РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.08.2021Справа № 910/8802/21
Господарський суд міста Києва у складі: судді Васильченко Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/8802/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмейда Груп»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 17142,45 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Алмейда Груп» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - відповідач) про стягнення 17142,45 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач здійснив відправлення вагонів за залізничною накладною №50996701, втім під час слідування вагонів була виявлена нестача вантажу, про що складено комерційний акт №415103/151/216. Відтак, оскільки саме залізниця не забезпечила збереження вантажу під час його перевезення просить стягнути з відповідача вартість втраченого вантажу в розмірі 17142,45 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 позовну заяву прийнято судом до розгляду, відкрито провадження у справі №910/8802/21 та ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

14.06.2021 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні з підстав того, що за пунктом 28 Правил приймання вантажів до перевезення, вантажі, завантажені відправниками у вагони закритого типу (криті, ізотермічні, хорепи, цистерни, тощо) та контейнери приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду кузова (котла) вагона (контейнера), пломб (ЗПП), без перевірки вантажу. Будь-яких інших заходів для забезпечення схоронності вантажів у вагонах даного виду перевезення зі сторони перевізника у діючих нормативно-правових актах не передбачена. В спірних правовідносинах перевезення вантажу здійснювалось позивачем у закритих вагонах, а тому виявлена нестача вантажу сталась не з вини залізниці, а з вини невстановлених осіб, внаслідок обставин, яким залізниця не могла запобігти. Відтак, з боку перевізника відсутнє протиправне діяння і причинний зв`язок, пов`язаний із заподіяною шкодою позивачеві у вигляді нестачі вантажу, оскільки всі умови, встановлені діючими нормативно-правовими актами щодо перевезення такого вантажу були виконанні.

30.06.2021 через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача та зауважує на тому, що згідно з пунктом 111 Статуту залізниць України визначено виключний перелік випадків, коли залізниця може бути звільненою від відповідальності за недостачу вантажу і в спірних обставинах жодного випадку звільнення залізниці від відповідальності за недостачу вантажу не встановлено.

Відповідач своїм правом на подання заперечень, як то передбачено приписами статті 167 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.03.2020 на підставі заяви (акцепту) про прийняття в цілому пропозиції укладення договору (оферти) між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №99-34972142/2020-001 (в редакції, що оприлюднена 31.05.2020, та вводиться в дію 01.07.2020) (далі - договір), предметом якого є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг і проведення розрахунків за ці послуги.

Згідно п. 1.4 договору надання послуг за договором може підтверджуватись накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання/забирання вагонів та маневрову роботу, зведеними відомостями та іншими документами.

Договір є публічним, за яким перевізник бере на себе обов`язок здійснювати надання послуг, пов`язаних з організацією та здійсненням перевезення вантажів залізничним транспортом загального користування кожному, хто до нього звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх замовників, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (п. 1.5 договору).

У пункті 8.1 договору сторони домовились про використання електронного документообігу.

Пунктом 9.5 договору передбачено, що договір укладається в електронній формі. У виняткових випадках, обумовлених статусом замовника допускається укладення договору в паперовій формі.

За своєю правовою природою, договір, укладений між позивачем та відповідачем є договором перевезення, а частиною першою статті 909 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

02.10.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Алмейда Груп» (відправник) здійснило відправку вантажу (пшениця) на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДССК» в квоту Товариства з обмеженою відповідальністю «Кофко Агрі Ресорсіз Україна» (вантажоодержувач) залізничним транспортом на станцію призначення - Миколаїв-Вантажний, що підтверджується залізничною накладною №50996701.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно із ч.6 ст. 306 Господарського кодексу України, відносини, пов`язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 5 статті 307 Господарського кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до пункту 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998 (далі - Статут), Статут визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Пунктом 6 Статуту визначено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами)).

Укладення договору перевезення вантажу шляхом складання транспортної накладної передбачено, також ч. 2 ст. 307 Господарського кодексу України.

Таким чином, відповідачем взято на себе зобов`язання з перевезення вантажу на підставі складеної залізничної накладної №50996701.

На станції Миколаїв Одеської залізниці було проведено комісійну перевірку маси вантажу та за результатами зважування виявлено нестачу вантажу у вагоні №95105003, про що складено комерційний акт №415103/151/216.

Так, 07.10.2020 на станції Миколаїв Одеської залізниці був складений комерційний акт №415103/151/216, який свідчить про нестачу вантажу у вагоні №95105003, в кількості 2650 кг, про що в накладній №50996701 від 02.10.2020 була зроблена відповідна відмітка.

В комерційному акті №415103/151/216 зазначено, що на підставі раніше складного акту загальної форми №330 від 04.10.2020 була проведена перевірка маси вантажу у вагоні. Фактична маса брутто вагона склала 89300 кг, тара вагона з ПД 22100 кг. Маса вантажу нетто з ПД 69850 кг. Фактична маса вантажу нетто 67200 кг, що менше документу на 2650 кг. Зважування проводилось на 150-тн вагах МЧД Миколаїв (заводський №2823 повірка 27.07.2020). По прибуттю поїзда в даному вагоні виявлено по документу значиться сім ЗПП відправника нр Н162503, Н162504, Н162501, Н162502, Н162505, Н162507, Н162506. Фактично з права за напрямком руху поїзда на другому та третьому розвантажувальному люку на штурвалі відсутні ЗПП нр Н162505 та Н162507. Комерційну несправність усунено, навішено дві свинцеві пломби ст. Миколаїв к/з А185. На завантажувальних люках ЗПП нр Н162503, Н162504, Н162501, Н162502 на першому люці Н162506 справні, задіяні, відповідають документу. На момент огляду просипання вантажу немає, розвантажувальні люки закриті щільно, повідомлено чергового Інгульського ВП ГУНП в Миколаївські області Гапоненко С. о 21 год. 25 хв., вагон зданий під охорону ст. Миколаїв ВОХР Середенко В. Вагон прибув в технічному відношенні згідно тех/акту №100 від 04.10.2020 ст. Миколаїв Од., в комерційному відношенні згідно АЗФ№330 від 04.10.2020 ст. Миколаїв Од., зав. вантажним подвір'ям немає.

24.12.2020 позивач звернувся до відповідача з досудовою вимогою (претензією) №1795/20/12 про відшкодування вартості недостачі вантажу у вагоні №95105003, слідування якого здійснювалося за залізничною накладною №50996701.

Відповідач листом від 16.01.2021 досудову вимогу позивача не прийняв до розгляду з підстав того, що останнім не надані належні докази вартості відвантаженої продукції.

Відтак, позивач просить стягнути з відповідача збитки, які були завдані йому у зв`язку із незбереженням вантажу при перевезенні у сумі 17142,45 грн, виходячи з вартості 1 тонни вантажу у вагоні №95105003 відповідно до листа Товариства з обмеженою відповідальністю «Кофко Агрі Ресорсіз Україна» №6003/02 від 23.12.2020 в розмірі 7450,00 грн за 1 тону пшениці.

При цьому, позов заявлено вантажовідправником у відповідності до вимог ст. 133 Статуту залізниць України, оскільки після видачі вантажу вантажоодержувачу останній передав право пред`явлення претензій та позову до залізниці вантажовідправнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Алмейда Груп» на підставі переуступного підпису.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

За змістом статті 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно з ч.2 ст.924 Цивільного кодексу України та ст. 314 Господарського кодексу України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

За приписами ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення (ч. 2 ст. 308 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про залізничний транспорт» визначено, що підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з правилами іншому підприємству (ч. 1 п. 110 Статуту залізниць України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 п. 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається, зокрема, для засвідчення обставин невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

Як вбачається з матеріалів справи, на станції Миколаїв Одеської залізниці, залізницею було проведено комісійну перевірку маси вантажу, під час якої виявлено, що маса вантажу у вагоні №95105003 не відповідає фактичній масі, вказаній у накладній, про що перевізником складено відповідний комерційний акт. Отже, залізниця не виконала взятих на себе обов`язків щодо збереження вантажу під час перевезення, який був прийнятий нею до перевезення без будь-яких зауважень.

Частиною 1 ст.623 ЦК України встановлено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з частиною 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

За незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин (ч. 2 ст. 23 Закону України «Про залізничний транспорт» та п. 113 Статуту).

Частиною 3 статті 314 Господарського кодексу України передбачено, що за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, у разі втрати або нестачі вантажу перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі (п. 114 Статуту залізниць України).

Абзацом 1 пунктом 115 Статуту залізниць України встановлено, що вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Частиною 2 статті 623 ЦК України передбачено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Позивач здійснив розрахунок розміру збитків на підставі листа Товариства з обмеженою відповідальністю «Кофко Агрі Ресорсіз Україна» №6003/02 від 23.12.2020, що підписаний генеральним директором та головним бухгалтером, тобто з дотриманням вимог абзацу 1 статті 115 Статуту залізниць України.

Згідно вказаного листа вартість 1 тонни пшениці відповідно до залізничної накладної №50996701 від 02.10.2020 склала 7450,00 грн.

При цьому, заперечення відповідача, викладені у листі-відповіді від 16.01.2021 на досудову вимогу позивача про те, що останнім не було доведено наявність понесених збитків, оскільки не надано належних документів на підтвердження ціни спірного вантажу, є безпідставними, оскільки положення пункту 115 Статуту залізниць України не визначають вичерпного переліку документів, які можуть підтверджувати вартість вантажу. За висновками суду, лист, який складений саме власником товару (Товариство з обмеженою відповідальністю «Кофко Агрі Ресорсіз Україна»), є належним та допустимим доказом, що підтверджує вартість відправленого вантажу, так як Товариство з обмеженою відповідальністю «Алмейда Груп» є лише експедитором та здійснює організацію перевезень залізничним транспортом на території України і не має права виставляти рахунки від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Кофко Агрі Ресорсіз Україна».

Отже, позивачем надані належні та допустимі докази вартості втраченого вантажу, як то передбачено вимогами абзацу 1 статті 115 Статуту залізниць України.

В той же час, відповідно до ч. 2 п. 114 Статуту недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Згідно п. 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року №644, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить: 2% маси, зазначеної в перевізних документах: вантажі рідкі або здані до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані; руда марганцева і хромова; кварцити у подрібненому стані (фракції 0-6 мм); мідний купорос; хімічна сировина навалом; солі; фрукти свіжі; овочі свіжі; шкіра оброблена і мокросолона; тютюн; м`ясо свіже; 1,5% маси, зазначеної в перевізних документах: вугілля деревне; будівельні матеріали; кварцити в кусках; жири; риба солона; мінеральні добрива; 1% маси, зазначеної в перевізних документах: мінеральне паливо; кокс; руда залізна; вовна немита; мило; м`ясо морожене; птиця бита всяка; копченості м`ясні всякі; 0,5% маси всіх інших вантажів.

Норми недостачі або надлишку маси вантажів розраховуються: від маси брутто - для вантажів, які перевозяться в тарі й упаковці; від маси нетто - для вантажів, які перевозяться без тари й упаковки.

Як встановлено в комерційному акті №415103/151/216 від 07.10.2020 маса вантажу в вагоні №95105003 становить нетто 69850 кг.

Таким чином, відповідно до п. 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року №644, норма природної втрати вантажу у вагоні №95105003 складає 0,5%, що дорівнює 349,25 кг.

Відтак, враховуючи, що норма природної втрати становить 349,25 кг, а не 349 кг, як визначив позивач, належний розмір вартості втраченого вантажу становить 17140,59 грн (2650 кг - 349,25 кг = 2300,75 кг (2,30075 т); 2,30075т * 7450,00 грн = 17140,59 грн), у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню частково в сумі 17140,59 грн, в іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Статтями 130, 133 Статуту залізниць України передбачено, що одержувач вантажу має право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу за умови пред`явлення накладної, комерційного акту і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу. Передача іншим організаціям або громадянам права на пред`явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноваженій особі, яка виступає від їх імені.

Передача права на пред`явлення претензій і позовів засвідчується переуступним підписом на документі (накладній, вантажній, багажній квитанції), а для уповноваженої особи - довіреністю, оформленою згідно із законодавством.

Так, пунктом 2 Правил заявлення та розгляду претензій (статті 130 - 137 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України №334 від 28.05.2002, встановлено, що згідно з статтею 133 Статуту передача права на пред`явлення претензій та позовів відправником одержувачу або одержувачем відправнику, а також відправником або одержувачем вищій організації засвідчується переуступним написом на відповідному документі (накладній, квитанції про приймання вантажу до перевезення, багажній квитанції) такого змісту: «Право на пред`явлення претензії та позову передано (найменування організації)». Переуступний напис засвідчується підписами керівника і головного (старшого) бухгалтера та печаткою підприємства.

На підставі положень статті 133 Статуту залізниць України вантажоодержувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДССК» передало право пред`явлення позову за недостачу вантажу, відправленого за залізничною накладною наявною в матеріалах справи, вантажовідправнику - ТОВ «Алмейда Груп», що підтверджується належним чином оформленим та засвідченим переуступним підписом вантажоодержувача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Факт нестачі за спірним перевезенням підтверджений комерційним актом, який є належним і допустимим доказом у відповідності до вимог статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України.

В той час як залізниця, всупереч викладеним вище нормам процесуального законодавства, враховуючи обставини, які встановлені самим відповідачем у комерційному акті, не спростувала подані позивачем докази на підтвердження завдання збитків у зв`язку з частковою втратою вантажу, що сталася з вини перевізника. Як і не надала жодних доказів на підтвердження того, що недостача прийнятого залізницею до перевезення вантажу без зауважень виникла з незалежних від неї причин. Отже, залізниця повинна відшкодувати збитки, завдані незбереженням вантажу під час його перевезення.

При цьому, суд вважає помилковими твердження відповідача про те, що оскільки перевезення вантажу здійснювалось у вагонах закритого типу, жодних заходів щодо забезпечення схоронності вантажів у таких вагонах під час їх слідування зі сторони перевізника у діючих нормативно-правових актах не передбачена.

Так, відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення (ч. 2 ст. 308 Господарського кодексу України).

Частина 1 статті 12 Закону України «Про залізничний транспорт» визначає, що підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з правилами іншому підприємству (ч. 1 п. 110 Статуту залізниць України).

При цьому, ані Статутом залізниць України, ані жодним іншим нормативно-правовим актом, яке регулює залізничні перевезення, не встановлено диференціації відповідальності залізниці в залежності від типу вагона в якому здійснювалось перевезення і відповідачем такої норми права у відзиві на позовну заяву не наведено.

Згідно з пунктом 1 Правил перевезення вантажів у вагонах відкритого типу, затверджених наказом Міністерства транспорту України №542 від 20.08.2001, у вагонах відкритого типу (на платформах, у напіввагонах і ін.) допускається перевезення вантажів, зазначених у додатку.

Зернові вантажі, зокрема пшениця, яка перевозилась за залізничною накладною №50996701, не віднесено до додатку зазначених Правил, а отже перевезення у вагонах відкритого типу не допускається.

За пунктом 111 Статуту залізниць України, залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли: а) вантаж надійшов у непошкодженому вагоні (контейнері) з непошкодженими пломбами відправника чи без пломб, коли таке перевезення дозволено Правилами, а також якщо вантаж прибув у непошкодженому відкритому рухомому складі, завантаженому засобами відправника, якщо немає ознак втрати, псування або пошкодження вантажу під час перевезення; б) недостача, псування або пошкодження сталися внаслідок дії природних причин, пов`язаних з перевезенням вантажу на відкритому рухомому складі; в) вантаж перевозився у супроводі провідника відправника чи одержувача; г) недостача вантажу не перевищує норм природної втрати і граничного розходження визначення маси; д) зіпсований швидкопсувний вантаж, виявлений у вагоні, прибув без порушення встановленого режиму перевезень (охолодження, опалення, вентиляція), і термін перебування вантажу в дорозі не перевищив граничного терміну перевезень, встановленого Правилами; е) втрата, псування або пошкодження вантажу відбулися внаслідок: 1) таких недоліків тари, упаковки, які неможливо було виявити під час приймання вантажу до перевезення; 2) завантаження вантажу відправником у непідготовлений, неочищений або несправний вагон (контейнер), який перед тим був вивантажений цим же відправником (здвоєна операція); 3) здачі вантажу до перевезення без зазначення в накладній особливих його властивостей, що потребують особливих умов або запобіжних засобів для забезпечення його збереження під час перевезення; 4) стихійного лиха та інших обставин, які залізниця не могла передбачити і усунення яких від неї не залежало.

При цьому, пунктом 4 Правил приймання вантажів до перевезення, затвердженних наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000, відправник зобов`язаний підготувати вантаж до навантаження відповідно до вимог, які забезпечували б збереження його на всьому шляху перевезення та екологічну безпеку і захист навколишнього природного середовища згідно з законодавством.

За приписами абзацу 1, 3, 4 пункту 28 зазначених Правил договір про перевезення вантажу вважається укладеним з моменту проставлення календарного штемпеля станції відправлення в оформленій паперовій накладній або з моменту накладення електронного цифрового підпису працівником залізниці в електронній накладній. Вантажі, завантажені відправниками у вагони закритого типу (криті, ізотермічні, хопери, цистерни тощо) та контейнери, приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду кузова (котла) вагона (контейнера), пломб (ЗПП), без перевірки вантажу.

Відповідно до статті 24 Статуту залізниць України залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення.

Узагальнюючи вищевикладене слід відмітити, що залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення. Вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній. Залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній, відповідно до ст. 24 Статуту залізниць України.

В даному випадку, як встановлено судом, перевезення вантажу у вагоні №95105003 здійснювалось за залізничною накладною №50996701, в якій у графі «відомість вагонів» вказано про його пломбування, а саме ЗПП нр Н162505, Н162501, Н162506, Н162507, Н162502, Н162503 та Н162504, а під час перевірки встановлено відсутність двох запірно-пломбувальних пристроїв.

Вказане свідчить про вжиття вантажовідправником всіх необхідних заходів задля забезпечення збереження вантажу на всьому шляху перевезення (нанесення 7 ЗПП на вагон), як це передбачено вимогами Статуту залізниць України та Правилами перевезень вантажів. В свою чергу відповідач прийняв переданий вантаж до перевезення у спірному вагоні без будь-яких зауважень до їх технічного чи комерційного стану, зокрема щодо невідповідності пломбування.

Однак, навіть, не зважаючи на те, що відправлення вантажовідправником вантажу було здійснено у закритому вагоні з використанням запірно-пломбувальних пристроїв, вантажоперевізник не забезпечив збереження вантажу. Жодних доказів того, що залізниця є звільненою від цивільної відповідальності за втрату вантажу у спірному вагоні в силу приписів пункту 111 Статуту залізниць України відповідачем не надано, як і не надано доказів того, що вантажовідправником невірно зазначено масу вантажу в залізничній накладній.

Не доведено відповідачем суду належними та допустимими доказами, що втрата вантажу у вагоні №95105003 під час його перевезення залізницею сталась не з вини відповідача. При цьому заперечення відповідача, що нестача вантажу сталась не з вини залізниці, а з вини невстановлених осіб, судом відхиляються, оскільки, за відсутності встановлених правоохоронними органами відповідних обставин у межах кримінального провадження, не можуть вважатися такими, що підтверджують здійснення крадіжки вантажу третіми особами, при цьому жодних доказів звернення відповідача до правоохоронних органів матеріали справи не містять.

Приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини втрати вантажу та враховуючи, що відповідачем не спростовано факту наявності в діях перевізника вини за незбереження прийнятого до перевезення вантажу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення суми збитків, які виникли у зв`язку з незбереженням вантажу при перевезенні, підлягають задоволенню частково, враховуючи невірно визначену норму природної втрати вантажу позивачем.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 167, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмейда Груп» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 17142,45 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмейда Груп» (01042, м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, буд. 20; ідентифікаційний код 34972142) вартість втраченого вантажу у розмірі 17140 (сімнадцять тисяч сто сорок) грн 59 коп. та судовий збір у розмірі 2269 (дві тисячі двісті шістдесят дев`ять) грн 75 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.08.2021.

Суддя Т.В. Васильченко