ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

26.08.2021р. Справа № 917/2726/14

Суддя Господарського суду Полтавської області Ореховська О.О., при секретарі судового засідання Бойченко Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні

скаргу Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)" від 05.07.2021р. № 15/19-3178-21 (вх. № 28 від 05.07.2021р.) на рішення державного виконавця по справі № 917/2726/14

за позовом Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, Полтавська область, 36022 в особі Полтавської філії міських електромереж Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", вул. М. Бірюзова, 47А, м. Полтава, 36000

до Полтавської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Полтавській області, вул. Старокотелевська, 6, м. Полтава, 36015

про стягнення 167 299,29 грн.,

ВСТАНОВИВ:

05.07.2021р. до господарського суду Полтавської області надійшла скарга Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)" від 05.07.2021р. № 15/19-3178-21 (вх. № 28 від 05.07.2021р.) на рішення державного виконавця, відповідно до якої скаржник просить суд:

1) визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника ВП № 47498801, винесену 25.05.2016р. заступником начальника Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Кінаш Д.І., якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)";

2) зобов"язати Полтавський районний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) вчинити дії щодо зняття арешту з майна Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)", накладеної ВП № 47498801, винесену 25.05.2016р.

Згідно ухвали господарського суду Полтавської області від 07.07.2021р. задоволено клопотання Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)" про поновлення строку на оскарження дій державного виконавця від 05.07.2021 р. вих. № 1519-3177-2; прийнято скаргу до розгляду; призначено розгляд скарги на 15.07.2021р.; зобов`язано Полтавський районний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у строк до 12.07.2021р. подати суду належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 47498801, а також надати суду письмові пояснення (заперечення) на скаргу боржника.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду скарги шляхом направлення на їх адреси ухвали господарського суду Полтавської області від 07.07.2021р.

Полтавський районний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) вимоги ухвали суду від 07.07.2021р. не виконав, витребувані документи суду не надав.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів повідомлення скаржника про дату, час і місце розгляду скарги, ухвалою суду від 15.07.2020р. розгляд скарги відкладено на 26.08.2021р.

Копія ухвали суду від 15.07.2021р. направлена всім учасникам провадження та отримана ними, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с. 45, 47, 48, 49 т.3).

16.07.2021р. від Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) надійшов відзив на скаргу (вх. № 7867 від 16.07.2021р.), відповідно до якого орган державної виконавчої служби вважає її необґрунтованою та просить суд у її задоволенні відмовити, посилаючись зокрема на те, що ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", якою визначено перелік підстав для зняття виконавцем арешту з майна (коштів) або його частини, не передбачено зняття арешту з підстав, зазначених у скарзі. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Учасники провадження у судове засідання 26.08.2021р. не з`явились, їх явка в судове засідання обв"язковою не визнавалась.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 342 Господарського процесуального кодексу України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Розглянувши матеріали справи та скарги, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив наступне.

Державна установа "Полтавська виправна колонія (№64)" є юридичною особою (ідентифікаційний код 08731826), основний вид діяльності: діяльність у сфері юстиції та правосуддя (код КВЕД 84.23), що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань (а.с.10 т.3).

Згідно з пунктами 1, 12 Положення про державну установу "Полтавська виправна колонія (№64)", що затверджене наказом Міністерства юстиції України від 20.03.2021р. №1117/5, Полтавська виправна колонія (№64) є державною установою, яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України і є правонаступником Полтавської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області (№ 64). Майно виправної колонії перебуває у державній власності, використовується нею на правах оперативного управління виключно для забезпечення виконання її завдань та не може бути об`єктом застави (а.с.12-16 т. 3).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 17.03.2015р. у справі № 917/2726/14 (суддя Іваницький О.Т.) позов Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" задоволено частково; зменшено розмір пені на суму 3530,77 грн.; присуджено до стягнення з Полтавської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України у Полтавській області (№64) () на користь Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" в особі Полтавської філії міських електромереж Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (код ЄДРПОУ, 37709834) заборгованості за використану активну електричну енергію 119 905,55 грн. основного боргу за період з 24.09.2013р. по 08.12.2014р., пеню за несвоєчасну оплату за активну електричну енергію - 6 000,00 грн. за період з 30.11.2013р. по 29.112014р., інфляційні нарахування 33 999,54 грн. за період з 31.05.2013р. по 29.11.2014р., 3% річних 5 816,95 грн. за період з 31.08.2013р. 29.11.2014р. та витрат по сплаті судового збору в сумі 3 318,42 грн. В іншій частині - у позові відмовлено (а.с. 179-184 т.2).

Зазначене рішення господарського суду Полтавської області від 17.03.2015р.у справі № 917/2726/14 учасниками справи не оскаржено та набрало законної сили.

06.04.2015р. господарським судом Полтавської області на виконання рішення суду у справі № 917/2726/14 було видано відповідний наказ (а.с. 185 т. 2), який стягувачем - Публічним акціонерним товариством "Полтаваобленерго" пред`явлено для примусового виконання до органу державної виконавчої служби (постанова про відкриття виконавчого провадження від 18.05.2015р. ВП № 47498801).

25.05.2016р. державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № 47498801 з примусового виконання наказу господарського суду Полтавської області від 06.04.2015р. №917/2726/14 , відповідно до якої було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику лише в межах суми боргу (а.с. 17 т.3).

Скаржник зазначає, що відповідно до постанови державного виконавця від 18.06.2016р. виконавче провадження № 47498801 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 50876660.

На підставі постанови державного виконавця від 04.12.2018р. проведено зміну назви боржника у виконавчому провадженні на Державну установу "Полтавська виправна колонія (№64)".

27.02.2019р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Полтавської області від 06.04.2015р. №917/2726/14на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження". За змістом зазначеної постанови підставою для закінчення виконавчого провадження стало повідомлення стягувача про погашення суми боргу згідно виконавчого документа у повному обсязі. Виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій виведені в окреме виконавче провадження (а.с. 197-200т. 2).

Як вбачається з матеріалів скарги, скаржником направлено на адресу Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), на виконанні якого перебувало виконавче провадженні № 47498801, клопотання від 09.06.2021р. за № 15/19-2787-21 про знаття арешту з майна боржника (а.с. 19-21 т. 3).

Листом від 18.06.2021р. за вих. № 17699 Полтавський районний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) повідомив про відсутність правових підстав для зняття арешту з майна, оскільки існує непогашена заборгованість згідно інших виконавчих листів (а.с. 22-24 т.3).

З метою належного розгляду скарги суд здійснив пошук інформації щодо стану зведеного виконавчого провадження № 50876660, про наявність якого повідомив скаржник, в Єдиному державного реєстру виконавчих проваджень та встановив, що за даними відповідного реєстру до складу зведеного виконавчого провадження № 50876660 входило 6 виконавчих проваджень про стягнення з Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)" () заборгованості на підставі виконавчих документів, виданих судом господарської юрисдикції, у томі числі і виконавче провадження № 47498801 з примусового виконання наказу господарського суду Полтавської області від 06.04.2015р. №917/2726/14. Згідно даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень на даний час залишається відкритим виконавче провадження № 48899734, решта виконавчих проваджень завершено (а.с. 51 т. 3).

Скаржник - Державна установа "Полтавська виправна колонія (№64)" вважає дії державного виконавця щодо винесення постанови про накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно боржника у виконавчому провадженні № 47498801 неправомірними, посилаючись зокрема на те, що звернення стягнення на майно органів і установ виконання покарань, їх підприємств, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я не допускається, а майно виправної колонії перебуває в державній власності, використовується нею виключно для забезпечення виконання її завдань. На думку скаржника, спірна постанова прийнята без урахування вимог ч. 5 ст. 26 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", а тому є протиправною і підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (у редакції чинній на момент винесення спірної постанови) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частинами 1, 2 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою, зокрема такі виконавчі документи:

- виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті;

- ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

- судові накази.

Згідно приписів п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом;.

Пунктами 5, 6 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено право державного виконавця у процесі здійснення виконавчого провадження:

- накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

- накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Частинами 1 та 5 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Відповідно до ч. 6 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до частин 1-4 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

- винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах;

- винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї;

- винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

- проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Частиною 1 ст. 6 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 №2713-IV визначено, що державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Частинами 1, 3 ст. 26 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" передбачено, що майно Державної кримінально-виконавчої служби України перебуває в державній власності та використовується виключно для забезпечення виконання її завдань. Майно органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, належить їм на правах оперативного управління або повного господарського відання і не може бути об`єктом застави.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" звернення стягнення на майно органів і установ виконання покарань, їх підприємств, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я не допускається.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець має право вживати заходи примусового виконання рішення, що визначені ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження", у тому числі й шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно боржника. Водночас, ст. 52 цього Закону визначено право державного виконавця звернути стягнення на будь-яке майно боржника, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Судом встановлено, що Державна установа "Полтавська виправна колонія (№64)" є державною установою, яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України та є правонаступником Полтавської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби в Полтавській області (№64). Виправна колонія є установою закритого типу та відповідно до діючого законодавства здійснює правозастосовні та правоохоронні функції. Майно виправної колонії перебуває у державній власності, використовується нею на правах оперативного управління виключно для забезпечення виконання її завдань та не може бути об`єктом застави (а.с.12-16 т.3).

Матеріали справи свідчать, що 25.05.2016р. державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № 47498801 з примусового виконання наказу господарського суду Полтавської області від 06.04.2015р. №917/2726/14 , якою було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)" у межах суми боргу (а.с. 17 т. 1).

Аналіз спірної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.05.2016р. свідчить про те, що державним виконавцем накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно виправної колонії без конкретизації виду майна, на яке накладено арешт.

Суд бере до уваги приписи ч. 5 ст. 26 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", якою передбачено, що звернення стягнення на майно органів і установ виконання покарань, їх підприємств, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я не допускається.

Враховуючи приписи ч. 5 ст. 26 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", яка містить пряму заборону на звернення стягнення на майно установ виконання покарань, якою є Державна установа "Полтавська виправна колонія (№64)", беручи до уваги те, що майно позивача перебуває у державній власності, використовується ним на правах оперативного управління виключно для забезпечення виконання її завдань, тому суд дійшов висновку, що спірна постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.05.2016р. ВП № 47498801 не ґрунтується на вимогах Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України".

Доказів протилежного орган державної виконавчої служби суду не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що постанова заступника начальника Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Кінаш Д.І. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.05.2016р. у межах виконавчого провадження №47498801 є протиправною та підлягає скасуванню.

Стосовно вимоги про зобов`язання Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) вчинити дії щодо зняття арешту з майна Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)", накладеного спірною постановою від 25.05.2016р. ВП № 47498801 суд зазначає наступне.

При винесенні даної ухвали суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015р. по справі №21-1465а15, яка полягає у тому, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України, №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути ефективним в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі Аксой проти Туреччини (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі Джорджевич проти Хорватії (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі Ван Остервійк проти Бельгії (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

У рішенні від 31.07.2003р. у справі Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Салах Шейх проти Нідерландів, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно з ч. 4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016р. № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 цього Закону у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про протиправність спірної постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження від 25.05.2016р. ВП № 47498801, тому суд, з метою ефективного захисту порушеного скаржника, вважає за необхідне зобов`язати Полтавський районний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) вчинити дії щодо зняття арешту з майна Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)", накладеного постановою заступника начальника Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Кінаш Д.І. про арешт майна боржника та заборони на його відчуження від 25.05.2016р. в межах виконавчого провадження № 47498801.

Згідно абзацу 1 пункту 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов`язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Щодо правомірності звернення скаржника зі скаргою суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця підчас виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Частиною 1 ст. 340 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

В силу приписів норм ч.ч.1,2 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження", рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

При цьому, судом прийнято до уваги, що оскільки чинним законодавством не врегульовано порядку судового оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, у такому випадку слід застосовувати ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14.03.2018р. у справі № 660/612/16-ц, від 12.09.2018р. у справі № 906/530/17, від 15.05.2019р. у справі № 924/1389/13.

З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на вимоги поданої скарги, а також те, що до складу зведеного виконавчого провадження № 50876660, до якого було приєднано виконавче провадження № 47498801, входили виконавчі провадження про стягнення з Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)" () заборгованості на підставі виконавчих документів, виданих судом господарської юрисдикції, ця скарга підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)" від 05.07.2021р. № 15/19-3178-21 (вх. № 28 від 05.07.2021р.) до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на рішення державного виконавця по справі № 917/2726/14 - задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Кінаш Д.І. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.05.2016р., винесену в межах виконавчого провадження № 47498801.

3. Зобов"язати Полтавський районний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) вчинити дії щодо зняття арешту з майна Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)" (ідентифікаційний код 08731826), накладеного постановою заступника начальника Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Кінаш Д.І. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.05.2016р. в межах виконавчого провадження № 47498801.

Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 10 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалу підписано 02.09.2021 р.

Суддя О.О. Ореховська