ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року м. ОдесаСправа № 923/9/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дом "Зоря-Плюс"

на рішення господарського суду Херсонської області від 09.04.2021, суддя в І інстанції Соловйов К.В., повний текст якого складено 09.04.2021 в м. Херсоні

у справі 923/9/21

за позовом: Приватного підприємства "Дукат-Агро"

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дом "Зоря-Плюс"

про стягнення 158 309,35 грн.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року Приватне підприємство "Дукат-Агро" (далі-Підприємство) звернулося до господарського суду Херсонської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дом "Зоря-Плюс" (далі - Товариство) про стягнення 158 309,35 грн., з яких: 116 791,56 грн. основного боргу, 2 102,23 грн. втрат від інфляції, 10 849,49 грн. 25% річних, 5 207,76 грн. пені, 23 358,31 20% штрафу за порушення строків оплати товару, які виникли внаслідок невиконання відповідачем договору купівлі-продажу №43 від 02.07.2020 щодо оплати у повному обсязі поставленого у липні 2020 року товару у встановлений строк.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу №43 від 02.07.2020 не оплатив вартість товару отриманого у липні 2020 за видатковою накладною № 81 від 09.07.2020 та товарно-транспортною накладною № Р81 від 09.07.2020, заборгованість становить 116 791,56 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також на підставі п.п. 6.6 договору, ч. 2 ст. 625 ЦК України 2 102,23 грн. - втрат від інфляції, 10 849,49 грн. -25% річних, 5 207,76 грн. пені нарахованих за період з 15.08.2020 по 28.12.2020, та на підставі п. 6.9 договору 23 358,31 20% штрафу за прострочення виконання грошового зобов`язання на строк понад 30 календарних днів.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 09.04.2021 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дом "Зоря-Плюс" на користь Приватного підприємства "Дукат-Агро" 11 6791,56грн основної заборгованості, 2102,23 грн. втрат від інфляції, 10 849,49 грн. річних, 5207,76грн пені, 23 358,31 грн штрафу та 2374,64грн компенсації по сплаті судового збору.

Задовольняючи позов господарський суд першої інстанції на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що в порушення вимог чинного законодавства та умов спірного договору купівлі-продажу відповідач не надав суду належних доказів виконання в повному обсязі своїх зобов`язань за укладеним договором щодо повної оплати отриманого товару у встановлений строк.

Товариство у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення господарського суду Херсонської області від 09.04.2021 у справі скасувати в частині стягнення 2 102,23 грн. втрат від інфляції, 10 849,49 грн. річних, 5 207,76 грн. пені та 23 358,31 грн. штрафу та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача борг за постановлений але не повністю оплачений товар у розмірі 116 791,56 грн. та пеню у розмірі 5 207,76 грн., а в іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги скаржник посилається на те, що вимоги щодо стягнення штрафу та 25 % річних не узгоджуються з приписами статті 61 Конституції України відповідно до якої, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Також, на думку скаржника, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення втрат від інфляції, оскільки в договорі купівлі-продажу (п. 3.3) сторони визначили вартість товару в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, тобто втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Однак, суд першої інстанції не звернув на це увагу та не застосував ст. 61 Конституції України, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та ст.ст. 549, 625 Цивільного кодексу України з врахуванням висновків Верховного Суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідач, зокрема, вказує те, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачена частиною другою статті 231 ГК України.

За таких обставин одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Щодо правомірності стягнення з відповідача інфляційних втрат, позивач вважає, що судом першої інстанції також законно, обґрунтовано та правомірно ухвалено рішення в цій частині, оскільки нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, здійснено позивачем шляхом використання свого процесуального права обирати валюту зобов`язання та пред`являти позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом, станом на дату відвантаження товару, тобто без застосування курсової різниці. Відтак, позивач вважає, що з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02.07.2020 між ПП Дукат-Агро (продавець) та ТОВ Торговий Дом Зоря плюс (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 43, за умовами п.п. 1.1 якого продавець зобов`язався передати у власність покупця насіння сільськогосподарських культур, засоби захисту рослин/мінеральні добрива/мікродобрива (надалі Товар), а покупець зобов`язався прийняти Товар від продавця та оплатити його в порядку та на умовах, визначених цим договором(додатках та/або специфікаціях до нього).

Найменування, одиниця виміру, ціна за одиницю Товару, кількість Товару, визначається у Додатку(ах) та/або Специфікації(ях) до Договору, які є його невід`ємною частиною (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 2.4. договору, продавець зобов`язався поставити покупцю Товар в обсязі та строки, які зазначені у додатку(ах) та/або Специфікації(ях) до договору.

Відповідно до п. 2.9. договору, сторони домовилися вважати датою поставки Товару - дату, вказану у накладній(их) на передачу Товару(видатковій(их)), а в разі передачі Товару перевізниками або організаціями зв`язку - дату відповідного Акту(ах) прийому-передачі Товару, підписаних уповноваженими представниками продавця та уповноваженими представниками перевізника або організації зв`язку.

Згідно з п. 3.2. договору, ціна Товару встановлена за домовленістю Сторін у національній валюті України, але Сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті - Долар США та встановили, що протягом строку дії договору грошові зобов`язання покупця існують і підлягають сплаті у гривні згідно умов п.3.3. цього договору.

Умовами пункту 3.3. договору визначено, що сума у гривні, що підлягає сплаті покупцем, визначається шляхом множення вартості Товару в доларах США, на комерційний курс гривні до долару США, який буде встановлений міжбанківським валютним курсом продажу долара США до гривні на момент виставлення рахунку продавцем. Виставлений рахунок вважається дійсним протягом 2(двох) банківських днів. В разі, якщо курс міжбанку гривні змінився, покупець, у день здійснення платежу(переказування коштів на розрахунковий рахунок продавця) самостійно, без пред`явлення йому рахунку продавцем, проводить його перерахунок з урахуванням встановленого міжбанком курсу гривні до долару США на день здійснення платежу та ініціює переказ продавцю перерахованої суми платежу. При переказуванні перерахованої суми платежу покупець зобов`язується в призначенні платежу (у т.ч.) вказати суму збільшення ціни Товару, але цей платіж з перерахунком не може бути меншим від суми платежу за Товар на дату коли мав бути здійснений платіж за договором згідно виставленого рахунку.

Покупець здійснює оплату за Товар на умовах, передбачених у додатку(ах) та/або Специфікації(ях) до нього (п. 3.5. договору).

Згідно з п. 6.6. договору у випадку порушення термінів або умов оплати поставленої продукції покупець зобов`язаний, на вимогу продавця, сплатити останньому пеню від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення, а також проценти на суму прострочення згідно ст.625 Цивільного кодексу України у розмірі 25 % річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним додатком до Договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

Сторони домовились, що стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань за даним Договором не припиняється строком, визначеним п.6 ст.232 Господарського кодексу України, і здійснюється до моменту повного розрахунку, а строк позовної давності щодо стягнення таких санкцій, відповідно до положень ст.259 Цивільного кодексу України, продовжується до трьох років (п. 6.8. договору).

Відповідно до п. 6.9. договору, у разі порушення строків оплати більше ніж на 30 календарних днів, покупець крім пені, передбаченої п.6.6. договору, зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 20% від суми несвоєчасно оплаченого товару.

Цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін і діє до 31 грудня 2020 року, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 9.1 договору).

На виконання своїх зобов`язань за укладеним договором купівлі-продажу у липні 2020 року позивач поставив, а відповідач прийняв обумовлений додатком до даного договору товар на загальну суму 116 791,56 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними видатковою накладною № 81 від 09.07.2020 та товарно-транспортною накладною № Р81 від 09.07.2020, та відповідачем не заперечується.

Отже, за встановленими судом на підставі вищезгаданих документів обставинами справи загальна вартість поставленого позивачем відповідачу товару за спірною накладною згідно з договором складає 116 791,56 грн.

Проте, відповідач оплату товару поставленого згідно з договором купівлі-продажу за вищевказаною видатковою накладною не здійснив, внаслідок чого в нього утворилася прострочена заборгованість перед позивачем в сумі 116 791,56 грн., що не заперечується відповідачем, у зв`язку з чим позивач нарахував відповідачеві на підставі п.п. 6.6 договору, ч. 2 ст. 625 ЦК України 2 102,23 грн. - втрат від інфляції, 10 849,49 грн. -25% річних, 5 207,76 грн. пені за період з 15.08.2020 по 28.12.2020, та на підставі п. 6.9 договору 23 358,31 20% штрафу за прострочення виконання грошового зобов`язання на строк понад 30 календарних днів.

Предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача 116 791,56 грн. основного боргу, 2 102,23 грн. втрат від інфляції, 10 849,49 грн. 25% річних, 5 207,76 грн. пені, 23 358,31 20% штрафу за порушення строків оплати товару, які виникли внаслідок невиконання відповідачем договору купівлі-продажу №43 від 02.07.2020 щодо оплати у повному обсязі поставленого у липні 2020 року товару у встановлений строк.

Разом з тим, предметом апеляційного оскарження є висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для стягнення 2102,23 грн. інфляційного збільшення суми боргу, 10 849,49 грн. 25 % річних та 23 358,31 грн. 20% штрафу за несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором.

Враховуючи встановлені приписами ст. 269 ГПК України межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів переглядає судове рішення в межах вимог апеляційної скарги.

Отже, предметом апеляційного оскарження та, відповідно, апеляційного розгляду у даній справі є ухвалене судом першої інстанції рішення в частині стягнення з відповідача 2102,23 грн. інфляційного збільшення суми боргу, 10 849,49 грн. 25 % річних та 23358,31 грн. 20% штрафу за несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором, яке в цій частині скаржник просить скасувати та відмовити в задоволенні позову в цій частині. Підставами для скасування рішення в цій частині відповідач зазначає неправильне застосування норм матеріального права під час визначення розміру штрафних санкцій.

Щодо позовних вимог про стягнення 20% штрафу та 25% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ст. 549 ЦК України).

Умовами п. 6.9. договору сторони встановили, що у разі порушення строків оплати більше ніж на 30 календарних днів, покупець крім пені, передбаченої п.6.6. Договору, зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 20% від суми несвоєчасно оплаченого товару.

Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Пунктом 6.6. договору передбачено, що у випадку порушення термінів або умов оплати поставленої продукції покупець зобов`язаний, на вимогу Продавця, сплатити останньому пеню від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення, а також проценти на суму прострочення згідно ст.625 Цивільного кодексу України у розмірі 25 % річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним додатком до Договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

Також сторони домовились, що стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань за даним договором не припиняється строком, визначеним п.6 ст.232 Господарського кодексу України, і здійснюється до моменту повного розрахунку, а строк позовної давності щодо стягнення таких санкцій, відповідно до положень ст.259 Цивільного кодексу України, продовжується до трьох років (п. 6.8. договору).

Перевіривши обчислені позивачем розрахунки 20% штрафу та 25% річних з урахуванням строку поставки товару колегія суддів встановила, що вони відповідають умовам укладеного між сторонами договору та чинному законодавству, є арифметично вірними та відповідачем не спростовані як в цілому так і за їх складовими.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що місцевим судом правомірно задоволено вимоги позивача про стягнення з відповідача 23 358,31 грн. штрафу та 10 849,49 грн. річних.

Викладене в апеляційній скарзі твердження скаржника, що вимоги щодо стягнення штрафу та 25 % річних не узгоджуються з приписами статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань не лише не заборонено, але й прямо передбачено частиною 2 статті 231 ГК України.

При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З урахуванням викладеного, відповідно одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто, не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19.

У справі, що переглядається, договором купівлі-продажу №43 передбачено господарсько-правову відповідальність покупця у вигляді сплати пені та штрафу за порушення умов цього договору, зокрема у п.п. 6.6. та 6.9.

Наведені умови договору відповідають вимогам статей 549, 627 ЦК України, статей 230, 231 ГК України та їх не визнано недійсними, як такі, що суперечать статті 61 Конституції України.

Що стосується 25% річних, то вони не мають характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Щодо стягнення інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (ч. 1 ст. 533 ЦК України).

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина 2 статті 533 Цивільного кодексу України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Наведений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі № 905/192/18, від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц.

Наразі слід зазначити, що у даному випадку вартість поставленого позивачем товару була визначена сторонами в еквіваленті іноземної валюти (п. 3.2. договору), і ризик понесення позивачем як кредитором будь-яких матеріальних втрат передбачено в п. 3.3 договору.

За приписами ст. ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи, що вартість поставленого позивачем товару була визначена сторонами договору в еквіваленті іноземної валюти, то вимога позивача про стягнення з відповідача 2102,23 грн. інфляційних втрат задоволенню не підлягає, однак суд першої інстанції не врахував вищевикладеного та помилково задовольнив позов в цій частині, у зв`язку з чим оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 2102,23 грн. інфляційних втрат.

В іншій частині рішення господарського суду першої інстанції у даній справі підлягає залишенню без змін.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення господарського суду Херсонської області у даній справі в частині стягнення 2102,23 грн. інфляційних втрат прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування в цій частині та прийняття нового рішення в цій частині про відмову у задоволення позову, а в решті рішення має бути залишено без змін як законне та обґрунтоване.

Приймаючи до уваги викладене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду частковому скасуванню з викладенням його резолютивної частини в новій редакції.

Відповідно до ст. 129, п. 4 ч. 1 ст. 282 ГПК України у зв`язку із скасуванням судового рішення місцевого суду в оскаржуваній частині та ухваленням нового рішення, підлягають перерозподілу і судові витрати, а саме підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 2343,10 грн. та з позивача на користь скаржника підлягає стягненню судовий збір за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 47,35 грн.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дом «Зоря плюс» - задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Херсонської області від 09.04.2021 року у справі № 923/9/21 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дом «Зоря плюс» на користь Приватного підприємства «Дукат-Агро» 2102,23 грн. інфляційних втрат скасувати, викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "Зоря-Плюс" (75220, Херсонська обл., Чаплинський район, с.Кучерявоволодимирівка, вул. Космічна, буд.66-б; ) на користь Приватного підприємства "Дукат-Агро" (73000, м. Херсон, смт. Комишани, вул. Радянська, буд. 95-а; ) 116 791,56 грн. основного боргу, 10 849,49 грн. процентів річних, 5207,76 грн. пені, 23 358,31 грн. штрафу та 2343,10 грн. судових витрат.

В іншій частині позову відмовити.

3. Стягнути з Приватного підприємства "Дукат-Агро" (73000, м. Херсон, смт. Комишани, вул. Радянська, буд. 95-а; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "Зоря-Плюс" (75220, Херсонська обл., Чаплинський район, с.Кучерявоволодимирівка, вул. Космічна, буд.66-б; ) витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 47,35 грн.

Доручити господарському суду Херсонської області видати відповідні накази із зазначенням правильних реквізитів сторін.

Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

Філінюк І.Г.