ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2021 Справа №917/895/21

м. Полтава

Суддя Паламарчук В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін матеріали

позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр з охорони праці", 36000, м. Полтава, вул. Головка, буд. 4, кв. 151

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП ОІЛ СЕРВІС КОМПАНІ", 36020, м. Полтава, вул. Конституції, буд. 13

про стягнення 65 380,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

04.06.2021 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр з охорони праці" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП ОІЛ СЕРВІС КОМПАНІ" про стягнення заборгованості по Договору №49 від 11.09.2018 р. у сумі 65380,62 грн., з яких: 50694,00 грн. - основна заборгованість, 6403,98 грн. - пені за період з 02.06.2020 р. по 02.06.2021 р., 3140,95 грн. - 3% річних, 5141,69 грн. - інфляційних збитків.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.06.2021 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр з охорони праці" залишено без руху та надано позивачу строк 3 днів з дня вручення такої ухвали для усунення недоліків.

23.06.2021р. до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 25.06.2021р. позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини п`ятої статті 12 ГПК України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

Правом на подання відзиву відповідач не скористався, клопотань про надання йому часу на підготовку відзиву або інших заяв по суті справи - відповідачем заявлено не було.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України, ч.2 ст.178 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В ході розгляду даної справи господарським судом Полтавської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

Про розгляд справи сторони були повідомлені належним чином. Ухвала суду про відкриття провадження у справі отримана сторонами про що свідчить відмітка про направлення ухвали про призначення справи до розгляду за адресою, вказаною у позовній заяві та ЄДРПОУ та поштові повідомлення, які повернулися на адресу суду.

У встановлені судом строки додаткових письмових доказів, клопотань, заяв та пояснень від сторін до суду не надійшло.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висловленій у рішенні "Каракуця проти України", заявник повинен виявляти належну зацікавленість у розгляді справи.

Згідно з частиною третьою статті 252 ГПК України якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з частиною четвертою статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр з охорони праці" (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОП ОІЛ СЕРВІС КОМПАНІ" (Покупець) 11 вересня 2018 року було укладено Договір купівлі-продажу №49 (далі - Договір).

За умовами Договору, Продавець зобов`язується передати у власність Покупця товар, за цінами, які зазначені в рахунку (п.2.1 Договору). Покупець зобов`язується вчасно прийняти цей товар та сплатити за нього на умовах, зазначених цим договором (п.2.2 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору, Покупець оплачує товар за цінами, які Продавець погодив з Покупцем.

Покупець зобов`язується зробити 100% передоплату згідно рахунку-фактури Продавця протягом 3-х банківських днів з дня пред`явлення рахунку (п.3.2).

За умовами Договору, за порушення термінів оплати Покупець повинен сплатити Продавцю пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від неоплаченої суми за кожен день прострочення платежу (п.6.3).

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору передав відповідачу товар на загальну суму 101 388,00 грн., на підтвердження чого надав видаткові накладні №264 від 26.04.2019р. та №305 від 17.05.2019р.

Відповідач свої зобов`язання в частині оплати наданих послуг виконав не в повному обсязі, в зв`язку з чим у Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП ОІЛ СЕРВІС КОМПАНІ" виникла заборгованість перед Продавцем в розмірі 50 694,00 грн.

Крім того, позивач нарахував пеню в розмірі 6403,98 грн., 5141,69 грн. - інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 3140,95 грн.

Таким чином, загальна сума позовних вимог заявлена до стягнення складає 65 380,62 грн.

При винесенні рішення суд виходить з наступного:

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов`язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи правову природу укладеного між сторонами договору, кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини купівлі-продажу.

Відповідно ст. 655 Цивільного Кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно за приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач передав відповідачеві товар на суму 101 388,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №264 від 26.04.2019р. на суму 33 000,00 грн. та видатковою накладною №305 від 17.05.2018р. на суму 68 388,00 грн.

Товар був прийнятий відповідачем, що підтверджується підписом його представника на зазначених накладних, претензій щодо неналежної поставки товару з боку Покупця (відповідача) до Продавця (позивача) не надходило.

Відповідно до виписок за період 26.04.2019 по 26.04.2019 та за період з 23.04.2019 по 23.04.2019. наданих позивачем, відповідач з порушенням строків здійснив лише часткову оплату, перерахувавши за товар 50 694,00 грн.

Як зазначає позивач, станом на 02.06.2021 р. неоплаченим залишився товар на загальну суму 50 694,00грн., а саме за видатковою накладною №264 від 26.04.2019р. борг становить 16500,00 грн., за видатковою накладною №305 від 17.05.2019р. - 34194,00 грн.

Таким чином, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним Договором не оплатив вартість наданих послуг, заборгованість останнього склала 50 694,00 грн.

Заперечень стосовно заявленої до стягнення суми та підстав її виникнення відповідач не надав, тому позовні вимоги про стягнення 50 694,00 грн. основного боргу підтверджені матеріалами сплави та задовольняються судом повністю.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Сторони у договорі передбачили, що за порушення термінів оплати Покупець повинен сплатити Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої суми за кожен день простроченого платежу (відповідно до п. 6.3 Договору).

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Матеріалами справи підтверджено, що зобов`язання за видатковою накладною №264 настали - 26.04.2019р., видатковою накладною №305 - 17.05.2019р.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 02.06.2020р. по 02.06.2021р.

Отже, позивач при здійсненні розрахунку не врахував положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та нарахував пеню за невірно визначений період, коли зобов`язання мало бути виконано.

Враховуючи викладене, суд залишає позовні вимоги про стягнення пені в розмірі 6403,98 грн. - без задоволення.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Суд здійснив перевірку наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат (за допомогою інформаційної системи "Ліга. Закон Еліт") та встановив його невідповідність. Згідно здійсненого судом перерахунку інфляційні збитки становлять 5867,56 грн., а саме за видатковою накладною №264 від 26.04.20129р. - 1996,51 грн., видатковою накладною №305 від 17.05.2019р. - 3871,05 грн., що перевищує розмір інфляційних втрат заявлений позивачем до стягнення з відповідача (5 141,69 грн.).

Відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Таким чином, суд не має права вийти за межі позовних вимог та стягнути з відповідача суму пені більшу аніж заявлено позивачем у позові.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 5 141,69 грн.

Згідно здійсненого судом перерахунку 3% річних (в межах визначеного позивачем періоду по кожній накладній) загальна сума нарахувань становить 3140,95 грн. Перевірка правильності нарахувань позивача здійснена за допомогою калькулятора підрахунку штрафних санкцій інформаційної системи "Ліга. Закон".

З огляду на вищенаведене та доведення факту неналежного виконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної оплати товару, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в розмірі 5141,69 грн. та 3% річних в розмірі 3140,95 грн. є правомірними.

Згідно із п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому до стягнення з відповідача підлягає 2047,77 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 129, 232-233, 237-238, 331 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП ОІЛ СЕРВІС КОМПАНІ" (36020, м. Полтава, вул. Конституції, буд. 13, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр з охорони праці" (36000, м. Полтава, вул. Головка, буд. 4, кв. 151, ) 50694,00 грн. - сума основного боргу, 5141,69 грн. - інфляційних втрат, 3140,95 грн. - 3% річних, 2047,77 грн. - судового збору.

Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову - відмовити

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Паламарчук