РІШЕННЯ

18 серпня 2021 року м. ТернопільСправа № 921/343/21

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В.

при секретарі судового засідання Качунь І.Є.

розглянув справу

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Комунального підприємства теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго"

про стягнення боргу у загальній сумі 420 052,08 грн

за участі представника позивача: Єгорова В.С.- адвокат.

Суть справи:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до Комунального підприємства теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" про стягнення боргу у загальній сумі 420 052,08 грн.

Ухвалою від 02 червня 2021 року судом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на невиконання його контрагентом умов договору №6162/1920-БО-30 від 27.09.2019 в частині сплати коштів за постачання природного газу, що зумовило виникнення заборгованості, а також нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, сума яких заявлена до стягнення у судовому порядку.

Відповідач у судові засідання не з`являвся, відзиву на позов не подав, хоча про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, в порядку визначеному процесуальним законодавством. Зокрема, рекомендовані повідомлення про вручення суб`єкту господарювання поштових відправлень (ухвал суду) повернулись на адресу суду із відміткою про вручення процесуальних документів Комунальному підприємству 04.06.2021, 30.06.2021 та 16.08.2021 відповідно.

З огляду на викладене в сукупності, та з метою дотримання розумних строків вирішення цього спору, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ч. 1 ст. 202 ГПК України, а неподання відповідачем відзиву на позов не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Судом також враховано, що за ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Справа в режимі відеоконференції з технічною фіксацією (звукозапис) судового процесу розглядалась відповідно до ст.ст. 197, 222 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши представлені докази, заслухавши представника позивача, господарський суд встановив наступне.

Між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз" (Постачальник) та Комунальним підприємством Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" (Споживач) 27 вересня 2021 року було укладено Договір №6162/1920-БО-30 (далі-Договір), за умовами якого Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.

Природний газ, що постачається за цим Договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (п. 1.2 Договору).

Згідно із п. 2.1 спірного правочину, Постачальник передає Споживачу у жовтні 2019 квітні 2020 року замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 304, тис. куб. метрів, в тому числі по місяцях (далі розрахункові періоди) (тис. куб. м): жовтень 2019 16,5, листопад 2019- 46,0, грудень 2019 59,0, січень 2020 57,5, лютий 2020 51,5, березень 2020 - 50,0, квітень 2020 23,5.

Відповідно до п. 3.8 укладеної угоди, приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу. Споживач в акті приймання-передачі природного газу, зазначає включно той обсяг, який відповідає обсягам газу, які були використані Споживачем в той період (періоди), коли Споживач був включений до реєстру Постачальника, що підтверджується Споживачем в акті приймання-передачі газу. В акті приймання-передачі природного газу, ціна на природний газ має відповідати ціні, зазначеній в Прейскуранті на відповідний період. Також має бути врахований тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи.

Окрім цього, у п. 3.11. Договору Споживач погодився із умовою, за якою підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий період є свідченням повного виконання Постачальником своїх зобов`язань за цим Договором в частині постачання природного газу у відповідному розрахунковому періоді (п. 3.11. Договору).

За домовленостями, що викладені у п.п. 4.1, 4.4 правочину, ціна за 1 000 куб. м природного газу визначається Сторонами щомісяця шляхом підписання додаткової угоди на підставі Прейскуранту. Загальна вартість цього Договору дорівнює вартості фактично використаного природного газу з урахуванням вартості послуг його транспортування.

Порядок та умови проведення розрахунків визначені у розділі 5 Договору. Так, його пунктом 5.1 передбачено, що оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Згідно з п.11.1 Договору, останній набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення підпису Постачальника печаткою і діє в частині поставання природного газу до 30 квітня 2020 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Відповідно до спірного правочину та Додаткових угод №1 від 22.10.2019, №2 від 12.11.2019, №3 від 09.12.20219, №4 від 27.12.2019, №5 від 28.01.2020, №6 від 24.02.2020, №7 від 32.03.2020 та №8 від 23.04.2020 до нього, за період з листопада 2019 року по квітень 2020 року позивач здійснив постачання природного газу для відповідача на суму 1 259 567,23грн, що підтверджується наступними письмовими доказами, які долучені до матеріалів справи:

- актом приймання - передачі природного газу від 30.11.2019 в об`ємі 32,99100 тис. м. куб. на суму 200 170,52 грн. з ПДВ;

- актом приймання - передачі природного газу від 31.12.2019 в об`ємі 55,76200 тис. м. куб. на суму 296 690,84 грн. з ПДВ;

- актом приймання - передачі природного газу від 31.01.2020 в об`ємі 64,68200 тис. м. куб. на суму 370 562,66 грн. з ПДВ;

- актом приймання - передачі природного газу від 29.02.2020 в об`ємі 43,04200 тис. м. куб. на суму 210 328,69 грн. з ПДВ;

- актом приймання - передачі природного газу від 31.03.2020 в об`ємі 36,94000 тис. м. куб. на суму 156 041,65 грн. з ПДВ;

- актом приймання - передачі природного газу від 30.04.2020 в об`ємі 7,10900 тис. м. куб. на суму 25 772,90 грн. з ПДВ.

За дані обсяги газу відповідач розрахувався частково в розмірі 885 471,17 грн

Відтак, за твердженням господарського товариства, борг його контрагента за постачання природного газу становить 374 096,06 грн., сума якого разом із нарахованими пенею, трьома відсотками річних та інфляційними втратами і є предметом судового розгляду у даній справі.

Дослідивши норми чинного законодавства, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі, виходячи з наступних міркувань.

За положеннями ч. 1 ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст.509,526 Цивільного кодексу України.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.

В силу ст. 712 ЦК України, ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 530 ЦК України обумовлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин, сума основної заборгованості перед позивачем станом на час звернення із позовом та вирішення даного спору становить 374096,06 грн, яка відповідачем не спростована, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення як заявлені обґрунтовано та правомірно.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 2 Додаткової угоди №5 від 28.01.2020 її контрагенти погодили викласти з 01 січня 2020 року п. 7.2. розділу 7 "Відповідальність сторін" Договору у наступній редакції:

- "7.2. У разі прострочення Споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього Договору він зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі 14,2% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення".

Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку та оцінивши докази, на яких він ґрунтується, суд вважає правомірним нарахування Споживачу пені за період з 28.01.2020 по 17.04.2020 за кожен день прострочення в сумі 4 439,08 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно до поданого Акціонерним товариством розрахунку, за неналежне виконання договірних умов Комунальному підприємству за період з 28.01.2020 по 31.03.2021 нараховані три проценти річних в сумі 11 408,16 грн та інфляційні втрати у розмірі 30 108,78 грн. Проаналізувавши дані нарахування суд констатує, що вони ґрунтуються на фактичних обставинах та законодавчих приписам, що регламентують спірні правовідносини.

Як наслідок, заявлені у даній справі позовні вимоги задовольняються судом повністю.

Судовий збір, в силу ст.129 ГПК України, покладається на відповідача.

Керуючись статтями 20, 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 183, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Комунального підприємства Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" (вул. Київська, 3а, м. Тернопіль, 46016, код. ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01601, ) основний борг у сумі 374 096 (триста сімдесят чотири тисячі дев`яносто шість) грн 06 коп., пеню в сумі 4 439 (чотири тисячі чотириста тридцять дев`ять) грн 08 коп., 3% річних у сумі 11 408 (одинадцять тисяч чотириста вісім) грн 16 коп., інфляційні втрати у розмірі 30 108 (тридцять тисяч сто вісім) грн 78 коп. та 6 300 (шість тисяч триста) грн 78 коп. в рахунок повернення сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26. 08.2021.

Суддя О.В. Руденко