ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2021 р. Справа№ 927/328/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліки України»

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2021

у справі № 927/328/21 (суддя Федоренко Ю.В.)

за позовом Комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліки України»

про стягнення 39 406,28 грн

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області (далі - КП «Прилукитепловодопостачання», позивач) звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліки України» (далі - ТОВ «Ліки України», відповідач) про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг в сумі 39 406,28 грн, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення № 4 від 01.04.2012 (далі - договір) щодо здійснення повної та своєчасної оплати за поставлену теплову енергію у період з листопада 2018 року по лютий 2019 року.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2021 у справі № 927/328/21 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з ТОВ «Ліки України» на користь КП «Прилукитепловодопостачання» 39 406,28 грн боргу та 2 270,00 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що сам факт підведення централізованого опалення мережі теплопостачання у приміщенні відповідача свідчить про надання послуг позивачем, а відповідач незалежно від споживання цієї послуги, або відмови від її споживання, зобов`язаний здійснити оплату; позивачем проведено нарахування за поставлену теплову енергію у відповідності до норм законодавства та умов укладеного між сторонами договору; позивачем доведено та підтверджено матеріалами справи факт порушення відповідачем зобов`язань з оплати теплової енергії у спірний період, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Ліки України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким провадження у справі закрити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт вказує на те, що суд не з`ясував факт здійснення у спірний період фактичного постачання теплової енергії до нежитлового приміщення аптеки відповідача; поза увагою суду залишився факт звернення ТОВ «Ліки України» до Прилуцької міської ради листом № 05/13-1057 від 18.10.2018 з проханням здійснити заходи по відключенню нежитлового приміщення аптеки від системи теплопостачання; суду надані належні докази на підтвердження факту встановлення твердопаливного котла у приміщенні відповідача; позивачем обрано неправильний спосіб судового захисту, оскільки враховуючи те, що теплова енергія до приміщення аптеки в період з 05.11.2018 по лютий 2019 року фактично не постачалася, КП «Прилукитепловодопостачання» не понесло жодних витрат або пошкодження його майна, а тому законних підстав для захисту судом його інтересів у спосіб, передбачений статтею 25 Закону України «Про теплопостачання» або статтею 20 Господарського кодексу України не вбачається; поза увагою суду залишився факт відсутності предмета позову.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Ліки України» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2021 у справі №927/328/21, постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено КП «Прилукитепловодопостачання» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано з Господарського суду Чернігівської області матеріали справи №927/328/21.

Позивач не скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.04.2012 між КП «Прилукитепловодопостачання» (у тексті договору - виконавець) та Комунальним підприємством «Ліки України» Чернігівської обласної ради аптека №190, діяльність якого у відповідності до Наказу Управління комунального майна Чернігівської обласної ради №24 від 11.02.2019 припинено шляхом його реорганізації через приєднання до орендаря цілісного майнового комплексу ТОВ «Ліки України» (у тексті договору - абонент) було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення №4 (далі - договір).

Відповідно до п.1.1 договору виконавець зобов`язується надати абоненту вчасно та відповідної якості послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води (при технічній можливості) та холодної води і водовідведення, а абонент зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором.

Умовами п.п. 1.2, 1.3 договору передбачено вартість послуг та те, що зміна вартості послуг доводиться до абонента через засоби масової інформації і розрахунки проводяться з дня оприлюднення нових тарифів, які змінюються згідно рішення виконкому Прилуцької міської ради.

Відповідно до розділу 4 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Остаточний розрахунок за отримані послуги проводиться абонентом в термін не пізніше останнього розрахункового дня місяця. Неотримання рахунку не звільняє абонента від своєчасної оплати послуг.

Згідно з п. 4.3 договору в платіжних дорученнях абонент повинен обов`язково вказати номер договору, призначення платежу. За наявності заборгованості у абонента за даним договором виконавець зараховує кошти, що надійшли від абонента, як погашення заборгованості за надані послуги в минулому періоді по даному договору, незалежно від вказаного в платіжному дорученні призначення платежу.

Облік наданих послуг здійснюється за показаннями сертифікованих приладів обліку, які знаходяться на балансі абонента та мають бути опломбовані. На підставі спільно знятих показників складається акт, який підписується обома сторонами договору. У випадку незгоди з об`ємами наданих послуг, абонент повинен представити письмові заперечення чи зауваження в триденний термін з дня складання акту, в разі відсутності таких заперечень чи зауважень об`єми, вказані в акті вважаються узгодженими між сторонами даного договору (п. 4.2 договору).

Відповідно до п. 5.2 договору за відсутності приладів обліку або виході їх з ладу, прострочення повірки, кількість наданих послуг абоненту, визначається виконавцем розрахунковим способом відповідно до законодавства.

Договір набирає чинності з моменту підписання і діє в частині надання послуг до кінця поточного року, а в частині проведення розрахунків до повного їх здійснення. Договір вважається щорічно пролонгованим на новий строк на таких же умовах, якщо за один місяць до його припинення жодна із сторін не заявить про закінчення строку його дії (п.п.11.1-11.2 договору).

Приписами п.11.4 договору передбачено, що договір може бути розірвано за згодою сторін, розірвання договору на вимогу однієї з сторін дозволяється в разі письмового попередження іншої сторони за один місяць до очікуваного розірвання.

Факт укладення зазначеного договору сторонами не оспорюється.

У додатку до договору сторони визначили, що послуги надаються за адресою: м. Прилуки, вул. Київська, 56, опалювальна площа 186,7 кв.м/Гкал, теплове навантаження 0,0182 Гкал/год.

Рішеннями виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області від 03.10.2017 №335 «Про встановлення тарифів на теплову енергію та на послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води» та від 10.12.2018 №408 «Про встановлення тарифів на теплову енергію» встановлено КП «Прилукитепловодопостачання» тарифи на теплову енергію.

Наказом КП «Прилукитепловодопостачання» №221 від 25.09.2014 «Про розрахунок теплової енергії для потреб бюджетних установ та інших споживачів (крім населення)» затверджено порядок розрахунку теплової енергії для потреб бюджетних установ та інших споживачів (крім населення).

В матеріалах справи міститься інформація про середньодобову температуру повітря за період з 17.10.2018 по 31.01.2019 (а.с. 114-120).

Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, на виконання п. 4.1 договору КП «Прилукитепловодопостачання» виставило та вручило під підпис ТОВ «Ліки України» наступні рахунки-фактури:

№ СУ-0022256 від 14.11.2018 за період 21.10.18-12.11.18 на суму 8907,61 грн, в т.ч. 6158,96 грн (без ПДВ) теплова енергія по об`єкту Аптека №190 м.Прилуки, Київська, б.56;

№ СУ-0023254 від 18.12.2018 за період 13.11.18-12.12.18 на суму 28562,07 грн, в т.ч. 12607,19 грн (без ПДВ) теплова енергія по об`єкту Аптека №190 м.Прилуки, Київська, б.56;

№ СУ-0024234 від 31.01.2019 за період 13.12.18-26.12.18 на суму 9898,51 грн, в т.ч. 5939,81 грн (без ПДВ) теплова енергія по об`єкту Аптека №190 м.Прилуки, Київська, б.56;

№ СУ-0024417 від 31.01.2019 за період 27.12.18-12.01.19 на суму 12428,14 грн, в т.ч. 7365,26 грн (без ПДВ) теплова енергія по об`єкту Аптека №190 м.Прилуки, Київська, б.56;

№ СУ-0032445 від 02.10.2019 за період 13.01.19-14.01.19 на суму 920,82 грн, в т.ч. 767,35 грн (без ПДВ) теплова енергія по об`єкту Аптека №190 м.Прилуки, Київська, б.56.

У відповідності до вказаних рахунків-фактур загальна вартість наданих послуг по об`єкту Аптека №190 м.Прилуки, вул. Київська, б.56 згідно поданого позивачем розрахунку за період з 21.10.2018 по 14.01.2019 (далі - спірний період) становить 39 406,28 грн (з ПДВ).

Листом №10/06-18 від 10.01.2019 відповідач повідомив позивача про встановлення в будівлі аптеки №190 за адресою: м.Прилуки, вул.Київська,56, твердопаливного котла та просив видати технічні умови на відключення від централізованого опалення та скласти акт на відключення. Вказаний лист отриманий позивачем 15.01.2019, про що свідчить відповідна відмітка на листі (а.с. 109).

Як вбачається з Акту №1073 від 15.01.2019 про відключення квартири (нежитлового приміщення, секції, під`їзду, будинку) від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП позивачем здійснено відключення від центрального опалення нежитлового приміщення за адресою: м. Прилуки вул. Київська, 56.

У зв`язку з неналежним виконанням умов договору щодо оплати вищенаведених рахунків-фактур позивачем направлено відповідачеві вимогу №15 від 04.03.2020 про сплату протягом 7 днів заборгованості в сумі 39 406,28 грн за надані послуги згідно договору №04 від 01.04.2012, яка отримана відповідачем 06.03.2020, що підтверджується поштовим повідомленням №533 (а.с. 20-22).

Посилаючись на те, що вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, заборгованість останнього за спожиту теплову енергію за період з листопада 2018 року по лютий 2019 року не оплачена, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору, колегія суддів зазначає, що такий за своєю правовою природою є договором надання послуг, за умовами якого, відповідно до статті 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 ЦК України визначено, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно зі ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, укладення між позивачем та відповідачем договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення № 4 від 01.04.2012 було спрямоване на отримання останнім таких послуг та одночасного обов`язку із здійснення їх оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Відповідно до п. 3 Правил користування тепловою енергією затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198 (далі - Правила), споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Пунктом 4 Правил визначено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Згідно з п. 39 Правил споживач має право вибирати теплопостачальну організацію, а також відмовитися від послуг теплопостачальної організації, про що попереджає письмово теплопостачальну організацію в строк, передбачений договором.

Відповідно до п. 40 Правил споживач теплової енергії зобов`язаний погоджувати з теплопостачальною організацією нові підключення і відключення та переобладнання системи теплоспоживання, які є причиною збільшення або зменшення обсягу споживання теплової енергії; повідомити теплопостачальну організацію про своє бажання щодо припинення споживання теплової енергії відповідно до договору

Пунктом 23 Правил визначено, що розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 (далі - Правила №630), споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Згідно з пп. 25, 26, 30 пункту 3 Правил №630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Порядок відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затверджений наказом Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2019 №169 (далі - Порядок №169), передбачає, що відключення споживачів від систем централізованого опалення фіксується у відповідному акті про відключення будівлі від зовнішніх інженерних систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання)/ постачання гарячої води.

Разом з цим, Порядок №169 був затверджений після завершення спірного періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість з відповідача.

Станом на час існування спірних правовідносин діяв Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджений наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України за № 4 від 22.11.2005 (далі - Порядок №4), на який посилається апелянт.

З урахуванням наведеного в регулюванні спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Порядку №4, оскільки положення Порядку №169 на момент виникнення цих правовідносин ще не були введені в дію.

Водночас, Порядок №4 визначав процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (далі - ЦО і ГВП) житлового будинку при відмові споживачів від послуг ЦО і ГВП.

У відповідності до п. 1.2 Порядку №4 для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг ЦО і ГВП орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГВП (далі - Комісія), призначає голову та затверджує її склад, затверджує положення про роботу комісії (склад комісії наведено в додатку 1).

У заяві про відключення від мереж ЦО і ГВП власник (власники) будинку зазначає причини відключення. До заяви додається копія протоколу загальних зборів мешканців будинку щодо створення ініціативної групи з вирішення питання відключення від мереж ЦО і ГВП та прийняття рішення про влаштування у будинку системи індивідуального або автономного опалення. Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку.

Згідно з п. 2.2.3 Порядку №4, якщо заявником є власник, наймач (орендар) окремого приміщення, Комісія має право не розглядати його заяву до прийняття рішення про відключення від мереж централізованого теплопостачання всього будинку. Про відмову у розгляді заяви Комісія повідомляє заявника у десятиденний строк.

Відповідно до п.п. 2.5-2.7 відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи.

Роботи з відключення будинку від мереж ЦО і ГВП виконуються у міжопалювальний період. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП (додаток 4) і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

При цьому, Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 № 169 було внесено зміни до Порядку відключення від 22.11.2005 № 4, які унеможливили відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють відключення лише будинку в цілому.

Заперечуючи проти факту отримання послуг з теплопостачання у спірний період, відповідач вказує на те, що у нежитловому приміщенні аптеки за адресою: м. Прилуки, вул. Київська, 56, було встановлено твердопаливний котел, що підтверджується договором підряду №04/09-ОП від 11.09.2018 та актом приймання виконаних будівельних робіт, у зв`язку з чим у відповідності до Порядку №4 відповідач звернувся до Прилуцької міської ради листом №05/13-1057 від 18.10.2018 з проханням здійснити заходи по відключенню нежитлового приміщення аптеки від системи теплопостачання, який залишився без реагування, а тому з 05.11.2018 здійснено запуск індивідуального теплопостачання.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1192цс15, постанові Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 904/8810/17.

Доказів, які б свідчили про відключення приміщення аптеки за адресою: м. Прилуки, вул. Київська, 56, від мереж центрального теплопостачання у порядку визначеному чинним законодавством відповідачем не надано.

У свою чергу, позивачем надано суду першої інстанції Акт №1073 про відключення квартири (нежитлового приміщення, секції, під`їзду, будинку) від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП, відповідно до якого відключення нежитлового приміщення відповідача за адресою: м. Прилуки, вул. Київська,56, відбулося 15.01.2019.

За вказаних обставин, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач повинен був належним чином виконувати умови укладеного договору, зокрема, щодо своєчасної щомісячної оплати за надані йому послуги до 15.01.2019, а твердження відповідача про неотримання послуг теплопостачання від позивача з 05.11.2018 у зв`язку із встановленням у приміщенні твердопаливного котла згідно договору підряду №04/09-ОП від 11.09.2018 є безпідставними.

При цьому сам факт підведення централізованого опалення мережі теплопостачання у приміщенні відповідача свідчить про виконання послуг позивачем.

Отже, як правильно встановив суд першої інстанції, позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення у спірний період на суму 39 406,28 грн (з ПДВ), а відповідач незалежно від споживання цієї послуги, або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 904/8810/17.

Крім того, місцевим господарським судом правомірно відхилені заперечення відповідача в частині формування ціни за послуги з теплопостачання, виходячи з наступного.

Пунктом 5.2 договору сторони визначили, що при відсутності приладів обліку або виході їх з ладу, прострочення повірки, кількість наданих послуг абоненту, визначається виконавцем розрахунковим способом відповідно до законодавства.

З огляду на те, що приміщення відповідача не було обладнано приладом обліку спожитої теплової енергії, що останнім не заперечується, позивач проводив нарахування відповідно до абзацу другого пункту 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених поставою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198, яким передбачено, що у споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Додатком № 2 до договору сторони визначили теплове навантаження у розмірі 0,0182 Гкал./год.

Матеріали справи містять довідки Чернігівського обласного центру з гідрометеорології, якими визначається середньодобова температура повітря.

Крім того, наказом КП «Прилукитепловодопостачання» № 221 від 25.09.2014 затверджено порядок розрахунку теплової енергії для потреб бюджетних установ та інших споживачів (крім населення).

Тарифи на надані у спірний період послуги були встановлені рішеннями виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 03.10.2017 №335 та від 10.12.2018 №408.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем проведено нарахування за поставлену теплову енергію у відповідності до норм законодавства та умов укладеного між сторонами договору.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до розділу 4 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Остаточний розрахунок за отримані послуги проводиться абонентом в термін не пізніше останнього розрахункового дня місяця. Неотримання рахунку не звільняє абонента від своєчасної оплати послуг.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, в порушення взятих на себе договірних зобов`язань, відповідач своєчасно та в повному обсязі не розрахувався за надані позивачем послуги з теплопостачання, у зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем становить 39 406,28 грн (з ПДВ).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Враховуючи викладені обставини справи та вимоги законодавства, на переконання суду апеляційної інстанції, під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем було надано належні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх міркувань та заперечень, а також не спростовано розміру заявленої до стягнення суми боргу.

Крім того, місцевим господарським судом враховано норму статті 79 ГПК України щодо вірогідності доказів, згідно з якою наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За умови наявних та досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про більшу вірогідність («баланс вірогідностей») факту здійснення теплопостачання у спірний період, аніж факту припинення теплопостачання у приміщення відповідача за адресою: м.Прилуки, вул.Київська,56.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог повністю, а саме, стягнення з ТОВ «Ліки України» на користь КП «Прилукитепловодопостачання» 39 406,28 грн боргу.

Доводи апелянта про те, що позивачем було неправильно обрано спосіб захисту, оскільки КП «Прилукитепловодопостачання» не понесло жодних витрат або пошкодження його майна, а тому законних підстав для захисту судом його інтересів у спосіб, передбачений статтею 25 Закону України «Про теплопостачання» або статтею 20 Господарського кодексу України не вбачається, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Право особи на звернення до суду передбачено, зокрема, статтею 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, нормами Господарського процесуального кодексу України.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Так, за приписами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначених норм та принципу диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і, в залежності від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

За приписами ст. 25 Закону України «Про теплопостачання», у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Так, обраним позивачем предметом спору у даній справі і способом захисту права, передбаченим ст. 16 ЦК України та ст. 25 Закону України «Про теплопостачання», є стягнення заборгованості за споживання теплової енергії, а відтак, посилання апелянта на те, що позивач не поніс жодних витрат або пошкодження його майна колегія суддів відхиляє, оскільки такі обставини підлягають доведенню, зокрема, під час стягнення збитків, а не під час стягнення заборгованості.

Також судом апеляційної інстанції не встановлено визначених ч. 1 ст. 231 ГПК України підстав для закриття провадження у даній справі у зв`язку з відсутністю між сторонами предмету спору, як про це зазначає відповідач.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2021 у справі №927/328/21 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Ліки України» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліки України» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2021 у справі № 927/328/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2021 у справі № 927/328/21 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 927/328/21 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова