ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року м. ОдесаСправа № 915/1403/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання Земляк А.В.,

за участю представників:

від Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області участі не брали,

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" Щербань Д.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС"

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.03.2021, прийняте суддею Ковалем С.М., м. Миколаїв, повний текст складено 30.03.2021,

у справі №915/1403/20

за позовом: Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС"

про стягнення 295 000 грн

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 р. Ольшанська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС", в якому просила стягнути з відповідача неустойку за невиконання умов договору підряду №150 від 05.11.2018 у розмірі 295000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором підряду №150 від 05.11.2018.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 23.11.2020 відкрито провадження у справі №915/1403/20.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 30.03.2021 у справі №915/1403/20 (суддя Коваль С.М.) позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" на користь Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області 50000 грн неустойки та витрати на оплату судового збору у розмірі 4425 грн; в решті позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване доведеністю факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе за договором підряду №150 від 05.11.2018 зобов`язань щодо строків виконання будівельних робіт, що зумовило правомірність заявлення вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" неустойки, при цьому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення вказаної неустойки до 50000 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.03.2021 у справі №915/1403/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник посилається на помилковість висновків місцевого господарського суду щодо порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" умов договору підряду №150 від 05.11.2018 та, відповідно, на відсутність правових підстав для покладення на нього відповідальності у вигляді неустойки, оскільки відповідач належним чином виконав свої обов`язки за договором у повному обсязі, при цьому сторони вели переговори про зміну ціни договору ще до закінчення терміну виконання робіт та підписали додаткову угоду №5, якою визначили остаточну ціну договору, тим самим фактично припинили обов`язки підрядника виконувати роботи за договором.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. від 24.05.2021 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, а в подальшому ухвалою суду від 18.06.2021 вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.03.2021 у справі №915/1403/20 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній з урахуванням обставин справи для здійснення її своєчасного апеляційного перегляду відповідно до завдань господарського судочинства згідно зі статтею 2 Господарського процесуального кодексу України, та призначено дану справу до розгляду на 11.08.2021 об 11:30.

З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні 11.08.2021 шляхом постановлення протокольної ухвали було оголошено перерву до 11:00 год 25.08.2021.

У судовому засіданні 25.08.2021, проведеному в режимі відеоконференції, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" апеляційну скаргу підтримав, представник Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи.

Ольшанська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалася, відзив на апеляційну скаргу не надала, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 05.11.2018 між Ольшанською селищною радою Миколаївського району Миколаївської області ("Замовник") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" ("Генпідрядник") укладено договір підряду в капітальному будівництві №150 (далі договір №150 від 05.11.2018), згідно з пунктом 1.1 якого Замовник доручає, а Генпідрядник забезпечує відповідно до змісту тендерної пропозиції Генпідрядника за результатами аукціону, проектної документації та умов даного договору виконання будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних, інших видів робіт, пов`язаних з реконструкцією об`єкта будівництва "Реконструкція спортивного комплексу, розташованого за адресою: Миколаївська область, Миколаївський район, смт. Ольшанське".

За умовами пункту 1.6 договору №150 від 05.11.2018 склад та обсяги робіт, що доручаються до виконання Генпідряднику, визначені проектною документацією, яка надається Замовником. Склад та обсяги робіт можуть бути змінені в процесу будівництва у разі внесення змін до проектної документації. Замовник може внести зміни до проектної документації за умови, що вони не призведуть до підвищення договірної ціни.

В силу пунктів 1.7, 1.8 договору №150 від 05.11.2018 строк виконання роботи 20.12.2019. Генпідрядник повинен розпочати виконання роботи протягом 7 (семи) робочих днів з дня виконання Замовником зобов`язань щодо передачі дозвільної документації та проектної документації, а також будівельного майданчика і повинен завершити виконання роботи до 20.12.2019.

Відповідно до пунктів 1.9, 1.10 договору №150 від 05.11.2018 етапи роботи визначаються Календарним графіком виконання робіт, який є невід`ємною частиною даного договору (додаток №1). Генпідрядник за письмовим погодженням із Замовником може достроково завершити виконання роботи і здати її Замовнику.

У пунктах 1.11, 1.12 договору №150 від 05.11.2018 сторони узгодили, що строки виконання роботи можуть продовжуватись із внесенням відповідних змін до даного договору у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат Замовника, внесення Замовником змін до проектної документації, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної у даному договорі. Замовник може у разі необхідності прийняти рішення про уповільнення, припинення або прискорення виконання роботи та ініціювати перед Генпідрядником внесення у встановленому порядку змін у даний договір.

Пунктами 2.1, 2.2, 2.5 договору №150 від 05.11.2018 передбачено, що договірна ціна роботи за даним договором є твердою і складає 5900000 грн, у тому числі ПДВ 983333,33 грн. Договірна ціна на весь об`єм роботи додається до даного договору (додаток №2) і є його невід`ємною частиною. Договірна ціна за даним договором не підлягає збільшенню та може бути зменшена з урахуванням вимог частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі".

Приймання-передача виконаної (закінченої) роботи на об`єкті будівництва здійснюється відповідно до нормативних актів, які регламентують прийняття закінчених об`єктів в експлуатацію (пункт 13.1 договору №150 від 05.11.2018).

Згідно з підпунктом 14.4.1 пункту 14.4 договору №150 від 05.11.2018 Генпідрядник зобов`язаний забезпечити виконання роботи у строки, встановлені цим договором.

У підпункті 15.3.1 пункту 15.3 договору №150 від 05.11.2018 визначено, що за порушення строків закінчення виконання роботи (здачі закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію) Генпідрядник сплачує Замовнику неустойку в розмірі 5 (п`яти) відсотків від договірної ціни роботи та пеню у розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) відсотка від договірної ціни за кожен день прострочення.

За умовами пунктів 17.2, 17.3 договору №150 від 05.11.2018 даний договір набуває чинності з моменту його укладення і діє до 20.12.2019, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за даним договором. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії даного договору.

Додатковою угодою №1 від 13.11.2018 до договору №150 від 05.11.2018 сторони внесли зміни до пункту 11.5 вказаного договору та додатку №3 до нього; інші умови договору залишено без змін.

28.12.2019 між сторонами укладено додаткову угоду №5 до договору №150 від 05.11.2018, якою внесено зміни до пункту 2.1 останнього, а саме: узгоджено зменшення договірної ціни роботи на 3757763,64 грн, у зв`язку з чим загальна сума договору №150 від 05.11.2018 складає 2142236,36 грн; інші умови даного договору залишились незмінними. Відповідно до додаткової угоди №5 від 28.12.2019 вказана угода є невід`ємною частиною договору №150 від 05.11.2018.

На виконання договору №150 від 05.11.2018 сторонами було підписано без зауважень та скріплено печатками низку актів приймання виконаних будівельних робіт (за формою №КБ-2в) на загальну суму 2009406,13 грн (зокрема, акт №1 від 26.12.2018 за грудень 2018 року на суму 49794,84 грн, акт №2 від 26.12.2018 за грудень 2018 року на суму 42975,84 грн, акт №3 від 26.12.2018 за грудень 2018 року на суму 522254,58 грн, акт №4 від 26.12.2018 за грудень 2018 року на суму 164497,26 грн, акт №5 від 26.12.2018 за грудень 2018 року на суму 62873,83 грн, акт №6 від 26.12.2018 за грудень 2018 року на суму 247125,41 грн, акт №7 від 26.12.2018 за грудень 2018 року на суму 28837,67 грн, акт №1 від 23.09.2019 за серпень 2019 року на суму 700348,76 грн, акт №2 від 23.09.2019 за серпень 2019 року на суму 93872,74 грн, акт №2 від 12.12.2019 за грудень 2019 року на суму 96825,20 грн).

Ольшанська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області звернулася до відповідача з листом №19-04.07 від 09.01.2020, в якому просила передати позивачу, як Замовнику будівництва по об`єкту: "Реконструкція спортивного комплексу в смт. Ольшанське", всю виконавчу документацію станом на 01.01.2020 для можливості переукладання договору на закінчення будівельних робіт.

За результатами опрацювання вказаного звернення Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" у скерованому позивачу листі №4 від 17.02.2020 зазначило про відсутність виконавчої документації у володінні відповідача.

В адресованій відповідачу претензії №714-04.07 від 27.01.2020 Ольшанська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області, посилаючись на порушення строків виконання робіт за договором №150 від 05.11.2018, вимагала протягом одного місяця з дня отримання претензії сплатити позивачу неустойку у розмірі 295000 грн, що становить 5% від договірної ціни.

У відповідь на вказану претензію Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" листом №3 від 17.02.2020 повідомило позивача про відсутність підстав для сплати штрафних санкцій у зв`язку з тим, що сторонами у добровільному порядку було погоджено зменшення ціни договору №150 від 05.11.2018 до вартості фактично виконаних будівельних робіт по об`єкту, що зумовлює неможливість посилання на прострочення Підрядника.

Колегія суддів також вбачає, що позивачем до місцевого господарського суду було подано копії укладеного між сторонами договору підряду в капітальному будівництві №70 від 19.08.2019, додаткової угоди №1 від 28.12.2019 до нього, підписаних на виконання вказаного договору актів приймання виконаних будівельних робіт (зокрема, акту №1 від 12.12.2019 за грудень 2019 року на суму 132830,23 грн та акту №3 від 06.11.2019 за жовтень 2019 року на суму 213592,43 грн), а також адресованої відповідачу претензії Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області №72-04.07 від 27.01.2020 щодо сплати неустойки за договором №70 від 19.08.2019, між тим, з огляду на те, що вищенаведені документи стосуються виключно договірних відносин сторін за договором підряду в капітальному будівництві №70 від 19.08.2019, які не є спірними у даній справі, вказані матеріали у розумінні статті 76 Господарського процесуального кодексу України не є належними доказами у цій справі, а тому апеляційним господарським судом останні при вирішення спору до уваги не приймаються.

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 295000 грн неустойки, нарахованої внаслідок неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" прийнятих на себе за договором №150 від 05.11.2018 зобов`язань щодо строків виконання будівельних робіт.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на доведеність факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе за договором №150 від 05.11.2018 зобов`язань щодо строків виконання будівельних робіт, а відтак на правомірність заявлення вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" неустойки, при цьому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення вказаної неустойки до 50000 грн.

Колегія суддів частково погоджується з вищенаведеним висновком Господарського суду Одеської області з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою укладений між сторонами договір №150 від 05.11.2018 є договором будівельного підряду.

Згідно зі статтею 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 877 Цивільного кодексу України унормовано, що підрядник зобов`язаний здійснювати будівництво та пов`язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт. Підрядник зобов`язаний виконати усі роботи, визначені у проектній документації та в кошторисі (проектно-кошторисній документації), якщо інше не встановлено договором будівельного підряду.

В силу положень частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Статтею 846 Цивільного кодексу України унормовано, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

У пунктах 1.7, 1.8 договору №150 від 05.11.2018 сторони узгодили, що строк виконання роботи 20.12.2019. Генпідрядник повинен розпочати виконання роботи протягом 7 (семи) робочих днів з дня виконання Замовником зобов`язань щодо передачі дозвільної документації та проектної документації, а також будівельного майданчика і повинен завершити виконання роботи до 20.12.2019.

Пунктами 17.2, 17.3 договору №150 від 05.11.2018 визначено, що даний договір набуває чинності з моменту його укладення і діє до 20.12.2019, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за даним договором. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії даного договору.

Отже, відповідно до узгоджених сторонами умов договору №150 від 05.11.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" прийняло на себе зобов`язання у повному обсязі виконати роботи за вказаним договором в строк до 20.12.2019.

Колегія суддів зауважує на тому, що жодні докази на підтвердження внесення сторонами змін до договору №150 від 05.11.2018 в частині зміни строку виконання робіт, зокрема, продовження вказаного строку, або припинення даного договору, у тому числі внаслідок його розірвання, в строк до закінчення виконання робіт (до 20.12.2019) у матеріалах справи відсутні та сторонами до суду першої інстанції не подано.

Відповідно до частини першої статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Оскільки зміст зобов`язання становлять права і обов`язки його учасників, припинення зобов`язання є припиненням зазначених прав та обов`язків. При припиненні зобов`язання останнє перестає існувати, і його учасників більше не пов`язують ті права і обов`язки, які раніше складали його зміст.

Таким чином припинення зобов`язання означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право й кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Під виконанням зобов`язань слід розуміти здійснення кредитором і боржником дій щодо реалізації прав та обовґязків, що випливають із зобовґязання. Сутність належного виконання відображена у статті 526 Цивільного кодексу України та за своїм характером це поняття включає належних кредитора і боржника, належні час, предмет, місце і спосіб виконання. Виконання зобов`язання є "ідеальною" підставою його припинення. Власне кажучи, зобов`язання для того і встановлюються (як договором, так і законом), щоб бути згодом виконаними. При цьому закон встановлює, що припинення зобов`язання спричиняє не будь-яке, а лише належне його виконання.

Приймання-передача виконаної (закінченої) роботи на об`єкті будівництва здійснюється відповідно до нормативних актів, які регламентують прийняття закінчених об`єктів в експлуатацію (пункт 13.1 договору №150 від 05.11.2018).

У підпункті 15.3.1 пункту 15.3 договору №150 від 05.11.2018 визначено, що за порушення строків закінчення виконання роботи (здачі закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію) Генпідрядник сплачує Замовнику неустойку в розмірі 5 (п`яти) відсотків від договірної ціни роботи та пеню у розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) відсотка від договірної ціни за кожен день прострочення.

