тексті договору - Адвокатське бюро) договору про надання правової допомоги №39 від 23.12.2020, Клієнт доручає, а Адвокатське бюро бере на себе зобов`язання щодо надання Клієнту правової допомоги, а саме: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, інших процесуальних документів, представництво інтересів Клієнта у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного, кримінального судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними і юридичними особами.

З рахунку на оплату №25 від 15.07.2021, який було повністю оплачено позивачем, вбачається, що Адвокатським бюро було включено до переліку наданих послуг (робіт) наступні:

- Авансування витрат на поштову кореспонденцію у справі (1 шт.) на суму 600,00 грн;

- Підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу (6 год) на загальну суму 15 000,00 грн;

- Представництво інтересів клієнта в судовому засіданні (4 год) на загальну суму 10 000,00 грн;

- Ознайомлення з матеріалами справи в суді (1,76 год) на загальну суму 4 400,00 год.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що надані докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується надання відзиву на апеляційну скаргу, представництво інтересів позивача лише в одному судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, яке тривало не більше однієї години, а також понесення витрат на поштову кореспонденцію (направлення відзиву на апеляційну скаргу на адресу Північного апеляційного господарського суду та відповідача) на загальну суму 92,02 грн, колегія суддів дійшла висновку про доведеність позивачем надання йому адвокатом Матвічуком Д.В. послуг з професійної правничої допомоги під час розгляду справи судом апеляційної інстанції у сумі 17 592,02 грн.

Колегією суддів також враховані заперечення відповідача проти задоволення вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з посиланням на те, що вартість наданих позивачеві адвокатських послуг (робіт) є значно завищеною та такою, що не відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності їх розміру.

За таких обставин, зважаючи на складність справи та, керуючись принципом співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів вважає доведеними доводи відповідача про те, що відшкодування останнім понесених позивачем витрат на правову допомогу у сумі 30 000,00 грн не відповідає критеріям розумності, співрозмірності, а розмір таких витрат є необґрунтовано високим та суттєво завищеним.

Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на викладене, враховуючи складність справи та розумну необхідність витрат для даної справи у суді апеляційної інстанції, зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг, з урахуванням часу здійснення представництва у суді апеляційної інстанції, на переконання колегії суддів, співмірною є компенсація за рахунок відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2021 у справі №910/21089/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2021 у справі №910/21089/20 залишити без змін.

3. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, місто Київ, вул. Назарівська, будинок 3; ідентифікаційний код 24584661) в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (71503, Запорізька область, місто Енергодар, вул. Промислова, будинок 133; ідентифікаційний код 19355964) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕГМЕНТ АЛЬФА» (02099, місто Київ, вул. Зрошувальна, будинок 15; ідентифікаційний код 39629892) 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп. витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги адвокатом в суді апеляційної інстанції.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

5. Матеріали справи №910/21089/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.09.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова