УХВАЛА

31 серпня 2021 року

м. Київ

Справа № 907/572/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н.М. - головуючий, Кролевець О.А., Мамалуй О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Охоти В. Б.,

представників учасників справи:

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального закладу "Закарпатська обласна філармонія" Закарпатської обласної ради

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Алєєвої І. В.

від 14.12.2020 та

на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Алданова С. О., Зубець Л. П., Мартюк А. І.

від 12.05.2021

за позовом Комунального закладу "Закарпатська обласна філармонія" Закарпатської обласної ради

до Закарпатської обласної ради

про визнання протиправним та скасування пункту 10 рішення 18 сесії VІІ скликання Закарпатської обласної ради № 1773 "Про затвердження статутів комунальних закладів культури Закарпатської обласної ради в новій редакції".

1. Історія справи

Комунальний заклад "Закарпатська обласна філармонія" Закарпатської обласної ради звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Закарпатської обласної ради про визнання протиправним та скасування пункту 10 рішення 18 сесії VІІ скликання Закарпатської обласної ради № 1773 "Про затвердження статутів комунальних закладів культури Закарпатської обласної ради в новій редакції".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірним рішенням його позбавлено можливості приймати участь в обговоренні проекту рішення, позбавлено права на врахування його зауважень до проекту спірного рішення та порушено процедуру затвердження нової редакції статуту позивача.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 у справі № 907/572/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2021, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що:

- позивачем належним чином не було обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав Комунального закладу "Закарпатська обласна філармонія" Закарпатської обласної ради, як необхідної передумови для задоволення позову;

- Закарпатська обласна рада, приймаючи оскаржуване рішення реалізувала свої організаційно-установчі повноваження, як засновник позивача та діяла у відповідності до вимог закону в межах своїх повноважень;

- нормами чинного законодавства не передбачено обов`язку відповідача як власника (засновника) позивача при підготовці проекту оскаржуваного рішення проводити консультації із позивачем щодо врахування його побажань при затвердженні статуту Комунального закладу "Закарпатська обласна філармонія" Закарпатської обласної ради;

- проект оскаржуваного рішення не підлягав громадському обговоренню, що є однією із обов`язкових характерних умов акта, що підлягає оприлюдненню згідно з приписами частини 1 статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації", тому проект спірного рішення не підлягав оприлюдненню.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2021 у даній справі, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Комунальний заклад "Закарпатська обласна філармонія" Закарпатської обласної ради у якості підстав касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції зазначив пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: судами попередніх інстанцій застосовано пункт 2 частини 1 статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації" без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28.02.2018 у справі № 200/11264/16-а та від 10.07.2019 у справі № 299/1914/17-а.

Відповідач відзив на касаційну скаргу не надав, що відповідно до частини 3 статті 295 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду судових рішень.

4. Позиція Верховного Суду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цієї норми касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), постанова Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15).

Верховний Суд, проаналізувавши постанови Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 200/11264/16-а та від 10.07.2019 у справі № 299/1914/17-а, правові висновки яких, на думку скаржника, не були враховані судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень, встановив таке.

У справі № 200/11264/16-а ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Громадська організація "ГРОМАДЯНИ ДНІПРОПЕТРОВЩИНИ" звернулися до суду з адміністративним позовом до Дніпропетровської міської ради, за участю третьої особи - Комунального підприємства "Жилсервіс-6" Дніпропетровської міської ради, в якому просили: визнати протиправними дії Дніпропетровської міської ради щодо прийняття рішення від 17.06.2016 "Про визначення балансоутримувачів житлового фонду комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська" та встановити відсутність компетенції (повноважень) Дніпропетровської міської ради на прийняття рішення від 17.06.2016 "Про визначення балансоутримувачів житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська"; визнати протиправним та скасувати рішення Дніпропетровської міської ради від 17.06.2016 "Про визначення балансоутримувачів житлового фонду комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська". В обґрунтування позову позивачі зазначали, що: у Дніпропетровської міської ради відсутні повноваження щодо вирішення витання про визначення балансоутримувачів багатоквартирних житлових будинків шляхом прийняття рішення "Про визначення балансоутримувачів житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська" від 17.06.2016; прийнятим оскаржуваним рішенням порушено права власності власників квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирних будинках; спірним рішенням визначено нових балансоутримувачів житлового фонду без наявності належних, передбачених законом, підстав та на порушення вимог статті 1, частин 1, 2 статті 23 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а також визначено нових виконавців послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій поза конкурсом, тобто всупереч частинам 1 та 2 статті 27 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та чинному рішенню Дніпропетровської міської ради від 10.06.2009 № 20/47; спірним рішенням визначено балансоутримувачем та виконавцем послуг юридичну особу, відомості про яку відсутні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Залишаючи в силі постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2016 Верховний Суд погодився із судом першої інстанції про задоволення позову, з тих мотивів, що: спірне рішення прийняте за відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення і додатків до нього вбачається, що Дніпропетровською міською радою, зокрема, вирішено питання щодо розпорядження конкретно визначеними житловими (багатоквартирними) будинками в Індустріальному та в Соборному районах, в яких розташовані квартири та приміщення приватної форми власності, шляхом визначення їх балансоутримувача та передачі на баланс іншим комунальним підприємствам, а також визначено без проведення конкурсу виконавців послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій житлових будинків та пов`язані із ним організаційні питання; відповідачем при прийнятті спірного рішення порушено обов`язкову процедуру його оприлюднення, та як наслідок, порушення відповідачем приписів частини 11 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", частини 3 статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації", частини 1 статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації", оскільки проект рішення "Про визначення балансоутримувачів житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська" відповідачем на своїй веб-сторінці - http://files.dniprorada.gov.ua/ було опубліковано 07.06.2016, за 10 днів до його прийняття; у Дніпропетровської міської ради, не було правових підстав визначати комунальні підприємства КП "Жилсервіс-6" та КП "Жилсервіс-15" балансоутримувачами житлового фонду Індустріального та Соборного районів міста - багатоквартирних будинків, в яких здебільшого розташовані квартири та приміщення, що є приватною власністю фізичних та юридичних осіб, що призвело до порушення прав та законних інтересів власників квартир та нежитлових приміщень у визначених будинках; прийняття відповідачем рішення від 17.06.2016 щодо визначення балансоутримувачем житлового фонду центрального району міста та виконавцем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій ще не створеної юридичної особи (КП "Жилсервіс-15"), без відповідної право- та дієздатності, без засобів для здійснення діяльності та працівників, призводить до порушення норм статей 80, 87, 91 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 200/11264/16-а відсутні висновки щодо застосування пункту 2 частини 1 статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Крім того, правовідносини у справі № 200/11264/16-а, на яку посилається скаржник та у справі, що переглядається (№ 907/572/20) не є подібними, враховуючи предмет і підстави позовів, характер спірних правовідносин.

У справі № 299/1914/17-а ОСОБА_4 звернувся з адміністративним позовом до Теківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо неоприлюднення проектів рішень Теківської сільської ради сімнадцятої сесії сьомого скликання від 23.06.2017 року за 20 днів до дати їх розгляду; визнати протиправними та скасувати рішення від 23.06.2017 № 220 "Про структуру і чисельність апарату сільської ради" та № 221 "Про затвердження штатного розпису на 26 травня 2017 року". Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13.04.2018 у справі № 299/1914/17-а позов задоволено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018 рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13.04.2018 у справі № 299/1914/17-а скасовано та прийнято нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 10.07.2019 у справі № 299/1914/17-а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018 скасовано, а справу № 299/1914/17-а направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При прийнятті вказаної постанови Верховним Судом було враховано фактичні обставини справи встановлені судами, а саме:

- з 01.11.2002 позивач працював на посаді землевпорядника Теківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області;

- 23.06.2017 Теківська сільська рада Виноградівського району Закарпатської області провела сімнадцяту сесію сьомого скликання, на якій було прийнято ряд рішень, зокрема рішення № 220 "Про структуру і чисельність апарату сільської ради" та рішення № 221 "Про затвердження штатного розпису на 26 травня 2017 року";

- рішенням № 220 від 23.06.2017 "Про структуру і чисельність апарату сільської ради" вирішено: 1. Затвердити структуру і чисельність апарату Теківської сільської ради. 2. Сільському голові при запровадженні змін в організації праці забезпечити дотримання прав працівників апарату сільської ради. 3. Доручити головному бухгалтеру сільської ради розробити штатний розпис відповідно до затвердженої структури і чисельності апарату. 4. Затвердити посадові інструкції працівників апарату сільської ради. 5. Визнати таким, що втратило чинність рішення сільської ради від 12 січня 2017 року №177 Про затвердження штатного розпису на 01 січня 2017 року;

- рішенням № 221 від 23.06.2017 "Про затвердження штатного розпису на 26 травня 2017 року" затверджено штатний розпис Теківської сільської ради в кількості 7 штатних одиниць, серед яких посада землевпорядник відсутня, натомість введено посаду спеціаліст-юрисконсульт.

Так, Верховний Суд у постанові від 10.07.2019 у справі № 299/1914/17-а зазначив таке:

- враховуючи те, що сторонами не оспорюється відсутність надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків в межах територіальної юрисдикції Теківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, проекти рішень № 220 "Про структуру і чисельність апарату сільської ради" та № 221 "Про затвердження штатного розпису на 26 травня 2017 року", повинні були бути оприлюдненні за 20 робочих днів до 23.06.2017 - дати їх розгляду та прийняття на сесії ради;

- штатний розпис, структура і штатна чисельність апарату органів місцевого самоврядування є внутрішніми організаційно - нормативними документами;

- однак, з аналізу пункту 2 частини 1 статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації" випливає, що виключення законодавцем з переліку таких, що підлягають оприлюдненню розпорядником інформації, внутрішньоорганізаційних актів стосується лише тих, що вже прийняті. Водночас жодного застереження щодо відсутності обов`язку в частині оприлюднення саме проектів внутрішньоорганізаційних актів, прийняття яких передбачається в майбутньому, приписами даної статті не визначено;

- відтак, зважаючи на викладене, віднесення рішень Теківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області №№ 220, 221 від 23.06.2017 до категорії внутрішньоорганізаційних актів встановлює виключення для відповідача стосовно оприлюднення лише після їх прийняття органом місцевого самоврядування, однак не звільняє останнього від обов`язку попереднього оприлюднення проектів вказаних рішень;

- дійшовши помилкового висновку щодо відсутності обов`язку відповідача щодо оприлюднення проектів рішень, що є предметом оскарження у даній справі, в зв`язку з їх належністю до внутрішньоорганізаційних актів, суд апеляційної інстанції не досліджував фактичні обставини у справі в частині дотримання Теківською сільською радою строків та способів оприлюднення проектів, а без дослідження вказаної обставини, висновок суду про дотримання чи недотримання вимог Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні" та "Про доступ до публічної інформації" в частині способів та строків оприлюднення проектів рішень № 220 "Про структуру і чисельність апарату сільської ради" та № 221 "Про затвердження штатного розпису на 26 травня 2017 року" не є обґрунтованим.

На відміну від справи № 299/1914/17-а, у даній справі № 907/572/20 підставою для відмови у позові було те, що: Закарпатська обласна рада, приймаючи оскаржуване рішення реалізувала свої організаційно-установчі повноваження, як засновник позивача та діяла у відповідності до вимог закону в межах своїх повноважень; нормами чинного законодавства не передбачено обов`язку відповідача як власника (засновника) позивача при підготовці проекту оскаржуваного рішення проводити консультації із позивачем щодо врахування його побажань при затвердженні статуту Комунального закладу "Закарпатська обласна філармонія" Закарпатської обласної ради; проект оскаржуваного рішення не підлягав громадському обговоренню, що є однією із обов`язкових характерних умов акта, що підлягає оприлюдненню згідно з приписами частини 1 статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації", тому проект спірного рішення не підлягав оприлюдненню.

Таким чином, посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені в постанові Верховного Суду від 10.07.2019 у справі № 299/1914/17-а є необґрунтованими, оскільки зазначене судове рішення прийнято за іншої, ніж у даній справі фактично-доказової бази, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що свідчить про неподібність правовідносин.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами першої та апеляційної інстанцій без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 200/11264/16-а, оскільки у зазначеній постанові Верховного Суду відсутні висновки щодо застосування пункту 2 частини 1 статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а також правовідносини у справах, на які посилається скаржник № 200/11264/16-а та № 299/1914/17-а) та у справі, що переглядається (№ 907/572/20) не є подібними, враховуючи предмет і підстави позовів, характер спірних правовідносин.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Комунальний заклад "Закарпатська обласна філармонія" Закарпатської обласної ради не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі.

При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 907/572/20 за касаційною скаргою Комунального закладу "Закарпатська обласна філармонія" Закарпатської обласної ради на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2021.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження у справі № 907/572/20 за касаційною скаргою Комунального закладу "Закарпатська обласна філармонія" Закарпатської обласної ради на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2021 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.М. Губенко

Судді О.А. Кролевець

О.О. Мамалуй