ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2021 р. Справа№ 911/139/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання Островерхої В.Л.

за участю представників сторін зазначених у протоколі судового засідання від 31.08.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ»

на рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 (повний текст складено 21.04.2021)

у справі №911/139/21 (суддя Шевчук Н.Г.)

за позовом Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ»

про примусове виселення з нежитлового приміщення

ВСТАНОВИВ:

Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» (далі по тексту - відповідач) про примусове виселення з нежитлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір №312 оренди нежитлового приміщення від 01.08.2016 припинив свою дію 30.06.2020, проте відповідач як орендар не вчинив дій щодо повернення нежитлового приміщення з оренди.

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21 позов задоволено повністю. Вирішено виселити Товариство з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» із займаного нежитлового приміщення, загальною площею 173,10 кв.м, розташоване на першому поверсі двоповерхового житлового будинку за адресою: Київська обл., м. Біла Церква, вул. Леваневського, буд. 34. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» на користь Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради 2 102,00 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що спірні відносини регулюються положеннями Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-ІХ від 03.10.2019, який діє з 01.02.2020. Положеннями вказаного Закону передбачено, що для продовження договору оренди орендарю необхідно за три місяці до закінчення строку дії договору оренди подати заяву про продовження договору, звіт про оцінку майна та рецензію на цей звіт, а для прийняття орендодавцем відповідного рішення про продовження договору оренди повинно бути відповідне погодження від балансоутримувача на продовження договору. Проте відповідачем вказаний порядок не було дотримано, внаслідок чого Договір оренди № 312 нежитлового приміщення від 01.08.2016 припинив свою дію 30.06.2020, а у відповідача виник обов`язок з повернення позивачу орендованого майна, а тому позовна вимоги про виселення відповідача із спірного приміщення судом першої інстанції визнана обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» (далі по тексту - апелянт) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не вірно застосовано норми матеріального права, оскільки до спірних правовідносин слід застосовувати положення частини другої Прикінцевих та перехідних положень Закону № 157-ІХ. Враховуючи відсутність рішення стосовно оренди комунального майна, розташованого в межах Білоцерківської територіальної громади, прийнятого Кабінетом Міністрів України або Білоцерківською міською радою, положення Закону № 157-ІХ застосовуються лише з 01.07.2020, а не з 01.02.2020, отже Договір оренди №312, на переконання апелянта, продовжений за принципом «мовчазної згоди».

Як зазначає апелянт Договір оренди №312 є продовженим з 30.06.2020, а тому до спірних правовідносин застосовуються приписи ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», в редакції Закону №2269-ХІІ від 10.04.1992 зі змінами.

Апелянт вважає, що його користування спірним майном після 30.06.2020 є правомірним, оскільки Договір оренди №312 є пролонгованим за принципом «мовчазної згоди», відсутність заперечень з боку орендаря, так як останнім нараховувалась та отримувалась орендна плата, позивачем не було нараховано відповідачу неустойку відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України (далі по текст - ЦК), відповідач своєчасно та у повному обсязі сплачував комунальні платежі, а заборгованість, яка виникла у період з 6 по 8 місяці 2020 року сталася внаслідок відсутності виставлених рахунків на оплату.

Також апелянт у своїй апеляційній скарзі повідомив суд апеляційної інстанції про те, що він очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн, детальний розрахунок яких буде залежати від кількості витраченого часу на надання правової допомоги у даній справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Демидової А.М., Євсікова О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21 та поновлено зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» на рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, пояснення, заяви, клопотання до 15.06.2021. Розгляд апеляційної скарги призначено на 22.06.2021 о 12 год. 15 хв. в приміщенні Північного апеляційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. Шолуденка, 1- А, зал судових засідань № 6. Зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21.

07.06.2021 на адресу Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21, за яким позивач просить суд апеляційної інстанції залишити рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21 без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, посилаючись на те, що судом першої інстанції правомірно застосовано до спірних правовідносин редакцію Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки термін дії Договору оренди №312 нежитлового приміщення від 01.08.2016, з урахуванням Додаткової угоди №2 від 20.06.2019, було визначено до 30.06.2020, отже внесення відповідних змін припадає на період після набрання чинності Законом №157-ІХ.

Позивач зазначає, що 09.07.2020 відповідач звернувся до нього із листом №3 про продовження терміну дії договору, в свою чергу позивач листом від 31.08.2020 №01-25/296 відмовив відповідачу у продовженні Договору оренди №312 нежитлового приміщення від 01.08.2016. Крім того, станом на момент звернення відповідача із листом про продовження терміну дії Договору оренди №312 нежитлового приміщення від 01.08.2016, порядок продовження договорів оренди був визначений за Законом №157-ІХ, який передбачає необхідність звернення орендаря із заявою за три місяці до закінчення строку дії договору оренди, проведення аукціону та наявність звіту про оцінку майна із рецензією на цей звіт. Таким чином, твердження апелянта про пролонгацію Договору оренди №312 нежитлового приміщення від 01.08.2016 не знайшло свого підтвердження.

Щодо нарахування та сплати орендних платежів, то зазначене не свідчить про відсутність заперечень орендодавця з приводу пролонгації Договору оренди №312 нежитлового приміщення від 01.08.2016 та не свідчить про автоматичне продовження зазначеного Договору, оскільки користування комунальним майном здійснюється на платній основі.

Як зазначає позивач, відповідачем допущено порушення умов Договору оренди №312 нежитлового приміщення від 01.08.2016, зокрема щодо своєчасної оплати комунальних платежів (п. 4.8 Договору), про що свідчить лист балансоутримувача - Комунального підприємства Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційної контори №7 від 25.08.2020 №1039, в якому повідомлено про періодичне виникнення з 2016 по 2020 рік заборгованості відповідача по оплаті за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій згідно договору №30 від 01.09.2019 та не продовження договору оренди з відповідачем. При цьому за приписами Закону №157-ІХ рішення щодо продовження або відмову у продовженні договору оренди приймається орендодавцем за погодженням з балансоутримувачем, тобто наявність такої згоди є обов`язковою.

У зв`язку із перебуванням судді Євсікова О.О. у відпустці з 22.06.2021 здійснено повторний автоматизований розподіл справи №911/139/21.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2021 у зв`язку з перебуванням з 22.06.2021 судді Євсікова О.О., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» у справі №911/139/21 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» на рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21 прийнято до провадження вказаною колегією суддів. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» у справі №911/139/21 призначено на 20.07.2021 о 12 год. 25 хв.

У зв`язку із перебуванням судді Майданевича А.Г. у відпустці 20.07.2021 справу №911/139/21 передано на повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 у зв`язку з перебуванням 20.07.2021 судді Майданевича А.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» у справі №911/139/21 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» на рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21 прийнято до провадження вказаною колегією суддів. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» у справі №911/139/21 призначено на 10.08.2021 об 11 год. 40 хв.

У судовому засіданні 10.08.2021 виникла необхідність оголосити перерву у судовому засіданні, про що прийнято відповідну ухвалу та оголошено перерву у розгляді справи №911/139/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» на рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 до 31.08.2021 об 11 год. 40 хв.

Представник відповідача у судовому засіданні 31.08.2021 підтримав вимоги та доводи, викладені в його апеляційній скарзі та просив її задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представники позивача у судовому засіданні 31.08.2021 заперечили проти вимог та доводів, викладених в апеляційній скарзі відповідача, просили відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21 залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

01.08.2016 між Управлінням комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради (далі по тексту - Орендодавець) та Приватним акціонерним товариством «Аптека № 214» (в подальшому реорганізовано шляхом перетворення в ТОВ Аптека «ВІТАФАРМ» та внесено відповідні зміни до договору на підставі Додаткової угоди № 1 від 20.09.2016) (далі по тексту - Орендар) було укладено Договір оренди № 312 нежитлового приміщення (далі по тексту - Договір оренди), за умовами якого Орендодавець передає в оренду, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 173,10 кв.м, розташоване на першому поверсі двоповерхового житлового будинку за адресою: Київська обл., м. Біла Церква, вул. Леваневського, буд. 34 (далі по тексту - майно), яке перебуває на балансі Комунального підприємства Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційної контори № 7. (т.1, а.с. 25-26, 28).

