ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2021 р. Справа№ 910/6651/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

при секретарі судового засідання Позюбан А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2021

у справі № 910/6651/20 (суддя Приходько І.В.)

за позовом ОСОБА_1

до 1) Подільської районної в місті Києві державної адміністрації

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Престехсинтез"

3) Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації"

4) Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос Андрія Євгеновича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Фізична особа-підприємець Михальченко Віктор Михайлович

про визнання недійсними договору та реєстраційного посвідчення,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів: 1) Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Престехсинтез", 3) Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації", 4) Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос Андрій Євгенович про визнання недійсними договору купівлі - продажу №5538 від 27.12.2006 та реєстраційного посвідчення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір купівлі-продажу від 27 грудня 2006 року № 5538 підлягає визнанню недійсними згідно приписів ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України з огляду на недотримання при його укладенні вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. ст. 170, 369, 382 ЦК України та інших законів України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2021 в справі № 910/6651/20 у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд встановивши відсутність порушеного права позивача, яка не є стороною оспорюваного правочину, керуючись ст. ст. 203, 215 ЦК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2021 в справі № 910/6651/20 та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи. Так, апелянт стверджує, що поза увагою з`ясування місцевого суду залишились обставини того, що приватизацію нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Андріївський узвіз, 30 було здійснено неуповноваженим на те суб`єктом; викуп приміщень загального користування, що не підлягали приватизації, суперечить положенням ст. ст. 369, 383 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»; відсутність плану приватизації, що суперечить вимогам ст. ст. 11, 14 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»; порушення встановленого ч. 6 ст. 22 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» строку передачі об`єкта. За доводами апелянта судом першої інстанції не було з`ясовано власний інтерес позивача, який полягає в тому, що недійсність оспорюваного правочину забезпечить подальшу можливість реалізації порушених прав шляхом участі в публічному аукціоні та придбання об`єкта приватизації; незастосування до позивача засобів відповідальності за неналежне виконання похідного від недійсного договору правочину з оренди цього приміщення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2021, апеляційну скаргу у справі № 910/6651/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Мартюк А.І., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2021, після усунення недоліків апеляційної скарги, поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2021 в справі № 910/6651/20; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2021; розгляд справи призначено на 24.06.2021; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання.

В межах встановлених судом процесуальних строків від відповідача-1 надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона просить рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2021 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апелянта, відповідач-1 зазначає, що оскаржуване рішення прийнято на підставі повного, всебічного та об`єктивного з`ясування усіх обставин справи з вірним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Так, відповідач-1 вказує на те, що судом першої інстанції вірно встановлено відсутність порушеного права позивача, оскільки останній не мав жодних правових зав`язків з нерухомим майном станом на момент укладення спірного правочину. За доводами відповідача-1 апелянт не є стороною правочину, а також не є зацікавленою стороною, права якої були порушені на час вчинення правочину - станом на 2006 рік.

Також в межах встановлених судом процесуальних строків від третьої особи надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2021 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апелянта, третя особа зазначає, що оскаржуване рішення повністю вмотивоване та прийнято на підставі ґрунтовного аналізу доказів, поданих учасниками справи до матеріалів справи. За доводами третьої особи, оскільки апелянт не є стороною спірного правочину, то він повинен довести наявність порушеного права цим правочином. Натомість, як зазначає третя особа, позивачем не доведено наявності підстав для задоволення позову у зв`язку з порушенням його охоронюваних законом інтересів та прав. Посилання щодо можливої участі в конкурсі є надуманими та не підтверджуються жодними доказами.

26.06.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому сторона зазначає, що в позовній заяві та апеляційній скарзі наголошено на численних порушеннях вимог закону в процесі приватизації нежилих приміщень, що зумовило незаконну його реалізацію відповідачу-2 без застосування публічної процедури аукціону (конкурсу). У зв`язку з цим, позивач наполягає, що її як громадянина України і члена територіальної громади м. Києва сторонами спірного договору було незаконно позбавлено можливості участі у такому аукціоні і викупу даного об`єкта.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2021 розгляд справи відкладено на 16.08.2021.

Від відповідача-2 надійшла заява про розгляд справи без участі його представника. Крім того стороною повідомлено, що позивач не міг приватизувати нежитлове приміщення, оскільки він не був ані орендарем, ані інвестором. Право на приватизацію приміщення виникло б виключно за умови інвестування коштів в здійснення капітального ремонту.

В судове засідання 16.08.2021 представники відповідача-2, 3, 4 не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно п. 3 ч. 6, ч. 7 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення, зокрема, є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення. Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи те, що явка представників сторін та третьої особи обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників, зважаючи на подане відповідачем-2 клопотання, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідачів-2, 3, 4, які належним чином повідомлені про судовий розгляд справи в апеляційному порядку.

Позивач в судовому засіданні 16.08.2021 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представники відповідача-1 та третьої особи в судовому засіданні 16.08.2021 заперечили проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзивах та просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

27 грудня 2006 року між Відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва (продавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Престехсинтез» (покупець за договором) укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого продавець продав, а покупець купив нежилі приміщення з № 1 по № 5 (групи приміщень № 25) літ. А загальною площею 60,80 кв. м., які знаходяться за адресою: Андріївський узвіз, 30, а покупець зобов`язувався прийняти дані приміщення, сплатити ціну відповідно до умов, що вказані в цьому договорі, та провести державну реєстрацію цього договору.

Вказаний договір посвідчено Юр-Капіносом Андрієм Євгеновичем, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі за № 5538, а також проведено його реєстрацію у Подільській районній в м. Києві раді (реєстраційний номер 644).

Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомого майна видано реєстраційне посвідчення на право власності на дані приміщення ТОВ НВП «Престехсинтез».

19 лютого 2007 року було укладено, а приватним нотаріусом Київського міського Нотаріального округу Бочкарьовою Н.М. посвідчено та зареєстровано за номером 426 договір купівлі-продажу нежилих приміщень з № 1 по № 5 (групи щриміщень № 25) літ. А загальною площею 60,80 кв.м., розташованих за адресою: Андріївський узвіз, 30. Продавцем за цим договором виступав відповідач-2, а Покупцем - Михальченко Віктор Михайлович .

22 лютого 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації на об`єкти нерухомого майна видано Михальченку Віктору Михайловичу реєстраційне посвідчення № 027375 на право власності на придбане ним майно, про що записано в реєстрову книгу № 36-П-19 за реєстровим номером 3604-П.

В подальшому, 01 березня 2013 року між фізичною особою-підприємцем Михальченком В.М. (орендодавець за договором) та фізичною особою-підприємцем Веспер Л.Л. (орендар за договором) укладено договір оренди нежилих приміщень № 1, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду нежиле приміщення загальною площею 60,80 кв. м. за адресою: Андріївський узвіз, 30 для використання під магазин-кафе.

Позивач наполягає на тому, що договір купівлі-продажу від 27.12.2006 року № 5538, а також вчинені на його підставі подальші правочини підлягають визнанню недійсними, оскільки було порушено порядок приватизації, що стало підставою для пред`явлення позову у цій справі.

Предметом розгляду у даній справі є вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.12.2006 року № 5538 на підставі приписів ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Як уже зазначалося, позивач, вважаючи порушеними свої права, звернувся з позовом у цій справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу, стороною якого він не є.

Водночас, як підставно зауважено місцевим господарським судом, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і, в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Під порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Так, обґрунтовуючи порушення своїх прав оспорюваним правочином, позивач посилається на те, що укладення оспорюваного договору купівлі-продажу нерухомого майна з порушенням процедури його укладення, а саме не було призначено публічного аукціону, що зумовило порушення його прав на участь в його проведенні та придбанні об`єкта приватизації.

Однак наведені доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки задоволення позову у цій справі не відновить порушеного, як зазначає апелянт, права. Участь в процедурі закупівлі не надає учаснику беззаперечного права на придбання такого майна, адже аукціон - це спеціально організований і періодично діючий ринок продажу товарів, майна з публічного торгу покупцеві, який запропонував найвищу ціну. Отже визнання недійсним договору купівлі-продажу не зумовить набуття позивачем права власності на відповідний об`єкт нерухомості за результатами участі у відповідних публічних торгах.

Водночас, згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16; від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18; від 24.12.2019 у справі № 902/377/19.

Вирішуючи спір по суті, господарський суд має встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, для захисту якого звернувся позивач, тобто, встановити чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії) від зобов`язаних осіб. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

Таким чином, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен враховувати критерії "ефективності" таких засобів захисту та вимоги ч. ч. 2-5 ст. 13 ЦК України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Натомість, суд, вирішуючи спір по суті повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Отже, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Дорани проти Ірландії" зазначено, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Тобто, ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Саме ефективність способу захисту є основоположним принципом, який має враховуватись судом при ухваленні рішення.

При цьому, судова колегія констатує, що обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі №922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

За сукупністю вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту порушеного права на придбання об`єкта приватизації, місцевим господарським судом цілком правомірно було залишено без задоволення пред`явлений у даній справі позов про визнання недійсним договору.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність прийняття судом оскаржуваного рішення у даній справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо прийняття оскаржуваного рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2021 у справі № 910/6651/20 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2021 підлягає залишенню без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (позивача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2021 у справі №910/6651/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2021 у справі №910/6651/20 залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на ОСОБА_1 .

4. Справу №910/6651/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст. ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк

Повний текст постанови складено та підписано 30.08.2021 у зв`язку з перебуванням судді Зубець Л.П. у відпустці