Системний аналіз вищенаведених умов договору №150 від 05.11.2018 свідчить про те, що належне виконання відповідачем прийнятих на себе на підставі зазначеного договору зобов`язань передбачає своєчасну (в строк до 20.12.2019) здачу закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта за договором №150 від 05.11.2018. Вказаний факт також не заперечувався представником апелянта у судовому засіданні, яке відбулося в апеляційному господарському суді 25.08.2021.

Південно-західним апеляційним господарським судом критично оцінюються доводи скаржника про те, що шляхом підписання додаткової угоди №5 від 28.12.2019 сторони фактично припинили обов`язки підрядника виконувати роботи за договором №150 від 05.11.2018, адже вказана додаткова угода не містить будь-яких посилань на припинення відносин за цим договором, натомість остання передбачає виключно зменшення договірної ціни з 5900000 грн до 2142236,36 грн, до того ж без зменшення обсягів робіт, які Генпідрядник зобов`язався виконати.

За таких обставин, апеляційний господарський суд зазначає, що невиконання зобов`язання правильно кваліфіковане судом першої інстанції як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.

За умовами частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В силу частин першої, другої та четвертої статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Як зазначалося вище, в силу підпункту 15.3.1 пункту 15.3 договору №150 від 05.11.2018 за порушення строків закінчення виконання роботи (здачі закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію) Генпідрядник сплачує Замовнику, зокрема, неустойку в розмірі 5% від договірної ціни роботи.

Відповідно до частин другої, третьої, п`ятої статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї зі сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Частиною другою статті 189 Господарського кодексу України передбачено, що ціна є істотною умовою господарського договору.

За умовами частини першої статті 843 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (частини перша, друга статті 632 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що, підписавши без зауважень та скріпивши печатками додаткову угоду №5 від 28.12.2019, сторони в належній формі дійшли згоди щодо зміни ціни роботи за договором №150 від 05.11.2018 шляхом її зменшення до 2142236,36 грн, у зв`язку з чим неустойку за вказаним договором необхідно сплачувати виходячи саме з вказаної договірної ціни, що безпідставно залишилось поза увагою місцевого господарського суду. При цьому сам по собі факт підписання вищезазначеної додаткової угоди після спливу строку, встановленого договором №150 від 05.11.2018 для завершення виконання Генпідрядником підрядних робіт, жодним чином не змінює порядку нарахування неустойки, який перебуває в безпосередній залежності від договірної ціни роботи, яка відповідно до власного волевиявлення обох сторін встановлена у сумі 2142236,36 грн.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" на користь Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області неустойки у розмірі 107111,82 грн (2142236,36 грн х 5% = 107111,82 грн).

Колегія суддів також вбачає, що, встановивши за результатами розгляду даного спору обґрунтованість заявлених позивачем вимог, суд першої інстанції, пославшись на необхідність врахування інтересів обох сторін, засад справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності, а також нетривале порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань, зменшив розмір неустойки до 50000 грн.

Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказані норми не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України на підставі належних і допустимих доказів те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту.

Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 05.08.2019 у справі №910/10848/18.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України, щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав, тому зменшення розміру неустойки за відсутності у матеріалах справи будь-яких доказів, які були б подані відповідачем на підтвердження необхідності зменшення штрафних санкцій, фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 26.05.2020 у справі №918/289/19.

Таким чином, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи жодного доказу на підтвердження наявності правових підстав зменшення штрафних санкцій, враховуючи безпідставність посилань місцевого господарського суду на нетривалість порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань (об`єкт не введений в експлуатацію, виконання підрядних робіт не закінчено), колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності зменшення нарахованої Товариству з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" на підставі договору №150 від 05.11.2018 неустойки у розмірі 107111,82 грн.

При цьому апеляційний господарський суд також враховує, що скаржник в апеляційній скарзі просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.03.2021 у справі №915/1403/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, між тим колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду при апеляційному перегляді вказаного рішення суду першої інстанції не встановлено правових підстав для скасування оскаржуваного рішення, натомість останнє підлягає зміні в частині розміру задоволених позовних вимог та в частині розподілу судових витрат, у зв`язку з чим вказана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.03.2021 у справі №915/1403/20 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає зміні в частині розміру задоволених позовних вимог та в частині розподілу судових витрат.

В силу статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у той час як витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, беручи до уваги відмову у її задоволенні, покладаються на апелянта Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС".

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" відмовити.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.03.2021 у справі №915/1403/20 змінити в частині розміру задоволених позовних вимог та в частині розподілу судових витрат, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

"Позовні вимоги Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" на користь Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області 107111,82 грн неустойки та 1606,68 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

У задоволенні решти позовних вимог Ольшанської селищної ради Миколаївської району Миколаївської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС" відмовити".

Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "ВЕСТБУД ПЛЮС".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 30.08.2021.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя Л.В. Поліщук