РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.05.2021Справа № 910/21095/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Фермерського господарства «Основа» вул. Генерала Богданова буд. 31, с. Романова Балка, Первомайський район, Миколаївська область, 55270

до Фізичної особи-підприємця Кіро Івана Миколайовича АДРЕСА_1

про стягнення 622 800,00 грн.

Представники учасників справи:

Від позивача: Волошенко О.В. - ордер № 1033144 від 18.02.2021;

Від відповідача: Назаренко Є.О. - ордер № 1008650 від 16.09.2020.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фермерське господарство "Основа" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Кіро Івана Миколайовича про стягнення 622 800,00 грн. безпідставно набутих коштів.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається помилкове перерахування на рахунок відповідача грошових коштів у вказаній сумі за відсутності господарських правовідносин між сторонами, у зв`язку з чим вказані кошти в сумі 622 800,00 грн. мають бути повернуті позивачеві згідно ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/21095/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності клопотань сторін про інше господарським судом на підставі ч.2 ст. 247 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Судом доведено до відома сторін, що через відділ діловодства суду від відповідача надійшли:

-10.02.2021 року відзив на позовну заяву б/н від 09.02.2021 року, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на безпідставність позову та фактичне виконання ним будівельних робіт за домовленістю з позивачем, а також просить суд розглянути справу в порядку загального позовного провадження. Окрім цього до відзиву відповідачем додані копії нотаріально посвідчених заяв свідків ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

- 10.02.2021 клопотання б/н від 09.02.2021 про призначення у справі № 910/21095/20 судової будівельно - технічної експертизи для підтвердження факту, що закуплені останнім будівельні матеріали, які є предметом даного спору, відповідають будівельним матеріалам, встановленим у будинку позивача, та зупинення провадження у справі;

- 25.02.2021 клопотання б/н від 24.02.2021 про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача фізичних осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.

Також через відділ діловодства суду від позивача надійшли:

- 23.02.2021 клопотання № 513 від 22.02.2021 року про залишення без розгляду відзиву на позовну заяву;

- 02.03.2021 відповідь на відзив на позовну заяву № 533 від 26.02.2021, в якому позивач заперечує проти доводів відповідача та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі;

- 09.03.2021 заперечення на клопотання про призначення судової експертизи № 541 від 03.03.2021, в яких позивач заперечує проти призначення будівельно-технічної експертизи та зазначає, що з наданих відповідачем документів неможливо встановити, що будівельні матеріали придбані саме для позивача, використані у будинку позивача, не передані іншій третій особі, місце встановлення матеріалів у будівлі позивача. Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.03.2021 вирішено здійснювати розгляд справи № 910/21095/20 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 07.04.2021.

Від відповідача 11.03.2021 через відділ діловодства до суду надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач, зокрема, посилається на повідомлення учасника позивача у додатку «Вайбер» в частині підтвердження перерахування грошових коштів з рахунку іншого фермерського господарства.

06.04.2021 до суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Судом доведено до відома, що до початку судового засідання 09.03.2021 року від позивача надійшли заперечення на клопотання про призначення експертизи № 541 від 03.03.21; 15.03.2021 року від позивача надійшли заперечення на клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб № 560 від 10.03.2021 разом з доказами направлення на адресу відповідача; 22.03.2021 року від відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а саме оригіналів заяв свідків; 23.03.2021 до суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких останній просить визнати неналежними та недопустимими копії фото узгоджених істотних умов договору та копії заяв свідків, поданих відповідачем. Подані клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Розглянувши в судовому засіданні 07.04.2021 подане відповідачем клопотання б/н від 24.02.2021 про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача фізичних осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 судом встановлено, що у поданому клопотанні відповідач просить залучити до участі у справі вказаних фізичних осіб - ОСОБА_6 , як директора відповідача та власника майна, в якому проводились ремонтні роботи, та ОСОБА_5 , як учасника юридичної особи.

Враховуючи предмет спору у даній справі, а також вищезазначені правовідносини та наявний суб`єктний склад спору, у зв`язку з тим, що у разі прийняття судового рішення з даної справи ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не буде наділено новими правами чи покладено нових обов`язків щодо однієї із сторін, або змінено наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому суд протокольно ухвалив про відмову в задоволенні клопотання відповідача б/н від 24.02.2021 року про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача фізичних осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Розглянувши в судовому засіданні 07.04.2021 клопотання відповідача № б/н від -09.02.2021 про призначення судової будівельно - технічної експертизи та зупинення провадження у справі, у зв`язку з відсутністю за сукупності умов для призначення експертизи, визначених ст. 99 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням предмету та підстав позову, судом протокольно ухвалено про відмову в задоволенні клопотання відповідача № б/н від 09.02.2021 про судової будівельно - технічної експертизи та зупинення провадження у справі.

У підготовчому засіданні 07.04.2021 враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/21095/20 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 13.05.2021.

Будь - яких інших заяв та клопотань процесуального характеру від сторін на час проведення судового засідання 07.04.2021, окрім наявних в матеріалах справи, до суду не надходило.

В судове засідання з розгляду справи по суті 13.05.2021 з`явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні 13.05.2021 підтримав заявлені позовні вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.05.2021 проти позову заперечував з підстав, викладених в позовній заяві, та просив відмовити у його задоволенні.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 13.05.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно із ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 10.10.2018 позивачем - Фермерським господарством «Основа» платіжним дорученням № 1009 від 10.10.2018 було перераховано на користь відповідача - Фізичної особи-підприємця Кіро Івана Миколайовича грошові кошти в сумі 622 800,00 грн. із призначенням платежу - «за виконання спеціалізованих будівельних робіт, згідно договору № 10/10 від 10.10.2018 без ПДВ», що також підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 за 10 жовтня 2018 року, долученою до матеріалів справи.

Зазначаючи про відсутність домовленостей між сторонами щодо істотних умов договору про виконання спеціалізованих будівельних робіт, а також не вчиненням відповідачем дій, які б свідчили про виконання такого договору, 07.12.2020 позивачем було направлено на зареєстровану адресу місцезнаходження відповідача, а саме: АДРЕСА_1 , вимогу № 333 про повернення безпідставно набутих коштів в сумі 622 800,00 грн., посилаючись на помилковість та безпідставність здійсненого перерахування.

Факт надсилання вимоги та її вручення відповідачеві 09.12.2020 підтверджується копіями опису вкладення, фіскального чеку від 07.12.2020, списку згрупованих відправлень від 07.12.2020, а також витяг з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження поштового відправлення № 534.

Проте, вимога позивача була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, посилаючись на відсутність укладеного між сторонами у формі єдиного документа договору № 10/10 від 10.10.2018 на виконання спеціалізованих будівельних робіт, відсутність досягнутих домовленостей щодо істотних умов договору про виконання спеціалізованих будівельних робіт та невиконання відповідачем на замовлення позивача робіт позивач звернувся до суду із позовом про повернення 622 800,00 грн. як безпідставно набутих згідно ст. 1212 ЦК України.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд зазначає, що загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України, які застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, зокрема, відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 910/5027/18, конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України ).

За змістом частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Частина 3 статті 1212 Цивільного кодексу України поширює дію положень про безпідставне збагачення на відносини, що регулюються іншими положеннями Цивільного кодексу України, зокрема, на випадки виконання зобов`язання однією із сторін:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, від 02.09.2014 у справі № 910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14, від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15, яка підтримана Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 по справі № 910/13814/17.

Отже, вирішення питання про стягнення безпідставно набутих коштів залежить від висновків про наявність/відсутність між сторонами договірних правовідносин, на підставі яких здійснено відповідне перерахування заявлених до стягнення коштів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем як постачальником було виставлено до сплати позивачу рахунок № 10/2018-2 від 10.10.2018 на суму 622 800,00 грн. за «організацію закупівлі та доставки матеріалів для монтажу котельні у приватному будинку за адресою: с. Романова Балка, Первомайський район, Миколаївська область»., копія якого наявна матеріалах справи.

В свою чергу на підтвердження факту закупівлі та доставки матеріалів для монтажу котельні у приватному будинку за адресою: с. Романова Балка, Первомайський район, Миколаївська область на суму 622 800,00 грн. згідно рахунку №10/2018-2 від 10.10.2018 відповідачем складено та підписано акт № 10-2 передачі-прийому наданих послуг від 10.10.2018.

При цьому, як зазначалось судом вище, позивачем 10.10.2018 перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 622 800,00 грн. за виконання спеціалізованих будівельних робіт згідно договору № 10/10 від 10.10.2018.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.

Згідно ч.1, ч.2 статті 87 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Отже, коли законом чітко визначено умови виникнення тих чи інших прав або обов`язків, пояснення свідків не є тими доказами, які можуть бути покладені в основу рішення.

Показання свідків є допустимими доказами лише в тому разі, коли надані ними відомості про обставини відповідно до законодавства мають бути підтверджені саме таким способом та не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, згідно наявних в матеріалах справи нотаріально посвідчених заяв свідків, а саме свідка ОСОБА_4 , вбачається, що у березні 2019 року відповідач замовив у нього доставку котельних матеріалів та обладнання, а також матеріалів для монтажу опалення, водопостачання та каналізації. У супроводі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 він доставив замовлені відповідачем згідно видаткової накладної № СТ-0000213/СТ від 29.10.2018 обладнання та матеріали за адресою: Романова Балка, Первомайський район, Миколаївська область, а також розвантажено їх у приватному будинку.

Відповідно до заяви свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , останні у період з вересня 2018 року по квітень 2019 року здійснювали за адресою: с. Романова Балка, Первомайський район, Миколаївська область сантехнічні роботи, зокрема, монтаж котельного обладнання, водопостачання, опалення, каналізації та теплої підлоги. При цьому, як стверджують свідки, вказані матеріали були придбані відповідачем відповідно до видаткової накладної № СТ-0000213/СТ від 29.10.2018.

Матеріли справи також свідчать, що 12.11.2018 відповідачем придбано у ТОВ «Енерготрейд Київ» обладнання та матеріали на загальну вартість 308 449,03 грн., на підтвердження чого відповідачем надано копії платіжного доручення № 57 від 12.10.2018, рахунок на оплату по замовленню № Е-121046424 від 12.10.2018 та видаткову накладну № АТ3386 від 12.11.2018.

Згідно з частиною першою статті 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (частина друга статті 96 ГПК України).

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частина третя статті 96 ГПК України).

Зокрема, як зазначено відповідачем в заявах щодо суті спору, починаючи з серпня 2018 року ФОП Кіро І.М. вів переговори відносно закупівлі матеріалу та виконанні ним робіт по котельні, а 10.10.2018 ним в додатку Viber отримано повідомлення про оплату його послуг у розмірі 622 800,00 грн., при цьому повідомлено, що оплату проведено з іншого підприємства під назвою «Основа». Після повідомлення про проведення вказаної оплати відповідачем надалі продовжено ведення переговорів відносно виконання ним робіт по котельні за адресою: Романова Балка, Первомайський район, Миколаївська область.

Отже, приймаючи до уваги висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 13.07.2020 у справі № 753/10849/19, надані відповідачем скрін-шоти повідомлень з телефону (роздруківки з Viber), вважаються судом належними та допустимими доказами, досліджені судом у їх сукупності та їм надана належна правова оцінка.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України та частиною другою статті 180 ГК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положенням статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Таким чином, загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 Цивільного кодексу України до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Одним із видів врегульованих цивільним законодавством цивільних правовідносин є майнові правовідносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України), та виникають з приводу приналежності (присвоєння) або використання різного роду матеріальних благ, які визнаються речами, роботами, послугами.

Оцінюючі зміст наданих суду доказів суд доходить висновку, що між сторонами фактично склалися договірні правовідносини, на виконання яких відповідачем виставлено до сплати позивачу рахунок за організацію закупівлі та доставки матеріалів для монтажу котельні у будинку, а позивачем проведено на його підставі відповідну оплату 622 800,00 грн. на користь відповідача.

Поряд із цим суд наголошує, що відсутність укладення між сторонами в письмовій формі договору на виконання будівельних робіт та надання послуг із закупівлі матеріалів та обладнання не може свідчити про відсутність договірних правовідносин між позивачем та відповідачем, позаяк наявні матеріали справи переконливо доводять факт існування між сторонами правовідносин, під час реалізації яких і були складені надані сторонами первісні документи.

Суд також наголошує, що направлення відповідачем рахунку на оплату та акту виконаних робіт на адресу Фермерського господарства «МТД» також беззаперечно не можуть свідчити про відсутність таких договірних відносин, оскільки засновниками Фермерського господарства «МТД» та Фермерського господарства «Основа» є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є пов`язаними особами, за домовленістю з якими та у будинку яких відповідачем і проводилися роботи.

При цьому судом враховано, що вказані обставини, а також зміст переписки в додатку Viber стороною позивача належними доказами не спростовані.

Таким чином, застосування правової підстави для повернення коштів у порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України у розрізі даного спору є необґрунтованою та суперечливою, оскільки правова підстава для набуття відповідачем таких коштів була об`єктивно наявна в силу виникнення договірних відносин з виконання відповідачем робіт згідно виставленого рахунку.

Фактичне виконання відповідачем робіт по котельні, яке, зокрема, підтверджується заявами свідків про реалізацію правовідносин, позивачем не спростовано, при цьому сам факт відсутності укладення письмового договору між позивачем та відповідачем не свідчить про відсутність досягнення домовленості по виконанню сторонами зобов`язань, а отже наведене в сукупності позбавляє суд можливості стверджувати про безпідставність отримання позивачем спірних коштів в сумі 622 800,00 грн.

Суд наголошує, що загальні засади цивільного законодавства, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність мають фундаментальний характер. Тому інші джерела правового регулювання мають відповідати їх змісту, в тому числі щодо наслідків невиконання робіт за договором та, відповідно, вимог про повернення грошових коштів.

В свою чергу оцінюючи фактичні обставини справи та вчинені сторонами правочини суд повинен оцінювати останні з точки зору відповідності їх внутрішній волі сторін та мотивів такої поведінки, незважаючи на відсутність юридичної грамотності та розуміння правової природи такого правочину.

Тобто, укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Відтак, виходячи з суті принципу добросовісності суд зазначає, що досягнуті між сторонами домовленості з виконання робіт та закупівлі матеріалів є двосторонніми, отже зумовлюють не тільки права сторін, а й обумовлює наявність певних зобов`язань та повноцінне добросовісне їх виконання.

Додатково суд наголошує, що встановлення меж предмета доказування більшою мірою є прерогативою суду, який на різних етапах провадження у господарській справі визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, з`ясовує, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення, оцінює достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності тощо. Зазначене дозволяє правильно визначити обсяг доказового матеріалу для правильного встановлення фактичних обставин у справі та відібрати лише ті докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, виключивши з процесу доказування докази, які не стосуються справи.

Поряд із цим, хоча межі предмета доказування визначаються також сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, проте про остаточне встановлення меж предмета доказування може йтися лише при ухваленні судового рішення, коли зібраними вважаються усі фактичні дані, що мають значення для вирішення справи, їх сукупність і становить предмет доказування у конкретній справі.

В свою чергу враховуючи предмет та підстави даного позову судом не надавалась оцінка взаємовідносинам сторін в частині виконаних робіт, їх вартості, обсягу та якості, оскільки наведене не було предметом даного спору, а спір вирішувався виключно в розрізі позовних вимог позивача, заявлених на підставі ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, оскільки, як встановлено господарським судом, грошові кошти в розмірі 622 800,00 грн. були перераховані Фермерським господарством «Основа» на користь ФОП Кіро І.М. як оплата згідно попередніх досягнутих домовленостей з виконання робіт та закупівлі матеріалів, тобто за наявності достатньої правової підстави, суд дійшов висновку про необґрунтованість посилань позивача на те, що оспорювані грошові кошти вважаються отриманими відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України та мають бути повернуті.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Суд зауважує, що конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтями 6, 13 Конвенції, ратифікованої Верховною Радою України Законом від 17.07.1997р. №475/97-ВР.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 зазначено, верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Усі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 25 серпня 2021.

Суддя А.М. Селівон