ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2021 р. Справа№ 910/11322/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 (повний текст підписано 16.03.2021)

у справі №910/11322/20 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернет Проджектс Юкрейн"

про стягнення 48621, 94 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернет Проджектс Юкрейн" про стягнення заборгованості у розмірі 48621,94 грн., з яких 47835,60 грн. основного боргу, пеня на суму 629,07 грн., 3% річних у розмірі 157,27 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору надання транспортних послуг №81019 від 08.10.2019 в частині оплати наданих послуг.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 у справі №910/11322/20 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували фактичне надання послуг за договором надання транспортних послуг №81019 від 08.10.2019 позивачем, оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс" не надано суду доказів направлення на адресу відповідача засобами поштового зв`язку та/або будь-яким іншим способом (за допомогою електронної пошти, яка вказана у договорі, тощо) актів надання послуг №320 від 30.04.2020 на суму 32545,20 грн. та №437 від 31.05.2020 на суму 15290,40 грн., які підписані та скріплені печатками з боку перевізника, і які є тими первинними документами, що підтверджують факт надання відповідних послуг відповідачу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач 08.04.2021 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

- при подачі позовної заяви адвокатом (від імені та за підписом позивача), як виявилось, не були долучені Акт надання послуг №320 від 30.04.2020 року та Акт надання послуг №437 від 31.05.2020 року (отримані за допомогою програми електронного документообміну M.E.Doc), які були не тільки направлені відповідачу та доставлені йому, а один з яких був навіть підписаний відповідачем (Акт №320 від 30.04.2020 року) за допомогою електронного підпису;

- з незрозумілих для позивача причин, при подачі позовної заяви до Господарського суду м. Києва адвокатом не були залучені до матеріалів справи найважливіші докази, а саме - підписаний зі сторони Відповідача та доставлений останньому Акт надання послуг, який підтверджує неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору надання транспортних послуг №81019 від 08.10.2019 року в частині оплати наданих послуг;

- в порядку п.6 ч.2 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України позивач просить суд визнати поважними причини неподання доказів до суду першої інстанції (оскільки позивач не знав, та не міг знати, що адвокатом не будуть подані усі належні та необхідні докази), дослідити та прийняти докази, додані до апеляційної скарги, та надати їм належну правову оцінку;

- суд першої інстанції з невідомих для позивача причин та з необгрунтованих підстав, зробив надуманий висновок, що сума рахунків, виставлених відповідачу, повинна була бути погоджена сторонами (не посилаючись при цьому на жодну правову норму, яка б підтверджувала зазначене, оскільки в Договорі надання транспортних послуг №81019 від 08.10.2019 року, укладеного між сторонами, посилання на погодження суми виставлених рахунків немає);

- відповідачем не було подано відзиву на позовну заяву, заперечень, жодних доказів, які б могли спростувати чи хоча б поставити під сумнів доводи, надані позивачем, незрозуміло, з яких причин судом першої інстанції відмовлено в задоволені позовних вимог, оскільки докази, подані позивачем, є належними, допустимими та достовірними.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс" строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 у справі №910/11322/20, відкрито апеляційне провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

08.10.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс" (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтернет Проджектс Юкрейн" (клієнт) було укладено договір надання транспортних послуг №81019 (договір), відповідно до умов якого перевізник зобов`язується перевозити замовників клієнта та їх багаж згідно замовлення, а клієнт повинен сплатити за послуги перевізника. Клієнт зобов`язується щомісячно сплачувати за послуги перевізника згідно п.2.1 та 2.2 договору(п.п.1.1, 1.2).

У п.п.2.1, 2.2 договору сторонами погоджено, що вартість послуг перевізника розраховується згідно тарифів, що діють на момент перевезення, які зазначені в додатку №1 до договору (є невід`ємною його частиною) і називається оператором без ПДВ. Клієнт сплачує перевізнику за надані послуги шляхом перерахування на банківський рахунок перевізника їх вартості відповідно до виставлених йому перевізником рахунків-фактур протягом 5 днів з моменту їх виставлення.

Перевізник зобов`язується акти прийому - передачі виконаних робіт передати клієнту не пізніше 10-го числа наступного місяця, за тим у якому були надані послуги перевізником. Клієнт зобов`язується повернути перевізнику підписані акти прийому - передачі виконаних робіт протягом 15 днів з моменту їх отримання. У разі не повернення або ненаданні обґрунтованої відмови в підписанні, вони вважаються такими, які прийняті та підтверджені клієнтом (п.п.3.1, 3.2 договору).

Відповідно до п.7.1 договору даний договір вступає в силу з моменту підписання його уповноваженими представниками обох сторін і діє до 31.12.2019, але не може бути розірваний раніше повного виконання усіх обов`язків, передбачених договором, або які виникли у зв`язку з його виконанням. У випадку, якщо жодна із сторін не заявить про припинення дії договору за 30 календарних днів до терміну його закінчення, він буде вважатися продовженим ще на наступний календарний рік, і так кожного року.

Клієнт за порушення обов`язку щодо оплати вартості послуг, які надаються йому перевізником за договором, за вимогою перевізника зобов`язаний сплатити останньому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день такого прострочення (п.8.2 договору).

Належним чином підписані та скріплені печаткою факсові та відскановані копії рахунків-фактур та актів виконаних робіт, відправлених перевізником клієнту, мають силу оригіналів для здійснення оплати (п.9.6 договору).

Відповідно до додатку №1 до договору сторонами погоджено тарифи на послуги перевізника.

На підтвердження надання послуг за договором, позивачем долучено до позовної заяви акти надання послуг №320 від 30.04.2020 на суму 32545,20 грн. та №437 від 31.05.2020 на суму 15290,40 грн., які підписані та скріплені печатками з боку перевізника.

Також позивачем долучені до матеріалів справи рахунки на оплату №298 від 30.04.2020 на суму 32545,20 грн та №389 від 31.05.2020 на суму 15290,40 грн.

01.07.2020 позивачем було направлено на адресу відповідача претензію №176/06 від 22.06.2020 про оплату заборгованості за надані послуги на суму 47835,60 грн.

Спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору надання транспортних послуг №81019 від 08.10.2019 в частині оплати наданих позивачем послуг.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Виходячи із змісту укладеного між сторонами договору, він за своєю правовою природою є договором про надання послуг з елементами договору перевезення, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глав 63 та 64 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення (ч.1 ст.908 Цивільного кодексу України).

Статтею 909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

За договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення (ст.910 Цивільного кодексу України).

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.10.2019 між сторонами було укладено договір надання транспортних послуг №81019, відповідно до умов якого позивач зобов`язується перевозити замовників відповідача та їх багаж згідно замовлення, а останній повинен сплатити за послуги позивача відповідно до умов означеного правочину.

При цьому, позивач зобов`язується передати відповідачу не пізніше 10-го числа наступного місяця, за тим у якому були надані послуги, акти прийому - передачі виконаних робіт, а відповідач зобов`язується повернути позивачеві підписані акти прийому - передачі виконаних робіт протягом 15 днів з моменту їх отримання, у разі не повернення або ненаданні обґрунтованої відмови у підписанні даних актів, вони вважаються такими, які прийняті та підтверджені відповідачем.

В той же час в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували фактичне надання послуг за договором надання транспортних послуг №81019 від 08.10.2019 позивачем, оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс" не надано суду доказів направлення на адресу відповідача засобами поштового зв`язку та/або будь-яким іншим способом (за допомогою електронної пошти, яка вказана у договорі тощо) актів надання послуг №320 від 30.04.2020 на суму 32545,20 грн. та №437 від 31.05.2020 на суму 15290,40 грн., які підписані та скріплені печатками з боку перевізника, і які є тими первинними документами, що підтверджують факт надання відповідних послуг відповідачу, а отже, за висновками суду, позовні вимоги про стягнення суми основного боргу у розмірі 47835,60 грн. є передчасними.

Судом правомірно не прийнято як вірогідні докази надання позивачем послуг за договором долучені останнім до матеріалів справи прінтскріни з електронної пошти Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс", які свідчать про листування з представником відповідача з приводу оплати послуг, наданих у квітні та травні місяці, оскільки з наданої переписки не вбачається номер та дата правочину, про який йдеться, номери, дати та суми рахунків, які надіслані для оплати та погоджена між сторонами сума наданих послуг.

Виходячи з наявних у справі доказів та встановлених обставин, господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернет Проджектс Юкрейн" про стягнення 47835,60 грн. основного боргу.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача пені на суму 629,07 грн. та 3% річних у розмірі 157, 27 грн. як похідні позовні вимоги.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі

Щодо тверджень позивача, які викладені в апеляційній скарзі, що при подачі позовної заяви адвокатом (від імені та за підписом позивача), не були долучені Акт надання послуг №320 від 30.04.2020 року та Акт надання послуг №437 від 31.05.2020 року (отримані за допомогою програми електронного документообміну M.E.Doc), які були не тільки направлені відповідачу та доставлені йому, а один з яких був навіть підписаний відповідачем (Акт №320 від 30.04.2020 року) за допомогою електронного підпису, колегія суддів зазначає, що Акт №320 від 30.04.2020 року та Акт №437 від 31.05.2020 року, які були долучені позивачем до апеляційної скарги відрізняються за формою та назвою від актів, які долучені до позовної заяви, а саме: до позовної заяви долучені Акт №320 від 30.04.2020 року про надання послуг та Акт №437 від 31.05.2020 року про надання послуг, які підписані та скріплені печатками з боку перевізника, а до апеляційної скарги позивачем долучено як доказ направлення на адресу відповідача Акт здачі - приймання робіт №320 від 30.04.2020 року (отриманий за допомогою програми електронного документообміну M.E.Doc, про що відсутні в матеріалах справи належні докази підтвердження отримання відповідачем) та Акт здачі - приймання робіт №437 від 31.05.2020 року (про що відсутні в матеріалах справи належні докази підтвердження отримання відповідачем), а тому в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які підтверджували належне направлення відповідачу відповідних актів та їх отримання відповідачем, та як наслідок, виникнення обов`язку з їх оплати.

Долучені до апеляційної скарги копії актів здачі-приймання робіт (надання послуг) №320 від 30.04.2020 та №437 від 31.05.2020 не завірені в установленому порядку та не містять достовірних доказів отримання за допомогою програми електронного документообміну M.E.Doc, а тому не можуть бути прийняті як нові докази у справі, оскільки позивачем не доведено, що з вини його адвоката при поданні позовної заяви, ним не були надані вказані документи.

Судом досліджено наявні у справі докази, про що зазначено в оскаржуваному рішенні, що спростовує доводи апелянта про прийняття рішення без дослідження всіх істотних обставин, що мають значення для справи.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновком суду першої інстанції про відмову в позові, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких суд міг би прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 , серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 у справі №910/11322/20.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 у справі №910/11322/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 у справі №910/11322/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11322/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська