ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2021 р. Справа№ 910/15480/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Майданевича А.Г.

Гаврилюка О.М.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021

у справі № 910/15480/20 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

до Головного управління ДФС у Київській області

про стягнення 196 627, 98 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у Київській області (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 179 447,70 грн, 12 231,94 грн - пені, 2 256,62 грн - 3 % річних та 2 691,72 грн - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані фактичним самовільним підключенням відповідачем до споживання комунальних послуг з теплопостачання та теплової енергії на потреби опалення та гарячої води за адресою: м. Київ, вул. Литвиненко-Вольгемут, 3-А.

Короткий зміст оскаржуваного рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі № 910/15480/20 відмовлено у задоволені позову Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до Головного управління ДФС у Київській області про стягнення 196 627, 98 грн.

Суд погодився з доводами позивача, що вартість спожитої теплової енергії має бути оплачена особою, яка її спожила. Проте судом встановлено, що до матеріалів справи не надано доказів того, що в період з листопада 2018 року по січень 2020 року відповідач споживав теплову енергію. З акту, доданого до матеріалів справи, вбачається самовільне підключення до системи теплопостачання станом на дату 31.01.2020 (станом на дану дату користувачем майна був правонаступник відповідача), проте акт не містить інформації про дату самовільного підключення та період самовільного споживання теплової енергії. Крім того, з поданих до матеріалів справи документів не вбачається підтвердження обсягу спожитої теплоенергії.

За висновком суду першої інстанції, позовна заява містить як суперечливі вимоги так і суперечливі доводи в підтвердження позовних вимог, оскільки, за самовільне підключення до системи теплопостачання законодавством передбачений штраф, крім того, на дату складання акту користувачем майно вже був не відповідача, а його правонаступник. Проте позивач не нараховує та не просить стягнути штраф за самовільне підключення. Натомість, позивач надає рахунки, акти та розрахунки про донарахування теплової енергії за період з листопада 2018 року по січень 2020, однак, не надає належних, допустимих та вірогідних доказів в підтвердження обставин щодо споживання відповідачем теплової енергії у визначений позивачем період та доказів обсягу спожитої теплової енергії. Документи подані в підтвердження обсягу та вартості донарахованої теплової енергії складені одноособово позивачем, доказів направлення їх відповідачу до суду не надано і вони не є первинними документами, що є належними та допустимими доказами в підтвердження позовних вимог. Оскільки судом встановлено відсутність прострочення виконання грошового зобов`язання з боку відповідача, то і підстави для стягнення пені, втрат від інфляції та 3% річних відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з ухваленим рішенням, Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі № 910/15480/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та як наслідок невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, а недоведені обставини, що мають значення для справи суд першої інстанції визнав встановленими, а тому рішення суду першої інстанції, на думку апелянта, має бути скасоване.

Крім того, позивач заявив клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме - договору №814062 від 26.02.2014 з додатками до договору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2021 справу № 910/15480/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді - Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2021 апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» залишено без руху. Роз`яснено Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» право на усунення недоліків, а саме надавши суду докази, які підтверджують сплату судового збору в повному обсязі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 поновлено строк Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі № 910/15480/20. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі № 910/15480/20. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі № 910/15480/20. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Ткаченка Б.О. у період з 02.08.2021 по 06.08.2021 та перебуванням у відпустці головуючого судді Ткаченка Б.О. з 09.08.2021 по 28.08.2021, суддів Гаврилюка О.М. та Майданевича А.М. з 09.08.2021 по 28.08.2021 постанову складено 30.08.2021.

Стислий виклад позицій учасників справи (заяви по суті справи)

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві, наданому до суду 15.06.2021, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на неналежність поданих позивачем доказів для підтвердження позовних вимог з огляду на наступне.

На думку відповідача, акт № 16-151 про порушення споживачем Правил користування тепловою енергією та/або умов договору від 31.01.2020 складено необґрунтовано та з порушеннями, без участі представника відповідача, а саме: акт містить неправильні реквізити споживача, на адресу якого направлявся, в акті не зазначено підстав для визначення навантаження 0,064 Гкал/год та 0,168 Гкал/доб та обладнання, яким таке навантаження визначалось, відсутні докази самовільного підключення відповідача до системи теплопостачання, позивачем не підтверджено належними доказами факт не допуску працівників позивача в ТП.

У наданому до матеріалів справи корінці наряду №1 від 03.02.2020, виданого для проведення відключення з видимим розривом ЦО, ГВП, зазначені три різні дати: корінець датований 03.02.2020, підписаний 18.03.2020; дата повернення до РВЗ №4 також 18.03.2020 (хоча дата повернення визначалась протягом 5 діб); відсутній підпис представника відповідача на вказаному корінці.

Доданий до матеріалів справи акт звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.07.2020, складений та підписаний лише позивачем.

Інші докази, додані позивачем до позовної заяви не підтверджують факт користування відповідачем послугами з теплопостачання.

Позивачем не надано доказів отримання відповідачем вимоги про сплату заборгованості № 30/вих. - 814062 від 21.07.2020 у сумі 179 447,70 грн в зв`язку із самовільним підключенням.

13.07.2021 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення від представника позивача, у яких надано заперечення проти поданого відповідачем відзиву на апеляційну скаргу.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", КП "Київтеплоенерго" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго".

На виконання розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 №591 КП "Київтеплоенерго" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, з 01.05.2018 постачання теплової енергії здійснює КП "Київтеплоенерго".

В матеріалах справи наявний акт № 16-151 про порушення споживачем Правил користування тепловою енергією та/або умов договору від 31.01.2020, в якому зазначено споживачем Головне управління ДФС у Київській області, договір між сторонами не було укладено.

В вище зазначеному акті зазначено, що перевіркою встановлено, що споживач при користуванні тепловою енергією за адресою: вул. Л.Вольгемут, 3-а порушив п.п. 4, 14, 30, 44 Правил користування тепловою енергією, самовільно без дозволу енергопостачальної організації включив центральне опалення та гарячу воду.

Вузол комерційного обліку відсутній, об`єкт підключений, порушення не ліквідовано.

Акт підписаний представниками позивача, в графі "з актом про порушення ознайомлений споживач або уповноважена ним особа" зазначено, від підпису відмовились.

Також, в матеріалах справи міститься, корінець наряду № 1 від 03.02.2020, виданий для проведення відключення з видимим розривом ЦО, ГВП, найменування споживача: головне управління ДФС у Київській області, вулиця Литвиненко-Вольгемут, 3А, з підстав: самовільне підключення, відсутній договір. В вище зазначеному корінці зазначаються теплові навантаження.

Крім того, позивачем до матеріалів справи було надано акт звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.07.2020 за обліковим записом № 814062 між Головним управлінням ДФС у Київській області та КП "Київтеплоенерго", в якому вказано, що в результаті документальної перевірки встановлено заборгованість Головного управління ДФС у Київській області станом на 01.07.2020 у розмірі 179 447,70 грн. Акт складений та підписаний позивачем.

Окрім того, позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру № 814062/2020-7 від 31.07.2020, в якому зазначено борг на суму 179 447,70 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач надав акт приймання-передавання товарної продукції № 2/2020-814062 від 29.02.2020 за лютий 2020 року. Даний акт містить кількість товарної продукції та її вартість з листопада 2018 року по січень 2020 на загальну суму 179 447,70 грн.

При цьому, обґрунтовуючи заявлений до стягнення розмір 179 447,70 грн заборгованості, позивач надав облікову картку за лютий 2020 року, в якій зазначено про споживання відповідачем опалення у кількості 52,23924 Гкал та ГВП у кількості 47,5104 Гкал загальною вартістю 179 447,70 грн.

Матеріали справи містять розрахунок коригування коштів за спожиту теплову енергію на потреби ГВП за період з 01.10.2018 по 31.01.2020 на суму 84 247,31 грн та розрахунок добору обсягів та вартості теплової енергії, спожитої без дозволу відповідачем за період з 01.10.2018 по 31.01.2020, на суму 84 247,31 грн та розрахунок добору за спожиту теплову енергію без дозволу позивача на суму 84 247,31 грн.

На підставі зазначеного позивач звернувся з вимогою щодо сплати заборгованості у сумі 179 447,70 грн від 21.07.2020 № 30/вих-814062, в якій зазначено про наявність заборгованості, в зв`язку з самовільним підключенням та вимагав оплатити заборгованість.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» (далі - Постанова №537) вирішено:

- утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1 (пункт 1);

- реорганізувати деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2 (пункт 2);

- установити, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкритій кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України (пункт 3);

- визначити територіальні органи Державної податкової служби правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності (пункт 4).

Згідно з додатком 1 «Перелік територіальних органів Державної податкової служби, що утворюються» до Постанови №537 утворено Головне управління ДПС у м. Києві.

Відповідно до додатку 2 «Перелік територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються» до Постанови №537 ДФС у Київській області реорганізується шляхом його приєднання до Головного управління ДПС у Київській області.

Згідно з наказу Державної податкової служби України від 28.12.2019 № 236 "Про прийняття нерухомого майна від територіальних органів ДФС до правонаступників - територіальних органів ДПС", яким наказано керівникам Головних управлінь ДПС в областях, м. Києві, офісу великих платників податків ДПС: прийняти з балансу головних управлінь ДФС в областях, м. Києві, Офісу великих платників податків ДФС, які реорганізуються шляхом приєднання до відповідних територіальних органів ДПС, на їх баланс нерухоме майно згідно з актами приймання-передачі з дотриманням вимог законодавства; забезпечити відображення операцій з приймання-передачі нерухомого майна у відповідних регістрах бухгалтерського обліку та фінансової звітності; належну експлуатацію, збереження та використання нерухомого майна; нагляд та його технічне обслуговування; укладання договорів пов`язаних з його господарською діяльністю, включаючи проведення капітального та поточного ремонтів цього майна; утримання прилеглої (прибудинкової території); переобладнання, дообладнання службових приміщень, задоволення потреби юридичної особи в отриманні послуг електропостачання, централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення тощо; оплату комунальних послуг будівель та споруд у межах затверджених лімітів споживання та кошторисних призначень.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується долученим до матеріалів справи додатком 2 до проміжного передавального акту ГУ ДФС у Київській області від 28.12.2019 № 4, від Головного управління ДФС у Київській області передається правонаступнику Головному управлінню ДПС у Київській області, майно згідно переліку, в тому числі відповідно до п. 15 нежиле приміщення на 1-2 поверхах з відокремленим входом у м. Києві, вул. Литвиненків-Вольгемут, 3-А, площею 461,9 кв. м, вартістю 265 282,00 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

З приводу клопотання позивача про доручення додаткових доказів колегія суддів зазначає наступне.

До основних засад (принципів) господарського судочинства норма ч. 3 ст. 2 ГПК України відносить, зокрема, такі принципи: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (ст. 7 ГПК України), змагальність сторін (ст. 13 ГПК України) диспозитивність (ст. 14 ГПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Порядок поновлення процесуальних строків урегульовано ст. 119 ГПК України, відповідно до ч. 1 якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Наведена норма пов`язує можливість відновлення процесуального строку з обов`язковою наявністю поважної причини (чи причин) пропуску відповідного строку. Якщо відновлення процесуального строку здійснюються за заявою сторони чи прокурора, заявник повинен обґрунтувати поважність причини (причин) пропуску строку, в разі необхідності - з поданням доказів цього за загальними правилами Глави 5 ГПК України. Заявлення клопотання про поновлення строку не кореспондується з обов`язком суду автоматично поновити такий строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок з доказування покладається на особу, яка посилається на ті, чи інші обставини (ст. 74 ГПК України).

Звертаючись з клопотанням про долучення нових доказів, позивачем жодних належних, допустимих, достатніх та вірогідних доказів, в розумінні ст. ст. 76 - 79, 269 ГПК України, позивачем на підтвердження неможливості подати договір № 814062 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 26.02.2014 з додатками раніше, не надано та не доведено.

Згідно з ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Господарський процесуальний кодекс України допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак неприйнятною є ситуація, коли суд першої інстанції відмовив у позові, а заявник апеляційної скарги просить долучити до апеляційної скарги матеріали дослідження (акт), який виготовлено після вирішення справи судом першої інстанції.

Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції, однак під час розгляду справи місцевим господарським судом позивач не повідомляв суд про неможливість надання договору чи причин неможливості проведення вказаного обстеження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.09.2019 по справі № 922/393/18.

Верховний Суд вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 та від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15, від 16.12.2020 року у справі №908/1908/19.

Таким чином, колегія суддів не знайшла поважних причин для долучення до матеріалів справи відповідних доказів в розумінні ст. ст. 119, 269 ГПК України, а тому відмовляє у прийняті наданого позивачем доказу - договору № 814062 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 26.02.2014 з додатками та не враховує його під час розгляду апеляційної скарги позивача на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі № 910/15480/20.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;

- постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору;

- споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору;

- теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії;

- місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про теплопостачання» проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання.

Пунктами 4, 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено обов`язок споживача на своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Частиною 2 ст. 275 ГК України передбачено, що відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Одним із основних обов`язків споживача теплової енергії відповідно до абз. 1 та 2 ч. 3 ст. 24 Закону України "Про теплопостачання" є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії додержання вимог договору та нормативно-правових актів.

Норми абз. 20 ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" визначають споживача теплової енергії як фізичну або юридичну особу, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Так, ст. 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 цієї ж статті положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно зі ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії визначаються Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2007 №1198 (надалі - Правила).

Користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. (п. 4. Правил).

Відповідно до п. 14. Правил споживач зобов`язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.

При цьому відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13, від 18.11.2015 у справі № 6-582цс15 та від 21 серпня 2019 року у справі № 922/4239/16.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком, до якого дійшов місцевий господарський суд, що відсутність укладеного між сторонами договору на надання послуг з теплопостачання, не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку проведення розрахунку за спожиту у спірний період теплову енергію.

Пунктом 30 Правил передбачено, що теплопостачальна організація відповідно до договору має право частково або повністю припиняти постачання теплової енергії споживачеві у разі: самовільного підключення споживачів до системи теплопостачання.

За самовільне підключення системи теплоспоживання без укладення договору споживач сплачує штраф згідно із законодавством. (п. 44 Правил).

З аналізу положень Правил № 1198, зокрема, п. 44, вбачається, що термін споживач застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.

Відповідно до п. 17 та 20 Правил для обліку відпуску та споживання теплової енергії застосовуються прилади комерційного обліку, занесені до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, або ті, що пройшли державну метрологічну атестацію. Облік обсягу споживання теплової енергії і параметрів теплоносія ведеться на межі балансової належності теплових мереж теплопостачальної організації та споживача або за домовленістю сторін в іншому місці.

Згідно з пунктом 23 Правил користування тепловою енергією, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що договір про надання житлово-комунальних послуг між позивачем та відповідачем не укладався. Позивачем проведено перевірку, результати якої оформлено в акті № 16-151 про порушення споживачем Правил користування тепловою енергією та/або умов договору від 31.01.2020. В акті зазначено споживачем теплової енергії Головне управління ДФС у Київській області, договір не укладено. Перевіркою встановлено, що споживач при користуванні тепловою енергією за адресою: вул. Л.Вольгемут, 3-а порушив п.п. 4, 14, 30, 44 Правил користування тепловою енергією, самовільно без дозволу енергопостачальної організації включив центральне опалення та гарячу воду. Вузол комерційного обліку відсутній, об`єкт підключений, порушення не ліквідовано. Акт підписаний представниками позивача, в графі «з актом про порушення ознайомлений споживач або уповноважена ним особа» зазначено - «від підпису відмовились».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що згідно правил, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, він мав право нарахувати особі, яка самовільно підключилась до системи теплопостачання саме штраф. Крім того, станом на день складання акту про порушення, нерухоме майно, на якому було встановлено самовільне підключення до системи теплопостачання було передано від відповідача до його правонаступника Головного управління ДПС у Київській області. Тобто, станом на день виявлення порушення особою, відповідальною за належне користування нерухомим майном та дотримання законодавства щодо підключення до системи теплопостачання, було саме Головне управління ДПС у Київській області. Проте позивач заперечував проти залучення у якості відповідача саме Головного управління ДПС у Київській області, оскільки, вважав його не належним відповідачем.

Разом з тим, місцевий господарський суд зазначив у рішенні, що позивач має довести обсяг фактично спожитої відповідачем теплової енергії у спірний період.

Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні про те, що, наполягаючи на стягненні з відповідача суми здійсненого перерахунку та донарахування відповідачу за споживання теплової енергії за період з листопада 2018 по січень 2020 року, позивач не надав доказів того, що в період з листопада 2018 року по січень 2020 року відповідач споживав теплову енергію. З акту, доданого до матеріалів справи, вбачається самовільне підключення до системи теплопостачання станом на дату 31.01.2020 (станом на дану дату користувачем майна був правонаступник відповідача), проте акт не містить інформації про дату самовільного підключення та період самовільного споживання теплової енергії.

В обґрунтування позовних вимог, на підтвердження фактичного споживання відповідачем теплової енергії позивач надав акт № 16-151 від 31.01.2020 року, корінець наряду № 1 від 03.02.2020, акт приймання-передавання товарної продукції від 29.02.2020 року, акт звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.07.2020, рахунок-фактуру від 31.07.2020 року,облікову картку за лютий 2020 року, довідку про донарахування за теплову енергію за договором № 814062 за лютий-липень 2020 року, розрахунок коригування коштів за спожиту теплову енергію на потреби ГВП за період 01.10.2018-31.01.2020, розрахунок добору обсягів та вартості теплової енергії, спожитої без дозволу за період 01.10.2018 - 31.01.2020, розрахунок добору за спожиту теплову енергію без дозволу КП «Київтеплоенерго», вимогу № 30/вих.-814062 від 21.07.2020 щодо сплати заборгованості у сумі 179 447,70 грн.

Судом першої інстанції обґрунтовано відхилено доводи позивача, які базуються на даних доказах, оскільки не можуть бути належними та достатніми доказами на підтвердження фактичного споживання відповідачем теплової енергії.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів направлення позивачем на адресу відповідача вказаних документів.

Згідно ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні приписи містить ч. 7 ст. 193 ГК України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Згідно з ч. 1 ст. 275, ч. 6 ст. 276 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Відповідно до п. 23 Правил № 1198, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу теплової енергії відповідач не уклав та користувався тепловою енергією, позивач здійснював нарахування плати за спожиту теплову енергію за тепловим навантаженням, розрахованим відповідно до укладеного раніше позивачем договору № 814062 від 26.02.2014.

Крім того, позивачем не було подано суду належних доказів на підтвердження обсягів спожитої відповідачем теплової енергії, оскільки один лише розрахунок позивача не може бути доказом, підтверджуючим обсяг спожитої теплової енергії. Такими доказами можуть бути відповідні документи, в яких відображені показники, що використовувалися при здійсненні вказаного розрахунку.

Однак, будь-яких доказів, підтверджуючих розрахунок теплового навантаження приміщень відповідача, позивачем не надано, оскільки, при розрахунку теплового навантаження, використовуються такі показники як: кількість теплових приладів у приміщенні, середня температура навколишнього середовища та інші показники.

Згідно із поясненнями позивача, обсяг спожитої відповідачем теплової енергії та рахунком на її оплату, позивач, для визначення обсягу спожитої відповідачем теплової енергії, використовував теплове навантаження приміщень відповідача, визначених в договорі № 810062 від 26.02.2014 р.

Отже, в даному випадку, на думку колегії суддів, позивач не довів належним чином факт поставки теплової енергії відповідачу у період з 01.05.2019 по 31.01.2020 та за період з 25.10.2019 по 31.01.2020 на суму 179 447,70 грн.

Отже, суд апеляційної інстанції, врахувавши усі наявні докази у сукупності та здійснивши їх перевірку наявними матеріалам справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 179 447,70 грн.

Враховуючи вищевикладене вимоги позивача про стягнення з відповідача втрат від інфляції у розмірі 2691,72 грн, 3% річних у розмірі 2256,62 грн, пені у розмірі 12231,94 грн колегія суддів вважає правомірно відхиленими судом першої інстанції, оскільки позивач не довів прострочення з боку відповідача грошового зобов`язання.

Колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися до відповідача з позовом про стягнення спірної заборгованості за умови доведеності розрахунку суми заборгованості та доведеності виставлення відповідачу рахунків на оплату наданих послуг з постачання теплової енергії.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні повно встановлені фактичні обставини справи, належним чином досліджено наявні в матеріалах справи докази, яким надана вірна правова оцінка у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому місцевий господарський суд дійшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.

Підстав передбачених ст. 277 ГПК України для скасування або зміни оскаржуваного позивачем рішення, колегією суддів не виявлено.

Доводи апелянта не спростовують правомірних висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

А, відтак, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі № 910/15480/20 за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача у справі.

Керуючись статтями 129, 344, 269, 273, п. 2 ч. 1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про долучення до матеріалів справи в якості доказів - договору № 814062 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 26.02.2014 з додатками - відмовити.

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" - залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі № 910/15480/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Гаврилюк