номер провадження справи 4/91/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2021 Справа № 908/1963/21

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя Зінченко Наталя Григорівна, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СУФФЛЕ АГРО Україна», (30068, Хмельницька область, Славутський район, с. Крупець, вул. Богдана Хмельницького, буд. 43)

до відповідача Приватного підприємства «ГАЙ», (70640, Запорізька область, Пологівський район, с. Тарасівка, пров. Вишневий, буд. 30)

про стягнення 547256, 12 грн.

07.07.2021 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «СУФФЛЕ АГРО Україна», с. Крупець Славутського району Хмельницької області за вих. № б/н від 01.07.2021 (вх. №2105/08-07/21 від 07.07.2021) до Приватного підприємства «ГАЙ», с. Тарасівка Пологівського району Запорізької області про стягнення 547256,12 грн. за договором поставки № від 26.02.2019, в тому числі 132195,00 грн. основного боргу, 39831,39 грн. пені, 62578,08 грн. штрафу, 277036,49 грн. 48 % річних та 35624,16 грн. інфляційних втрат.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподіл судової справи між суддями від 07.07.2021 справу № 908/1963/21 за вищевказаною позовною заявою розподілено судді Зінченко Н.Г.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 12.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/1963/21 в порядку спрощеного позовного провадження, справі присвоєно номер провадження справи 4/91/21, ухвалено здійснювати розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заявлені позивачем вимоги викладені в позовній заяві та обґрунтовані посиланням на ст., ст. 525, 526 ЦК України, ст., ст. 165, 173, 174, 193, 230-232, 237 ГК України. Мотивуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що через порушення відповідачем умов договору поставки № від 26.02.2019 та положень чинного законодавства в частині оплати за поставлений товар згідно видаткових накладних № від 18.03.20109, № від 29.03.2019, № від 03.04.2019, № від 03.04.2019 і № від 03.04.2019 у відповідача перед позивачем утворилася заборгованості за отриманий товар в розмірі 132195,00 грн. У зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання позивач, керуючись умовами п. 8.1 договору та приписами діючого законодавства, нарахував відповідачу пеню за період з 01.12.2019 по 31.05.2021 в розмірі 39831,39 грн., керуючись додатком № 1 від 01.11.2019 до договору та приписами діючого законодавства, нарахував відповідачу 48 % річних за період з 30.11.2019 по 01.07.2021 у розмірі 277036,49 грн., керуючись умовами п. 8.2 договору та приписами діючого законодавства, нарахував відповідачу 62578,08 грн. штрафу та інфляційні витрати за період 01.07.2020 по 01.07.2021 в розмірі 35624,16 грн. Враховуючи викладене, позивач просить суд позов задовольнити та стягнути з відповідача на його користь 547256,12 грн. заборгованості за договором поставки № від 26.02.2019, що складається з 132195,00 грн. основного боргу, 39831,39 грн. пені, 62578,08 грн. штрафу, 277036,49 грн. 48 % річних та 35624,16 грн. інфляційних втрат. Також позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 8208,84 грн. судового збору. Крім того, позивач просить суд при винесенні рішення застосувати норми ч. 10 ст. 238 ГПК України в частині позовних вимог про стягнення 48 % річних.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 12.07.2021 у справі № 908/1963/21 відповідачу запропоновано у строк не пізніше 30.07.2021 подати відзив на позовну заяву і всі можливі докази у підтвердження його заперечень проти позову або його визнання, у разі незгоди з нарахованою сумою заборгованості навести свій контррозрахунок.

Відповідно до безкоштовного Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який роздрукований судом з офіційного сайту Міністерства юстиції України: https://usr.minjust.gov.ua, зареєстрованим місцем знаходження юридичної особи Приватного підприємства «ГАЙ» (ідентифікаційний код юридичної особи 32292363) є: 70640, Запорізька область, Пологівський район, с. Тарасівка, пров. Вишневий, буд. 30, що відповідає адресі відповідача, зазначеній у позовній заяві.

Статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» встановлено, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Ухвала суду по справі від 12.07.2021 про відкриття провадження у справі № 908/1963/21, яка направлялася на юридичну адресу відповідача, повернулася на адресу суду без вручення адресату з відміткою відділення поштового зв`язку: «За закінченням встановленого терміну зберігання».

Нормами Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає. (ч. 7 ст. 120 ГПК України)

В постанові Верховного Суду від 08.04.2019 у справі № 922/2887/16 викладена правова позиція, що сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, вказує на суб`єктивну поведінку сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання ухвали суду у даній справі відповідачем та повернення її до суду з відповідною відміткою є наслідком діяння (бездіяльності) відповідача щодо їх належного отримання та неповідомлення суду про зміну свого місцезнаходження, тобто його власною волею.

Отже, суд вважає, що ним вжито достатньо заходів для повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі № 908/1963/21.

Судом також враховано, що відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, не лише на суд покладається обов`язок належного повідомлення сторін про час та місце судового засідання, але й сторони повинні вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Про хід розгляду справи, дату, час і місце проведення судового засідання у даній справі сторони могли дізнатись з офіційного веб-порталу Судової влади України «Єдиний державний реєстр судових рішень»: //reyestr. court. gov. ua/. Названий веб-портал згідно з Законом України «Про доступ до судових рішень» № 3262-IV від 22.12.2005 є відкритим для безоплатного цілодобового користування.

Відзив на адресу суду від відповідача у встановлений в ухвалі суду від 12.07.2021 у справі № 908/1963/21 процесуальний строк для подачі відзиву не надійшов, як і будь-яких клопотань чи заяв до суду від відповідача не надходило.

Згідно ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

За таких обставин, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами.

У відповідності до частин 2 і 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, 11.08.2021 сплив тридцятиденний термін наданий сторонам на вчинення процесуальних дій, строк вчинення яких обмежений першим судовим засіданням. Будь-яких процесуальних заяв або заяв по суті протягом цього періоду до суду не надходило. Тому суд вважає за можливе розглянути вказану справу по суті.

Відповідно до ч., ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

Згідно ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення 06.09.2021.

Розглянувши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ

26.09.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю «СУФФЛЕ АГРО Україна», (Продавець, позивач у справі) та Приватним підприємством «ГАЙ», (Покупець, відповідач у справі) укладено Договір поставки № (далі за текстом Договір), відповідно до умов якого Продавець зобов`язався поставляти, а Покупець приймати та оплачувати вартість наступних сільськогосподарських товарів: насіння ячменю, кукурудзи, ріпаку, соняшника, пшениці, сої, гороху, сорго, люцерни та жита; засоби захисту рослин; мінеральні добрива; добрива для позакореневого підживлення. (п. 1.1.1 Договору)

Відповідно до п. 9.6 Договір діє з моменту підписання до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Сторонами доказів розірвання, припинення чи визнання недійним Договору суду не надано.

Ціна встановлюється із ПДВ, якщо тільки це не суперечить законодавству (п. 4.2 Договору)

Пунктом 4.3 Договору сторони обумовили, що якщо інші умови оплати н будуть погоджені сторонами, Покупець зобов`язується оплатити вартість товару не пізніше 31.10.2019. Якщо додатках до Договору буде вказана дата із зазначення лише дати і місяця, вважатиметься, що мова йде про 2019 рік.

01.11.20219 сторонами до Договору поставки № від 26.02.2019 підписаний Додаток № 1, пунктом 1 якого сторони узгодили, що у зв`язку із порушення строку оплати Покупцем за товар відповідно до Договору сторони домовилися продовжити термін оплати до 30.11.2019 (включно).

За умовами п., п. 3.1, 3.5 Договору поставка здійснюється автомобільним транспортом на умовах EXW (склад Продавця), якщо інше не передбачено в специфікаціях. Умови поставки викладаються у відповідності з вимогами ІНКОТЕРМС 2010, за виключенням тих особливостей, що притаманні зовнішньоекономічній діяльності. Продавець може використовувати склади, перелік яких наведений в п. 3.1 Договору. Під час поставки Продавець зобов`язаний передати Покупцю всю документацію на товар згідно із законодавством.

Відповідно до пп. 3.1.1 Договору право власності на товар переходить до покупця в момент відвантаження, що відповідає даті оформлення товарно-транспортної накладної.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов Договору поставки № від 26.02.2019 позивачем поставлений відповідачу обумовлений Договором товар на загальну суму 623287,17 грн., в тому числі ПДВ, та за видатковою накладною № 15 від 04.12.2019 товар на загальну суму 186263,29 грн., в тому числі ПДВ, а саме:

- за видатковою накладною № від 18.03.2019 поставлено товар на загальну суму 164880,00 грн.;

- за видатковою накладною № від 29.03.2019 поставлено товар на загальну суму 41220,00 грн.;

- за видатковою накладною № від 03.04.2019 поставлено товар на загальну суму 51679,66 грн.;

- за видатковою накладною № від 03.04.2019 поставлено товар на загальну суму 297054,76 грн.;

- за видатковою накладною № від 03.04.2019 поставлено товар на загальну суму 68452,75 грн.

Всі вище зазначені видаткові накладні підписані уповноваженими особами з боку Продавця і Покупця та скріплені печатками підприємств.

Отже, факт поставки позивачем відповідачу товару згідно умов Договору поставки № від 26.02.2019 доведений відповідними видатковими накладними, які узгоджені сторонами та підтверджують факт прийняття відповідачем товару без жодних зауважень та претензій, про що свідчать підписи уповноважених представників позивача та відповідача на цих видаткових накладних.

Таким чином, позивач взяті на себе зобов`язання згідно умов Договору виконав у повному обсязі та належним чином.

Відповідач факт отримання від позивача товару за видатковими накладними № від 18.03.20109, № від 29.03.2019, № від 03.04.2019, № від 03.04.2019 і № від 03.04.2019 на загальну суму 623287,17 грн. не заперечив.

Обставини справи свідчать, що спірні правовідносини сторін врегульовані договором, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Виходячи зі змісту Договору поставки № від 26.02.2019, зокрема пункту 4.3 Договору, та змісту пункту 1 Додатку № 1 від 01.11.2019 до Договору порядок розрахунків за Договором передбачає здійснення відповідачем оплати за отриманий товар у строк до 30.11.2019 включно.

Таким чином, сторонами чітко визначений строк оплати отриманого за Договором товару.

Як вже зазначалося раніше за текстом рішення, за загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

При цьому, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

За приписами частини 2 статті 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов`язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (ч. 3 ст. 692 ЦК України).

За умовами п. 1.1.1 Договору відповідач зобов`язався прийняти і оплатити поставлений товар.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем оплата отриманого товару у передбачені строки та в повному обсязі не здійснена.

Як встановлено судом з матеріалів справи, 31.10.2019 відповідачем оплачений товар за видатковими накладними № від 18.03.20109 і № від 29.03.2019 на суму 206100,00 грн.; 03.02.2021 відповідачем частково оплачений товар за видатковими накладними № від 03.04.2019 і № від 03.04.2019 на суму 201679,66 грн. і 19.03.2021 відповідачем частково оплачений товар за цими ж видатковими накладними на суму 100000,00 грн. Всього відповідачем на користь позивача за товар поставлений за Договором поставки № від 26.02.2019 сплачено 507779,66 грн.

За таких обставин, матеріалами справи доведено, що відповідач в порушення вимог ст. 692 ЦК України не виконав умови Договору поставки № від 26.02.2019 в частині оплати поставленого товару, своєчасно та в повному обсязі не сплатив кошти за отриманий товар, що призвело до невиконання грошового зобов`язання і виникнення боргу за поставлений товар в сумі 115507,51 грн.

За змістом положень статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні положення наведено й у статтях 525, 526 ЦК України.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

На день розгляду спору відповідач доводи позивача стосовно неналежного виконання грошових зобов`язань за Договором поставки № від 26.02.2019 належними і допустимими доказами, в розумінні ст., ст. 76, 77 ГПК України, не спростував, доказів оплати товару в повному обсязі суду не надав, свого контррозрахунку заявленої до стягнення суми основного боргу суду також не надав.

Статтею 3 ЦК України закріплено, що одним із основних принципів цивільного права є принцип добросовісності, розумності та справедливості.

Позивач, уклавши Договір поставки № від 26.02.2019 і передавши товар відповідачу, розраховує на отримання оплати у розумні строки, а відповідач, уклавши цей Договір, свідомо прийняв на себе зобов`язання щодо своєчасного і повного розрахунку з позивачем за отриманий товар.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем оплата отриманого товару у передбачені строки у повному обсязі не здійснена.

Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 132195,00 грн. основного боргу за товар, поставлений за Договором поставки № від 26.02.2019.

Разом із тим, матеріали справи свідчать, що станом на час вирішення спору судом заборгованість відповідача перед позивачем за товар, поставлений за Договором поставки № від 26.02.2019, становить 115507,51 грн., яка розрахована наступним чином: 623287,17 грн. 507779,66 грн. = 115507,51 грн., де

- 623287,17 грн. сума вартості товару, поставленого за видатковими накладними № від 18.03.20109, № від 29.03.2019, № від 03.04.2019, № від 03.04.2019 і № від 03.04.2019);

- 57779,66 грн. сума здійснених відповідачем оплат в межах Договору поставки № від 26.02.2019.

Таким чином, при розрахунку основного боргу за Договором поставки № від 26.02.2019 позивачем допущена помилка.

З урахуванням викладеного, оскільки заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 115507,51 грн. за поставлений позивачем товар станом на час прийняття рішення не погашена, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, то позовна вимога про стягнення з відповідача основного боргу є обґрунтованою, доведеною та підлягає задоволенню судом частково в розмірі 115507,51 грн. В іншій частині вимоги про стягнення основного боргу в позові відмовляється.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Приписами ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно - господарські санкції. (ч., ч. 1, 2 ст. 217 ГК України).

Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нормами ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. (ч. 6 ст. 231 ГК України)

Законом України від 22.11.1996 № 543/96-ВР «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» унормовано, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. (ст., ст. 1, 3 Закону).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

У постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 916/1777/19 сформульована правова позиція, що, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).

Близька за змістом правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 у справі № 910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №916/804/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вимогу про стягнення пені позивач обґрунтовує посиланням на пункт 8.1 Договору.

Так, пунктом 8.1 Договору сторонами передбачено, що в разі несвоєчасної оплати вартості товару Покупцем відповідно до умов Договору, Покупець сплачує Продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої чи несвоєчасно оплаченої суми за кожен день прострочення оплати, без врахування положень п. 6 ст. 232 ГК України.

Таким чином, сторонами передбачено більшу тривалість періоду нарахування пені, ніж встановлено в ч. 6 ст. 232 ГК України, - по день фактичної оплати.

Згідно поданого позивачем розрахунку, останній нарахував пеню за загальний період із 01.12.2019 по 31.05.2021, виходячи з розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нарахована пеня, та з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат поставленого товару, які мали місце 03.02.2021 і 19.03.2021. Загальна сума пеня, що заявлена до стягнення, склала 39831,39 грн.

Перевіривши за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» правильність наданого позивачем розрахунку пені, суд дійшов до висновку, що даний розрахунок не порушує норми законодавства, проте виконаний неправильно, оскільки позивачем неправильно визначений розмір основного боргу, на який здійснювалося нарахування пені.

Згідно здійсненого судом перерахунку розмір пені за порушення відповідачем строків розрахунків по Договору поставки № від 26.02.2019 за заявлений позивачем період становить 37214,01 грн.

Враховуючи викладене, вимога про стягнення з відповідача пені заявлена обґрунтовано, заснована на законі та підлягає задоволенню судом частково в сумі 37214,01 грн. В задоволені решти вимог про стягнення пені в позові відмовляється.

Стосовно позовних вимог про стягнення з ПП «ГАЙ» 62578,08 грн. штрафу, суд зазначає наступне.

За умовами п. 8.2 Договору Покупець додатково сплачує штраф у розмірі 15 (п`ятнадцять) % від суми прострочення за кожен 1(один) повний місяць прострочення.

За приписами ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Як свідчать матеріали справи, факт прострочення відповідачем оплати товару за Договором поставки № від 26.02.2019 є доведеним. Станом на 01.12.2019 (перший день прострочення) розмір заборгованості становив 417187,17 грн.

Згідно наданого позивачем розрахунку штраф ним нарахований у розмірі 62578,08 грн., виходячи з розміру заборгованості відповідача станом на січень 2021 року за один місяць прострочення.

Перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку штрафу, суд дійшов до висновку, що даний розрахунок не порушує норми законодавства та виконаний правильно

Враховуючи викладене, вимога про стягнення з відповідача 62578,08 грн. штрафу заявлена обґрунтовано, заснована на законі та підлягає задоволенню судом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплати гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основною боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відтак, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, порушення відповідачем грошового зобов`язання тягне за собою наслідки, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 2 Додатку № 1 від 01.11.2019 до Договору поставки № від 26.02.2019 сторони обумовили, що сума зобов`язання за Договором підлягає сплаті із врахуванням процентів на підставі частини 2 статті 625 ЦК України як санкції за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 4 (чотири) % на місяць (48 % річних для обчислення за неповний місяць) від простроченої суми, що обраховуватимуться починаючи з 01.11.2019 (включно) та завершуючи датою фактичного погашення заборгованості.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем розрахунків за Договором поставки № від 26.02.2019, вимоги про стягнення з нього 48 % річних та інфляційних втрат заявлені позивачем обґрунтовано.

Позивачем за порушення строків розрахунку за товар, отриманий за Договором поставки № від 26.02.2019, заявлені до стягнення 48 % річних в розмірі 277036,49 грн., які розраховані за загальний період з 30.11.2019 по 01.07.2021.

Судом перевірений за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» наданий позивачем розрахунок 48 % річних та встановлено, що даний розрахунок не порушує норми законодавства, проте виконаний неправильно, оскільки позивачем неправильно визначений розмір основного боргу, на який здійснювалося нарахування річних відсотків.

Згідно проведеного судом перерахунку за порушення строків розрахунку за товар, отриманий за Договором поставки № від 26.02.2019, стягненню з відповідача підлягають 48 % річних в розмірі 264330,21 грн.

З урахуванням викладеного, вимога про стягнення з відповідача 48 % річних заявлена обґрунтовано та підлягає задоволенню судом частково в розмірі 264330,21 грн. В іншій частині вимог про стягнення 48 % річних в задоволені позову відмовляється.

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Позивачем за порушення строків розрахунку за товар, отриманий за Договором поставки № від 26.02.2019, заявлені до стягнення інфляційні втрати в розмірі 35624,16 грн., які розраховані за загальний період з грудня 2019 року по травень 2021 року.

Судом перевірений за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та встановлено, що цей розрахунок позивачем виконаний неправильно, оскільки при розрахунку позивачем неправильно визначений розмір основного боргу, на який здійснювалося нарахування інфляційних втрат.

Згідно здійсненого судом перерахунку за порушення строків розрахунку за товар, отриманий за Договором поставки № від 26.02.2019, стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати в розмірі 33810,13 грн.

З урахуванням викладеного, вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат заявлена обґрунтовано та підлягає задоволенню судом частково в розмірі 33810,13 грн. В іншій частині вимог про стягнення інфляційних втрат в задоволені позову відмовляється.

Стосовно клопотання позивач про застосування при винесенні рішення у даній справи в резолютивній частині судового рішення про стягнення з ПП «ГАЙ» 48 % річних положень ч. 10 ст. 238 ГПК України та зазначення в рішенні про стягнення цієї сум з 02.07.2021 до моменту виконання рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 10 статті 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Суд звертає увагу на те, що застосування вищезазначених положень є правом суду.

Також, відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

На підставі викладеного, приймаючи до уваги встановлений судом факт безпідставного невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань починаючи з грудня 2019 року, суд задовольняє клопотання позивача та згідно з ч. 10 ст. 238 ГПК України зазначає в резолютивній частині рішення про нарахування 48 % річних до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування, за формулою (СОБ х 48 х КДП) : КДР : 100 = сума процентів, де: СОБ - сума основного боргу, простроченого ПП «ГАЙ» (ідентифікаційний код юридичної особи 32292363); 48 - розмір процентів; КДП - кількість днів прострочення сплати ПП «ГАЙ» суми основного боргу за період: з 02.07.2021 і до моменту виконання цього рішення в частині сплати основного боргу, КДР - кількість днів у році, у якому нараховуються проценти.

Відповідно до ч., ч. 1-4 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач надав всі необхідні докази в обґрунтування позовних вимог.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, проти позову не заперечив, належними доказами доводи позивача не спростував.

На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, заснованими на законі, доведеними та такими, що підлягають задоволенню частково в частині стягнення з відповідача на користь позивача 115507,51 грн. основного боргу, 37214,01 грн. пені, 264330,21 грн. 48 % річних, 33810,13 грн. інфляційних втрат та 62578,08 грн. штрафу. В іншій частині позовних вимог в задоволенні позову відмовляється.

Згідно зі ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст., ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СУФФЛЕ АГРО Україна», с. Крупець Славутського району Хмельницької області до Приватного підприємства «ГАЙ», с. Тарасівка Пологівського району Запорізької області про стягнення 547256,12 грн. за договором поставки № від 26.02.2019 задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «ГАЙ», (70640, Запорізька область, Пологівський район, с. Тарасівка, пров. Вишневий, буд. 30, ідентифікаційний код юридичної особи 32292363) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СУФФЛЕ АГРО Україна», (30068, Хмельницька область, Славутський район, с. Крупець, вул. Богдана Хмельницького, буд. 43, ідентифікаційний код юридичної особи 34863309) 115507 (сто п`ятнадцять тисяч п`ятсот сім) грн. 51 коп. основного боргу, 37214 (тридцять сім тисяч двісті чотирнадцять) грн. 01 коп. пені, 264330 (двісті шістдесят чотири тисячі триста тридцять) грн. 21 коп. 48 % річних, 33810 (тридцять три тисячі вісімсот десять) грн. 13 коп. інфляційних втрат, 62578 (шістдесят дві тисячі п`ятсот сімдесят вісім) грн. 08 коп. штрафу та 7701 (сім тисяч сімсот одну) грн. 60 коп. судового збору. Видати наказ.

3. В задоволені решти позовних вимог відмовити.

4. Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення нарахувати 48 % річних, до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування, за формулою (СОБ х 48 х КДП) : КДР : 100 = сума процентів, де: СОБ - сума основного боргу, простроченого ПП «ГАЙ» (ідентифікаційний код юридичної особи 32292363); 48 - розмір процентів; КДП - кількість днів прострочення сплати ПП «ГАЙ» суми основного боргу за період: з 02.07.2021 і до моменту виконання цього рішення в частині сплати основного боргу, КДР - кількість днів у році, у якому нараховуються проценти.

Повне судове рішення складено « 06» вересня 2021 р.

Суддя Н. Г. Зінченко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Запорізької області, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.