Судом першої інстанції встановлено, що у Договорі оренди з урахуванням укладеної до Договору оренди Додаткової угоди №2 від 20.06.2019 (далі по тексту - Додаткова угода №2) (т.1, а.с. 29) сторони передбачили, зокрема, такі умови:

- вартість об`єкта оренди зазначена у звіті про незалежну оцінку, здійснену станом на 30.04.2019, становить 1 302 379,17 грн (п. 1.2 Договору оренди в редакції Додаткової угоди №2);

- мета оренди: аптека (п. 1.3 Договору оренди);

- передача нежитлового приміщення в оренду вперше здійснюється за актом прийому-передачі (п. 2.1 Договору оренди);

- передача нежитлового приміщення в оренду не спричиняє передачу Орендарю права власності на це приміщення; власником орендованого приміщення залишається територіальна громада м. Білої Церкви, а Орендар користується ним протягом строку оренди (п. 2.2 Договору оренди);

- нежитлове приміщення вважається переданим Орендодавцю з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі (п. 2.3 Договору оренди);

- розмір орендної плати визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу і складає 4 650,10 грн (з ПДВ) за перший місяць оренди (п. 3.1 Договору);

- з 20.06.2019 становить 10 419,04 грн за базовий місяць оренди і перераховується Орендарем Орендодавцю не пізніше останнього числа місяця, за який вона вноситься (п. 3.1 Договору оренди в редакції Додаткової угоди №2);

- орендна плата сплачується по день фактичного звільнення об`єкта оренди та передачі його Орендодавцю за актом приймання-передачі включно (п. 3.5 Договору оренди);

- Орендар зобов`язується у разі припинення цього договору протягом п`яти робочих днів повернути Орендодавцю орендоване майно (п. 4.6 Договору оренди);

- Орендар протягом одного місяця після закінчення строку дії договору оренди повідомляє Орендодавця про свої наміри щодо припинення або продовження договірних орендних відносин; Орендодавець надає Орендареві письмову відповідь щодо можливості (або відсутності такої) продовження терміну оренди на новий термін на попередніх умовах або на нових умовах (актуальних на момент звернення) в строк згідно чинного законодавства; у разі якщо Орендодавець має намір після закінчення терміну дії договору оренди використовувати зазначене майно для власних потреб, він не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору письмово попереджає про це орендаря (п. 10.6 Договору);

- дія договору припиняється у разі, зокрема, закінчення строку на який його було укладено (п.10.9 Договору).

Додатковою угодою №2 сторони дійшли згоди продовжити дію Договору оренди №312 від 01.08.2016 на нежитлове приміщення площею 173,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Біла Церква, вул. Леваневського, 34, шляхом його пролонгації до 30.06.2020. У відповідності до п. 9.3 Договору оренди та п. 3 ст. 631 ЦК України сторони домовились, що угода застосовується до відносин, що виникли між сторонами з 01.07.2019.

01.08.2016 позивач за актом прийому-передачі нежитлового приміщення, площею 173,1 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Біла Церква, вул. Леваневського, 34, передав, а відповідач прийняв нежитлове приміщення, яке розташоване на першому поверсі двоповерхового житлового будинку. (т.1, а.с. 27, зв.бік).

09.07.2020 відповідач звернувся до позивача із заявою №3 від 09.07.2020 щодо продовження терміну дії Договору оренди шляхом його пролонгації терміном на п`ять років. (т.1, а.с. 30).

Позивач листом від 31.08.2020 №01-25/296 повідомив відповідача про те, що Договір оренди продовжуватись не буде. (т.1, а.с. 32). При цьому позивач послався на лист балансоутримувача - Комунального підприємства Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційної контори №7 №1039 від 25.08.2020, яким балансоутримувач повідомив позивача про періодичну заборгованість відповідача з оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у зв`язку з чим просив не продовжувати Договір оренди (т.1, а.с. 31).

10.12.2020 позивач надіслав відповідачу лист від 10.12.2020 №01-25/401, в якому просив відповідача у зв`язку із закінченням строку дії Договору оренди звільнити займане нежитлове приміщення площею 173,1 кв.м, розташоване за адресою: м. Біла Церква, вул. Леваневського, 34 не пізніше 15.12.2020 та передати його за актом приймання-передачі управлінню комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради, здійснивши повний розрахунок з орендної плати та пені включно по день звільнення приміщення. (т.1, а.с. 33). На доказ надсилання на адресу відповідача листа від 10.12.2020 №01-25/401 матеріали справи містять копію поштового опису від 10.12.2020, фіскального чеку №239 від 10.12.2020 та копію накладної №239 від 10.12.2020. (т.1, а.с. 34).

Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України (далі - ЦК) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України (далі - ГК) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 1 ст. 763 ЦК визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Аналогічний правова норма міститься у ГК, відповідно до абзацу 1 ч. 2 ст. 291 ГК договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу або у стані, який було обумовлено в договорі.

Враховуючи те, що спірні правовідносини стосуються оренди комунального майна, то до них підлягають застосуванню положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею майна державної та комунальної власності в оренду та відносини між орендарем та орендодавцем.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції).

Верховною Радою України 03.10.2019 було прийнято Закон України «Про оренду державного та комунального майна» №157-ІХ, у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 лютого 2020 року (за виключенням окремих зазначених норм).

Водночас п. 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» було визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про оренду державного та комунального майна» (відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 30, ст. 416 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону.

Враховуючи опублікування тексту Закону в офіційному виданні «Голос України» 26.12.2019, Закон від 03.10.2019 №157-ІХ набрав чинності 27.12.2019 та введений в дію з 01.02.2020, а тому з цієї дати підлягають застосуванню його приписи (за виключенням норм зазначених в розділі «Прикінцеві та перехідні положення»).

Згідно п. 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №157-ІХ договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.

Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Таким чином, законодавець передбачив, що після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди, укладені на підставі Закону від 10.04.1992 №2269-XII продовжуються в порядку, визначеному Законом від 03.10.2019 №157-ІХ, про що зазначено і у постанові Верховного Суду від 06.07.2021 у справі №914/785/20.

Згідно ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 18.06.2020 № 5-р(II)/2020 визначено, що принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість. Імператив надання дієвості принципові верховенства права (правовладдя) вимагає одночасного застосування всіх трьох класичних формул.

Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України) (рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп/1997).

Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (рішення Конституційного Суду України від 03.10.1997 № 4-зп/1997).

Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (рішення Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції з 01.07.2020 до відносин у сфері оренди державного та комунального майна мають застосовуватись положення Закону від 03.10.2019 №157-ІХ, що спростовує доводи апелянта про невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права до спірних правовідносин.

З матеріалів даної справи вбачається, що відповідач звернувся до позивача із заявою про продовження строку дії Договору оренди 09.07.2020, тобто в період дії Закону від 03.10.2019 №157-ІХ.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 6, 8 Закону від 03.10.2019 №157-ІХ продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. Рішення про продовження договору оренди державного майна, передбаченого частиною другою цієї статті, і рішення про відмову у продовженні договору оренди державного майна приймаються орендодавцем.

Рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною другою цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування.

Будь-яке рішення, передбачене частиною четвертою цієї статті, приймається з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, на підставі довідки балансоутримувача, в якій зазначається інформація про: наявність або відсутність заборгованості зі сплати орендної плати чи страхових платежів за договором, що продовжується, станом на дату подання довідки; факти суттєвого (більше ніж на три місяці) прострочення сплати орендної плати чи інших обов`язкових за договором платежів; результати перевірок, які балансоутримувач та/або орендодавець здійснювали протягом строку оренди, а також інформація про цільове призначення, за яким об`єкт оренди фактично використовувався протягом строку оренди. У разі якщо перевірками виявлено порушення умов договору оренди, зазначається інформація про вжиті орендарем заходи для припинення порушення або про те, що порушення тривало і після строку, визначеного орендодавцем або балансоутримувачем для усунення порушення. Строк на усунення виявлених порушень не може перевищувати 30 календарних днів з дати отримання орендарем відповідного припису. Порядком передачі майна в оренду можуть бути встановлені додаткові вимоги до довідки балансоутримувача та порядку її подання.

Орендар, який звертається із заявою про продовження договору оренди відповідно до абзацу четвертого частини сьомої цієї статті, зобов`язаний разом із такою заявою надати орендодавцю звіт про оцінку майна та рецензію на цей звіт. Порядком передачі майна в оренду (для державного майна) або рішенням представницького органу місцевого самоврядування (для комунального майна) на орендаря може бути покладений обов`язок подачі додаткових документів разом із заявою про продовження договору оренди, що продовжується відповідно до частини другої цієї статті.

Таким чином, починаючи з 01.07.2020 продовження договорів оренди здійснюється на підставі заяви орендаря, поданої не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди, на підставі проведеного аукціону, за наявності звіту про оцінку майна та рецензії на цей звіт та за наявності погодження з боку балансоутримувача на підставі відповідної довідки, проте зазначені вимоги Закону відповідачем виконані не були.

Додатковою угодою №2 сторони дійшли згоди продовжити дію Договору оренди №312 від 01.08.2016 на нежитлове приміщення площею 173,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Біла Церква, вул. Леваневського, 34, шляхом його пролонгації до 30.06.2020. У відповідності до п. 9.3 Договору оренди та п. 3 ст. 631 ЦК України сторони домовились, що угода застосовується до відносин, що виникли між сторонами з 01.07.2019.

Отже, з 01.07.2020 Договір оренди є припиненим.

Згідно ч. 1 ст. 251 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Статтею 253 ЦК визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, договірні відносини між сторонами припинили свою дію 30.06.2020 та, за умови наявності продовження строку дії договору оренди у встановленому законодавством порядку, договірні відносини мали бути продовженими з 01.07.2020, а не з 30.06.2020 як стверджує апелянт.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 193 ГК кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно п. 10.11 Договору оренди у разі припинення або розірвання цього Договору майно протягом п`яти робочих днів повертається Орендарем Орендодавцю за актом приймання-передачі.

Вказаний обов`язок Орендаря також визначений у п. 4.6 Договору оренди.

10.12.2020 позивач надіслав відповідачу лист від 10.12.2020 №01-25/401, в якому просив відповідача у зв`язку із закінченням строку дії Договору оренди звільнити займане нежитлове приміщення площею 173,1 кв.м, розташоване за адресою: м. Біла Церква, вул. Леваневського, 34 не пізніше 15.12.2020 та передати його за актом приймання-передачі управлінню комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради, здійснивши повний розрахунок з орендної плати та пені включно по день звільнення приміщення. Відзив відповідача згідно ч.4 ст.165 ГПК не містить вказівки про його незгоду щодо отримання цього листа позивача, зазначена обставина не спростована ним належними та допустимими доказами відповідно до ст.ст.76,77 ГПК.

Верховний Суд у своїй ухвалі від 24.02.2021 у справі №903/451/20 вказав, що користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмету найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Згідно ч. 1 ст. 785 ЦК у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Доказів повернення орендованого майна шляхом передачі його за актом приймання-передачі позивачу матеріали даної справи не містять.

Статтею 327 ЦК визначено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За приписами ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК) здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Доводи апелянта про сплату ним орендних та комунальних платежів, як доказ пролонгації Договору оренди та відсутність заперечень з боку Орендодавця щодо такого продовження, не заслуговують на увагу, оскільки як вже встановлено, до спірних правовідносин застосовуються приписи Закону від 03.10.2019 №157-ІХ, в порушення положень якого, відповідачем не вчинено дій необхідних для продовження договору оренди.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 5 статті 236 ГПК визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, із посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 276 ГПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 129 ГПК судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ».

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ» на рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 12.04.2021 у справі №911/139/21.

4. Судові витрати за апеляційний перегляд покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Аптека «ВІТАФАРМ».

5. Матеріали справи №911/139/21 повернути до Господарського суду Київської області.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02.09.2021.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова