ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2021 р. Справа№ 910/20298/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Линник А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 15.07.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція»

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2021 (повний текст складено 05.05.2021)

у справі №910/20298/20 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЕАНДА"

до Державного підприємства "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція»

про стягнення 1 937 195,38 грн.

В судовому засіданні 15.07.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЕАНДА" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" про стягнення 1 937 195,38 грн., з яких: 1 803 600, 00 грн. сума основного боргу, 64 197, 99 грн. 3% річних, 69 397, 39 грн. інфляційні витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем узятих на себе зобов`язань за договором поставки №401(6)19УК/53-121-01-19-08466 від 27.08.2019, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що позивач не вірно визначив строки оплати поставленого товару та неправильно визначив щодо порушення відповідачем зобов`язання зі сплати суми ПДВ в розмірі 758 333,33 грн. Окрім того, звертає увагу, що позивачем не вірно здійснено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат.

У відповіді на відзив позивач вказує, що вказівка на оплату частини вартості ПДВ після отримання податкової накладної не звільняє відповідача від обов`язку сплатити повну вартість товару у строк. Позивач зазначає, що своєчасно зареєстрував податкову накладну №38 від 25.10.2019 року, а тому відповідач був обізнаний про реєстрацію позивачем податкової накладної. Також, листом №07-105/10662 від 21.05.2020 відповідач підтвердив про отримання товару та наявність заборгованості у розмірі 1 803 600,00 грн, що включає частину вартості товару в розмірі суми ПДВ.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.05.2021 у справі №910/20298/20 позов задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЕАНДА" заборгованість у розмірі 1 803 600,00 грн., 3% річних у розмірі 64 197,99 грн., інфляційні втрати у розмірі 69 397,39 грн. та судовий збір у розмірі 29 057,94 грн.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань за договором в частині оплати отриманого товару та наявність заборгованості за договором на час звернення до суду у розмірі 1 803 600,00 грн., доказів оплати якої відповідачем не надано, у зв`язку із чим також задоволено вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, розрахованих на суму заборгованості.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач 20.05.2021 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.

- суд дійшов помилкового висновку, що строк оплати поставленого товару є таким, що настав, оскільки сторони в договорі розмежували строки сплати ПДВ та ціни товару без ПДВ, та встановили, що ціна товару без ПДВ сплачується протягом 45 календарних днів з дати поставки товару, а ПДВ сплачується після отримання покупцем від постачальника податкової накладної.

- виписка та реєстрація позивачем податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних не є підставою для виникнення у відповідача зобов`язання з оплати частини вартості товару в розмірі суми ПДВ.

- на електронні адреси покупця ( та ) не надходила електронна податкова накладна від ТОВ «Алеанда», у ВП ЗАЕС не виникло обов`язку щодо оплати частини вартості товару в розмірі суми ПДВ - 758 333,33 грн., а у позивача, відповідно, не виникло право вимагати його виконання.

- строк виконання зобов`язання щодо оплати частини вартості товару в розмірі суми ПДВ в Договорі не встановлений, а отже визначається вимогою позивача.

- суд при ухваленні рішення від 05.05.2021 не врахував, що позивачем при проведенні розрахунку 3% річних та інфляційних витрат не врахував не виникнення у ВП ЗАЕС обов`язку щодо оплати частини вартості товару в розмірі суми ПДВ (яка не набула характеру боргу), що виключає можливість кваліфікації його поведінки як порушення зобов`язання, та, відповідно, здійснення нарахування 3% річних та інфляційних витрат на суму ПДВ за Договором - 758 333,33 грн. та вірність розрахунків інфляційних втрат та 3% річних.

- не застосувавши норми ч.1 cт. 212, ч. 1 cт. 627, ч.1 cт. 628, cт. 629, ч.1 cт. 651 ЦК України, суд не врахував обов`язкові для виконання Сторонами положення Договору щодо умов оплати частині вартості товару в розмірі суми ПДВ і, як наслідок, прийшов до хибного висновку про виникнення у відповідача обов`язку сплатити вартість товару, поставленого позивачем за Договором, у повному обсязі (включаючи частину вартості товару в розмірі суми ПДВ - 758 333,33 грн.).

- внаслідок безпідставного ототожнення податкових зобов`язань з господарськими зобов`язаннями та необґрунтованого застосування до правовідносин між суб`єктами господарювання (що врегульовані положеннями укладеного між ними Договору) закону, який регулює відносини у сфері справляння податків, суд дійшов помилкового висновку щодо наявності у відповідача обов`язку з оплати товару в повному обсязі (включно з частиною вартості товару в розмірі суми ПДВ) без врахування визначених Сторонами в пункті 3.3 Договору умов оплати частини вартості товару в розмірі суми ПДВ - після отримання відповідачем від позивача на визначені електронні адреси зареєстрованих в ЄРПН податкових накладних.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2021 апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 відкрито апеляційне провадження на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2021 у справі №910/20298/20, розгляд справи призначено на 15.07.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 задоволено клопотання представника позивача про участь в судовому засіданні 15.07.2021 в режимі відеоконференції із застосуванням власних технічних пристроїв за допомогою сервісу «EASYCON».

Явка представників сторін

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 15.07.2021 апеляційну скаргу просив задовольнити, оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 15.07.2021 апеляційну скаргу просив відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

27.08.2019 між Державним підприємством "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" (Відокремлений підрозділ "Запорізька Атомна Електрична Станція") як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛЕАНДА" (постачальник, позивач) укладений договір поставки №401(6)19УК/53-121-01-19-08466, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти і сплатити товар згідно специфікації на загальну суму 4 550 000,00 грн.

Згідно із п. 1.2 договору, строк поставки товару становить серпень - листопад 2019 року.

Оплата за поставлений товар здійснюється протягом 45 (сорока п`яти) календарних днів з дати поставки товару, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від постачальника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку (п. п. 3.1. та 3.2. договору).

Згідно із п. 4.1. договору поставка товару відбувається відповідно до Правил ІНКОТЕРМС 2010, на умовах DDP - склад вантажоодержувач: Запорізьке відділення ВП «Складське господарство», м. Енергодар Запорізької області, вул. Промислова, 133, склад №6.

Пунктом 10.1. договору передбачено, що договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє один рік.

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач отримав товар на загальну суму 4 550 000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №168 від 25.10.2019.

Відповідач сплатив частково кошти за поставлений товар у розмірі 2 746 400,00 грн, що підтверджується копією виписки з карти рахунку позивача.

Оскільки відповідач не здійснив оплату за поставлений товар за договором поставки №401(6)19УК/53-121-01-19-08466 від 27.08.2019 у повному обсязі, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 1 803 600,00 грн.

У зв`язку із простроченням грошового зобов`язання, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 64 197,99 грн. 3% річних та 69 397,39 грн. інфляційних втрат.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як підтверджено матеріалами справи, на виконання умов договору позивач згідно із видатковою накладною №168 від 25.10.2019 та актом приймання-передачі майна від 29.10.2019 поставив відповідачу товар на суму 4 550 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В пунктах 3.2. та 3.3. договору сторони погодили, що оплата за поставлений товар здійснюється протягом 45 (сорока п`яти) календарних днів з дати поставки товару, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від постачальника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З огляду на встановлені договором строки оплати та враховуючи положення ст. 264 ЦК України, відповідач зобов`язаний здійснити оплату за поставлений товар за видатковою накладною №168 від 25.10.2019 та актом приймання-передачі майна від 29.10.2019 до 13.12.2019.

З огляду на викладене, погоджений сторонами порядок оплати строк оплати за поставлену продукцію є таким, що настав.

Відповідач, заперечуючи позовні вимоги, посилається на те, що строк оплати за товар в частині розміру суми ПДВ не настав, оскільки позивачем не виконані взяті на себе зобов`язання щодо надіслання відповідачу податкових накладних, передбачених у пункті 3.3. договору.

Відповідно до абз. 5 та 6 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.

З огляду на викладене, необґрунтованими є заперечення відповідача, оскільки в матеріалах справи наявні копії квитанцій про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, податкова накладна №38 від 25.10.2019 на загальну суму 4 550 000,00 грн була зареєстрована позивачем у вказаному реєстрі 14.11.2019, а тому строк оплати частини вартості товару у розмірі суми ПДВ за вище вказаними видатковими накладними також є таким, що настав.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З урахуванням наведеного, оскільки відповідач в обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що позивачем не були надано податкову накладну, яка зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних, то тягар доведення неналежного виконання позивачем свого обов`язку щодо ненадання відповідачу документів покладається саме на відповідача.

Однак, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх заперечень.

Натомість, видаткова накладна №168 від 25.10.2019 та акт приймання-передачі від 29.10.2019 підписані відповідачем без жодних зауважень.

Відповідач не надав у матеріали справи жодних вимог та претензій, адресованих позивачу щодо надання визначених у пункті 4.6. документів.

Більш того, судом враховано, що у листі №07-105/10662 від 21.05.2020, відповідач не заперечував взяті на себе зобов`язання та повідомив про перенесення виконання своїх зобов`язань з оплати товару у розмірі 1 803 600,00 грн. Жодних відомостей щодо необхідності надання позивачем податкових накладних у листі не міститься.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки відповідачем не підтверджено належними та достатніми доказами обставини, на які він посилається у відзиві на позов, заперечення відповідача колегією суддів оцінюються критично.

Щодо заперечень відповідача відносно порушення позивачем досудового порядку вирішення спору, який встановлений сторонами у п. 8.2. договору, судом правомірно відхилені такі заперечення відповідача, оскільки право позивача на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, передбачене ст. 55 Конституцією України та ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, а тому досудове врегулювання спору між сторонами є лише правом, а не обов`язком позивача.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань за договором в частині оплати отриманого товару та наявність заборгованості за договором на час звернення до суду у розмірі 1 803 600,00 грн, доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем не надано, у зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про задоволення позову про стягнення заборгованості у розмірі 1 803 600,00 грн.

При цьому апелянтом рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми основного боргу з урахуванням ПДВ в апеляційному порядку не оскаржується.

У зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання, позивачем також нараховані до стягнення 64 197,99 грн. 3% річних та 69 397,39 грн. інфляційних втрат.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

За розрахунком позивача, нарахування 3% річних та інфляційних втрат позивач здійснює з 14.12.2019 по 14.12.2020.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що розрахунки здійснені арифметично вірно, сума 3% річних становить 64 197,99 грн та сума інфляційних становить 69 397,39 грн., у зв`язку із чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Відповідач, заперечуючи суми та порядок нарахування 3% річних та інфляційних втрат, свого контр розрахунку не подав.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про задоволення позову в повному обсязі про стягнення як суми заборгованості з урахуванням ПДВ, так і 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на неї.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

Щодо тверджень відповідача, які викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що нарахування кредитором для боржника 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 Цивільного кодексу України може здійснюватися лише на суму простроченого грошового зобов`язання з оплати вартості товару без врахування суми ПДВ, що включений до вартості такого товару за договором, а проведення таких нарахувань на суму ПДВ, що включена до вартості товару, не відповідає змісту, призначенню та суті самих нарахувань 3% річних та інфляційних втрат, що передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, колегією суддів відхиляються, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм цивільного та податкового законодавства.

Так, відповідно до пункту 185.1. статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V Податкового кодексу України.

Виходячи зі змісту норм Податкового кодексу України, податок на додану вартість - це надбавка до ціни товару/роботи/послуги. Покупець сплачує ПДВ, коли купує у продавця продукцію, товари, замовляє послуги, а обов`язок вести облік з податку і сплатити його в бюджет лежить на продавці (постачальнику).

Отже, сума ПДВ фактично є частиною новоствореної вартості на товар і відповідач, оплачуючи отриманий товар, сплачує її загальну вартість, яка включає в себе і ПДВ.

Пунктом 6.7 Договору передбачено, що у випадку ненадання постачальником покупцю у встановлений в договорі термін електронної податкової накладної, зареєстрованої в ЄРПН, покупець має право в односторонньому порядку зменшити ціну договору, на суму ПДВ, на яку не було надано податкову накладну.

Однак, відповідач не зазначає, що не отримував від позивача податкових накладних, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач скористався своїм правом на зменшення ціни договору на суму ПДВ.

Продавець (позивач) своєчасно зареєстрував податкову накладну №38 від 25.10.2019, що підтверджується відміткою контролюючого органу про її прийняття та реєстрацію (належні докази містяться в матеріалах справи).

Оскільки чинним законодавством визначено лише строк для реєстрації податкової накладної, який позивачем не порушений, а строк надання такої податкової накладної контрагенту не визначено, враховуючи, що квитанції про реєстрацію даної податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних датована 14.11.2019, то з вказаної дати відповідач міг самостійно довідатись про реєстрацію податкової накладної.

Можливе не направлення податкової накладної позивачем безпосередньо відповідачу електронною поштою, не позбавляє відповідача обов`язку з оплати товару в повному обсязі, в тому числі суми ПДВ, оскільки сам факт реєстрації податкової накладної (а не її направлення контрагенту) в Єдиному реєстрі податкових накладних (та прийняття їх органами податкової служби) дає право на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Отже, з 14.11.2019 відповідач бу обізнаний про реєстрацію позивачем податкової накладної за господарською операцією за видатковою накладною №38 від 25.10.2019, оскільки остання була відображена в його електронному кабінеті Державної податкової служби України.

У листі №07-105/10662 від 21.05.2020, відповідач не заперечував взяті на себе зобов`язання та повідомив про перенесення виконання своїх зобов`язань з оплати товару у розмірі 1 803 600,00 грн. Жодних відомостей щодо необхідності надання позивачем податкових накладних у листі не міститься.

Відтак, правомірним є нарахування 3% річних та інфляційних втрат на вартість поставленого і несвоєчасно оплаченого товару відповідачем із урахуванням суми ПДВ.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Державного підприємства "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2021 у справі №910/20298/20.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2021 у справі №910/20298/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2021 у справі №910/20298/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/20298/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 30.08.2021.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська