РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.08.2021Справа № 910/8931/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) господарську справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «В Агро»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВС-Трейд»

про стягнення 468 168,13 грн

без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «В Агро» (далі - ТОВ «В Агро», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВС-Трейд» (далі - ТОВ «ДВС-Трейд», відповідач) про стягнення 468 168,13 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на неналежне виконання відповідачем його обов`язку своєчасно та в повному обсязі оплатити товар, поставлений позивачем на виконання умов договору купівлі-продажу № 21 від 06.03.2020, укладеного між сторонами.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 468 168,13 грн, з яких: 314 512,00 грн - основний боргу, 118 341,54 грн - пеня, 27 858,24 грн - інфляційні втрати, 7 456,35 грн - відсотки за користування грошовими коштами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2021, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі № 910/8931/21 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено сторонам строк для надання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Згідно з положеннями ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом встановлено факт належного повідомлення сторін про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Так, ухвала суду від 23.06.2021 була отримана представником позивача 05.07.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 015

Вищевказана ухвала суду від 23.06.2021 була також направлена відповідачу за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань, проте була повернута підприємством поштового зв`язку оскільки адресат відсутній за вказаною адресою.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

17.08.2021 відповідач подав до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та перехід з спрощеного до загального позовного провадження, у задоволенні якого було відмовлено ухвалою суду від 20.08.2021.

19.08.2021 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що оплата по спірному рахунку № 196 від 18.08.2020 була проведена ним у повному обсязі платежами, здійсненими 17.11.2020, 27.11.2020, 03.12.2020, 24.12.2020 та 21.01.2021. Крім того, відповідач вказав на необґрунтованість наданого позивачем розрахунку штрафних санкцій та матеріальних втрат та його невідповідність вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим навів власний розрахунок інфляційної складової боргу, 3% річних та пені. Також відповідач заперечував проти покладення на нього понесених позивачем витрат на правову допомогу, оскільки вважав, що спір виник з вини позивача, при цьому позивач подав до суду недостовірні відомості (відсутність предмету спору). З урахуванням викладеного, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважав за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

06.03.2020 між ТОВ «В Агро» (продавець) та ТОВ «ДВС-Трейд» (покупець) уклали договір купівлі-продажу № 21 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору продавець передає, а покупець приймає пшеницю згідно ДСТУ 3768:2019 (далі - товар).

Згідно з п. 2.1 договору одиниця виміру товару - тонна.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що ціна за одиницю товару, кількість та вартість товару кожної партії по даному договору визначається сторонами згідно з видатковими накладними на кожну окрему партію товару.

Покупець оплачує вартість партії товару на умовах встановлених даним договором шляхом перерахування 100% вартості партії товару, що відвантажується, на розрахунковий рахунок продавця протягом одного банківського дня після отримання покупцем рахунку (п. 2.5 договору).

Відповідно до п. 3.2 договору датою отримання товару покупцем є дата підписання сторонами видаткової накладної та передачі документів на товар, вказаних у п. 3.3 договору.

Згідно з п. 3.3 договору під час передачі товару продавець зобов`язаний передати покупцю оригінали рахунку-фактури, видаткову та податкову накладні на товар, а покупець зобов`язаний прийняти товар та підписати всі необхідні документи, що підтверджують передачу товару.

У п. 4.1 договору сторони погодили, що договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31.12.2020, але в будь-якому разі до повного виконання зобов`язань сторонами.

Матеріали справи свідчать, що позивач, на виконання укладеного сторонами договору поставив відповідачу, а відповідач прийняв товар загальністю вартістю 319 842,00 грн, що підтверджується видатковими накладними № 196 від 18.08.2020 на суму 163 676,00 грн та № 197 від 20.08.2020 на суму 156 166,00 грн, підписаними представниками обох сторін та засвідченими їх печатками.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач послався на неналежне виконання відповідачем обов`язку своєчасно та в повному обсязі оплатити товар, поставлений позивачем за вищевказаними видатковими накладними № 196 від 18.08.2020 та № 197 від 20.08.2020, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість за такий товар в розмірі 314 512,00 грн.

У свою чергу, відповідач, заперечуючи проти правомірності заявлених позовних вимог, вказував на повну оплату ним рахунку № 196 від 18.08.2020 та необґрунтований розрахунок заявлених до стягнення штрафних санкцій та матеріальних втрат.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, оцінюючи правомірність вимог позивача та обґрунтованість заперечень відповідача, суд керувався таким.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Положеннями ч. 1 ст. 262 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 263 Господарського кодексу України господарсько-торговельною є діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання у сфері товарного обігу, спрямована на реалізацію продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання, а також допоміжна діяльність, яка забезпечує їх реалізацію шляхом надання відповідних послуг. Господарсько-торговельна діяльність опосередковується, зокрема, господарськими договорами купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що згідно з призначеннями платежів, що вказані у долучених до матеріалів справи банківських виписках та платіжних дорученнях, позивач сплатив на користь позивача:

1) в оплату товару, поставленого за видатковою накладною № 196 від 18.08.2020 (рахунок № 196 від 18.08.2020) - грошові кошти в загальному розмірі 163 676,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями:

- № 746 від 17.11.2020 на суму 40 000,00 грн;

- № 744 від 17.11.2020 на суму 33 676,00 грн;

- № 758 від 27.11.2020 на суму 30 000,00 грн;

- № 768 від 03.12.2020 на суму 15 000,00 грн;

- № 788 від 24.12.2020 на суму 30 000,00 грн;

- № 14 від 21.01.2021 на суму 15 000,00 грн;

2) в оплату товару, поставленого за видатковою накладною № 197 від 20.08.2020 (рахунок № 197 від 20.08.2020) - грошові кошти в загальному розмірі 156 166,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями:

- № 33 від 04.02.2021 на суму 126 000,00 грн;

- № 29 від 04.02.2021 на суму 30 166,00 грн.

При цьому суд вказує, що за приписами п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Так, згідно з п. 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління НБУ № 22 від 21.01.2004 (далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Відповідно до п. 1.8 Інструкції платники та стягувачі оформлюють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією.

Платіжне доручення оформлюється платником за формою, наведеною в додатку 3 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків (п. 3.1 Інструкції).

Пунктом 3.7 Інструкції встановлено, що реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

З системного правового аналізу наведених норм вбачається, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, особі, що здійснює відповідний платіж. У даній справі таке право визначення призначення платежу належало контрагенту позивача - ТОВ «ДВС-Трейд» (аналогічна правова позиція наведена у постанові КАС ВС від 19.06.2018 у справі № 809/34/17).

З урахуванням викладеного, суд вказує, що матеріали справи свідчать про повну оплату відповідачем товару, поставленого позивачем за спірними видатковими накладними № 196 від 18.08.2020 та № 197 від 20.08.2020, а позивач не вправі самостійно змінювати призначення здійснених відповідачем платежів за платіжними дорученнями № 746 від 17.11.2020, № 744 від 17.11.2020, № 758 від 27.11.2020, № 768 від 03.12.2020, № 788 від 24.12.2020, № 14 від 21.01.2021, № 33 від 04.02.2021, № 29 від 04.02.2021, та зараховувати грошові кошти за вказаними платіжними дорученнями в оплату заборгованості за іншими видатковими накладними.

При цьому суд не бере до уваги підписаний сторонами акт звірки взаємних розрахунків сторін за період з 01.01.2020 по 28.05.2021, яким засвідчена наявність у відповідача заборгованості перед позивачем за договором № 21 від 06.03.2020 в розмірі 314 512,00 грн, з огляду на те, що вказаний документ не підтверджує наявність у відповідача заборгованості перед позивачем саме за видатковими накладними № 196 від 18.08.2020 та № 197 від 20.08.2020 до вказаного договору, а інші матеріали справи свідчать про її відсутність.

За таких обставин підстави для стягнення з відповідача заборгованості за видатковими накладними № 196 від 18.08.2020 та № 197 від 20.08.2020 до договору № 21 від 06.03.2020 в розмірі 314 512,00 грн відсутні, а вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу у вказаному розмірі задоволенню не підлягає.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 118 341,54 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що за умовами п. 2.5 договору покупець оплачує вартість партії товару на умовах встановлених даним договором шляхом перерахування 100% вартості партії товару, що відвантажується, на розрахунковий рахунок продавця протягом одного банківського дня після отримання покупцем рахунку.

У свою чергу, згідно з п. 3.3 договору рахунок-фактура передається покупцю під час передачі товару.

У поданому ним позові позивач вказав, що передав позивачу рахунки на оплату № 196 від 18.08.2020 та № 197 від 20.08.2020 одночасно з товаром. Відповідач вказані обставини не заперечував, доказів протилежного не надав.

З урахуванням викладеного, строк оплати товару, поставленого позивачем за:

- видатковою накладною № 196 від 18.08.2020 настав 19.08.2020, а порушення виконання відповідачем такого грошового зобов`язання почалось з 20.08.2020;

- видатковою накладною № 197 від 20.08.2020 настав 21.08.2020, а порушення виконання відповідачем такого грошового зобов`язання почалось з 22.08.2020.

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що відповідач товар, поставлений позивачем, оплатив з порушенням встановленого умовами договору строку, відтак допустив порушення зобов`язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пунктом 6.3 договору передбачено, що у випадку порушення строків оплати поставленого товару, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі 0,2% від суми заборгованості за кожний день прострочення.

За приписами ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Однак, статтею 3 зазначеного Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, у судовому порядку за порушення грошового зобов`язання може бути стягнута пеня лише в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Здійснивши власний розрахунок пені для видаткової накладної № 196 від 18.08.2020 за період з 20.08.2020 по 20.01.2021 та для видаткової накладної № 197 від 20.08.2020 за період з 22.08.2020 по 03.02.2021, суд встановив, що її розмір становить 14 141,34 грн, тобто є меншим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Отже, вимога про стягнення з відповідача пені заявлена позивачем правомірно, проте підлягає задоволенню в розмірі, визначеному судом, а саме в розмірі 14 141,34 грн.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 7 456,35 грн та інфляційні втрати в розмірі 27 858,24 грн.

З розрахунку позивача, наведеного ним у позові, вбачається що вищевказані відсотки за користування грошовими коштами розраховані позивачем як 3% річних.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних для видаткової накладної № 196 від 18.08.2020 за період з 20.08.2020 по 20.01.2021 та для видаткової накладної № 197 від 20.08.2020 за період з 22.08.2020 по 03.02.2021, суд встановив, що їх розмір становить 3 535,33 грн, тобто є меншим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Отже, вимога про стягнення з відповідача 3% річних заявлена позивачем правомірно, проте підлягає задоволенню в розмірі, визначеному судом, а саме в розмірі 3 535,33 грн.

Здійснивши власний розрахунок інфляційної складової боргу для видаткової накладної № 196 від 18.08.2020 за період з 20.08.2020 по 20.01.2021 та для видаткової накладної № 197 від 20.08.2020 за період з 22.08.2020 по 03.02.2021, суд встановив, що її розмір становить 13 185,63 грн, тобто є меншим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Отже, вимога про стягнення з відповідача інфляційної складової боргу заявлена позивачем правомірно, проте підлягає задоволенню в розмірі, визначеному судом, а саме в розмірі 13 185,63 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 14 141,34 грн, 3% річних в розмірі 3 535,33 грн та інфляційної складової боргу в розмірі 13 185,63 грн. У стягненні основного богу в розмірі 314 512,00 грн судом відмовлено.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на обидві сторони пропорційно розмір задоволених позовних вимог.

Щодо розподілу понесених позивачем судових витрат на правову допомогу в розмірі 13 000,00 грн суд вказує таке.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких у тому числі відносяться й витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

У порушення наведених приписів ст.ст. 126, 129 Господарського процесуального кодексу України позивач (його представник) не надали суду ані детального опису робіт виконаних адвокатом позивача (наданих ним послуг), ані акту виконаних робіт, ані рахунку тощо, у зв`язку з чим суд вказує, що вирішення питання про розподіл понесених позивачем витрат на правову допомогу буде розглянутий судом після надання відповідних документів, в порядку передбаченому приписами ч. 8 ст. 129, ст. 244 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВС-Трейд» (04111, м. Київ, вул. Ружинська, будинок 18/59, квартира 52, код 37995763) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «В Агро» (02121, м. Київ, вул. Колекторна, будинок 3-А, офіс 201, код 41635617) пеню в розмірі 14 141,34 грн (чотирнадцять тисяч сто сорок одна грн 34 коп.), 3% річних в розмірі 3 535,33 грн (три тисячі п`ятсот тридцять п`ять грн 33 коп.), інфляційну складову боргу в розмірі 13 185,63 грн (тринадцять тисяч сто вісімдесят п`ять грн 63 коп.), витрати по сплаті судового збору в розмірі 462,93 грн (чотириста шістдесят дві грн 93 коп.).

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 27.08.2021.

Суддя О.Г. Удалова