ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.08.2021 Справа № 905/885/21

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І. за участю секретаря судового засідання Парахотіна Ю.А., розглянувши матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго», м.Краматорськ, Донецька область

про стягнення заборгованості за договором №9081/20-ЕЕ-6 від 24.01.2020 у розмірі 1649828,17грн, 3% річних у сумі 563295,94грн та інфляційних втрат у сумі 650880,44грн, всього 2864004,55грн,

За участю представників:

від позивача: Єфременко О.О., адвокат за довіреністю №14-13 від 15.01.2021

від відповідача: Кравченко Ю.С., адвокат за довіреністю від 01.07.2020

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго», м.Краматорськ, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором №9081/20-ЕЕ-6 від 24.01.2020 у розмірі 1649828,17грн, 3% річних у сумі 563295,94грн та інфляційних втрат у сумі 650880,44грн, всього 2864004,55грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору постачання природного газу №9081/20-ЕЕ-6 від 24.01.2020 в частині повної та своєчасної оплати за отриманий природний газ.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечує проти методики нарахування 3% річних та інфляційних втрат виходячи з неправильного визначення бази нарахування, надає контрозрахунок; надав клопотання про відстрочення виконання рішення, починаючи з 01.01.2022.

Справу розглянуто судом в порядку загального позовного провадження. Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 20.05.2021; підготовче засідання призначене на 15.06.2021 з подальшим відкладанням на 06.07.2021, 29.07.2021; ухвалою суду від 06.07.2021 підготовче провадження продовжувалось на 30 днів; ухвалою суду від 29.07.2021 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 26.08.2021.

У судове засідання 26.08.2021 з`явились представники сторін; позивач підтримав позовні вимоги, заперечив проти клопотання про відстрочення виконання рішення; відповідач заперечив проти позову, просив відстрочити виконання судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

24.01.2020 між позивачем, Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» (споживач) був укладений договір №3081/20-ЕЕ-6 постачання природного газу.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов`язався поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п.1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва електричної енергії.

За правилами п.2.1 укладеного сторонами правочину постачальник передає споживачу у січні 2020 квітні 2020 замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 9282 тис.куб. метрів, у тому числі по місяцях (тис. куб. м): січень 2020 1250; лютий 2020 3300; березень 2020 4122; квітень 2020 - 610.

Пунктом 2.5 договору сторони погодили допущення відхилення обсягу використання природного газу від замовленого обсягу протягом відповідного розрахункового періоду в розмірі +- 10відсотків від зазначеного в пункті 2.1 обсягу без підписання додаткової угоди.

Відповідно до п.3.1 договору право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання - передачі. Після переходу права власності на природний газ несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі (п.3.8 договору).

Згідно з п.п.3.9 договору споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 7 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом: копію акта про надання послуг з розподілу природного газу за розрахунковий період, складеного між споживачем та оператором ГРМ (для споживачів, об`єкти яких приєднані до газорозподільних мереж) (пп.3.9.1); інформацію за підписом уповноваженої особи споживача стосовно обсягів природного газу, використаних виключно в періоді (періодах) розрахункового періоду, коли він був включений до реєстру споживачів постачальника (відповідно до пункту 3.8 договору), з розбивкою цих обсягів природного газу, за категоріями використання газу у тому числі згідно з договором (пп.3.9.2); підписані споживачем два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного у розрахунковому періоді природного газу згідно з договором і з урахуванням пункту 3.8 договору, його фактична ціна та вартість (пп.3.9.3).

За змістом п.4.2 договору в редакції додаткової угоди №4 від 23.04.2020 ціна за 1000 куб.м природного газу з 01 квітня 2020 по 30 квітня 2020 (включно) за цим договором складає 2897,00грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ) 20, усього разом з ПДВ 3476,40грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 24.12.2019 №3013 124,16грн за 1000 куб.м на добу без ПДВ, крім того ПДВ 20% усього разом з ПДВ 148,99грн. Споживач зобов`язаний сплатити за використаний з 01 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року (включно) природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування 3021,16грн за 1000куб.м. без ПДВ, крім того ПДВ 20%, усього разом з ПДВ 3625,39грн.

Порядок та умови проведення розрахунків визначені Розділом 5 договору №9081/20-ЕЕ-6 від 24.01.2020. Так, відповідно до п.5.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Пунктом 7.2 договору в редакції додаткової угоди №1 від 28.01.2020 встановлено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 14,2% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині постачання природного газу до 30 квітня 2020 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п.11.1 договору).

У виконання умов договору №9081/20-ЕЕ-6 від 24.01.2020 постачання природного газу позивачем за період січень-квітень 2020 було поставлено, а відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 35330503,67грн, за наслідком чого сторонами у відповідності з п.3.8 договору були підписані акти приймання-передачі: від 31.01.2020 про передачу 1807,84100тис. куб.м природного газу у січні 2020 на суму 10357106,63грн, у тому числі ПДВ 1726184,44грн; від 29.02.2020 про передачу 2100,00000тис. куб.м природного газу у лютому 2020 на суму 10261843,20грн, у тому числі ПДВ 1710307,20грн; від 31.03.2020 про передачу 2500,00000тис. куб.м природного газу у березні 2020 на суму 10560480,00грн, у тому числі ПДВ 1760080,00грн; від 30.04.2020 про передачу 1145,00000тис. куб.м природного газу у квітні 2020 на суму 4151073,84грн, у тому числі ПДВ 691845,64грн.

Вказані акти приймання-передачі підписані повноважними представниками сторін без зауважень стосовно якості та обсягу переданого природного газу, містить посилання на договір №9081/20-ЕЕ-6 від 24.01.2020, внаслідок чого, враховуючи приписи положень ст.ст.76, 77, 91 Господарського процесуального кодексу України, приймаються судом як такі, що підтверджує передачу заявленого у вказаних актах обсягу природного газу на загальну суму 35330503,67грн.

В свою чергу у виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором №9081/20-ЕЕ-6 від 24.01.2020 відповідачем було здійснено часткову оплату за поставлений природний газ у загальному розмірі 33680675,50грн, що вбачається з виписок по банківському рахунку позивача.

Разом з тим прийнятих на себе за договором №9081/20-ЕЕ-6 від 24.01.2020 зобов`язань з оплати отриманого природного газу у передбачений договором строк відповідачем виконано не було, що й стало підставою для звернення позивача до суду з вимогами про стягнення заборгованості у розмірі 1649828,17грн та 3% річних у сумі 563295,94грн, інфляційних втрат у сумі 650880,44грн.

Розглядаючи позов в цій частині, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до приписів ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що між сторонами укладений договір №9081/20-ЕЕ-6 від 24.01.2020, який за своєю природою є договором поставки, та згідно з яким позивач зобов`язався поставити відповідачу природний газ, а відповідач зобов`язався здійснити остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу (п.5.1 договору).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилами ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Між тим обставини справи свідчать, що відповідачем не здійснено повної оплати вартості природного газу у передбачений п.5.1 договору строк, а саме: за актом приймання-передачі від 31.01.2020 до 25.02.2020 включно, за актом приймання-передачі від 29.02.2020 до 25.03.2020 включно, за актом приймання-передачі від 31.03.2020 до 27.04.2018 включно з урахуванням того, що останній день строку (25.04.2020) припадав на вихідний день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України), за актом приймання-передачі від 30.04.2020 до 25.05.2020.

Внаслідок несплати вартості поставленого природного газу у повному обсязі у погоджений сторонами строк у відповідача виникла заборгованість за договором №9081/20-ЕЕ-6 від 24.01.2020 у сумі 1649828,17грн.

Несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати поставленого газу є порушенням зобов`язання (неналежним виконанням) в розумінні ст.610 Цивільного кодексу України. З огляду на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати поставленого природного газу у строк, встановлений договором №9081/20-ЕЕ-6 від 24.01.2020, суд дійшов висновку, що відповідач згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання зобов`язання.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу за договором №9081/20-ЕЕ-6 від 24.01.2020 у розмірі 1649828,17грн, отже, позов в цій частині є таким, що підлягає задоволенню.

Крім основної заборгованості за договором №9081/20-ЕЕ-6 від 24.01.2020 позивач просить стягнути з відповідача на підставі ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати у сумі 650880,44грн та 3% річних у сумі 563295,94грн.

Розглядаючи позов в цій частині суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період визначений позивачем, судом встановлено арифметичну та методологічну правильність розрахунку, отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню як правомірні та обґрунтовані.

Здійснюючи перевірку розрахунку інфляційних втрат за заявлені позивачем періоди, суд зазначає, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 24.01.2018 по справі № 910/24266/16, відповідно до якої вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Водночас, суд наголошує на врахуванні індексів виключно за цілі місяці існування прострочення певної суми, оскільки зі змісту п.6 Методики, затвердженої Наказом Державного комітету статистики №265 від 27.07.2007 випливає, що мінімальний період застосування індексу є саме повний місяць, за який він розрахований, оскільки відсутні будь-які підстави стверджувати про знецінення коштів на відповідній коефіцієнт індексу за частину такого місяця. Означений висновок узгоджується із правовою позицією з цього приводу, сформульованою Верховним Судом у постанові №910/9938/17 від 10.10.2018.

Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що «вартість грошей з індексом інфляції за попередній період» є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. При зменшенні суми боргу у конкретному місяці «А» на певну суму (до прикладу 100 грн.) до уваги береться сума боргу на початок розрахункового періоду «Х», помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу, «і-1»), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: «Х» * «і-1» - 100 грн. = «ЗБ», де «Х» - залишок боргу на початок розрахункового періоду, «і-1» - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а «ЗБ» - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).

А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць («ЗБ» відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, і від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку, якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду («ЗБ») перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

Подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).

Вказану правову позицію наведено у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19.

Здійснивши перевірку розрахунку інфляційних втрат, суд встановив, що розрахунок позивача є методологічно та арифметично правильним та відповідає фактичним обставинам справи, здійснено у відповідності до правових позицій вказаних у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19, отже, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 650880,44грн підлягають задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про відстрочення виконання судового рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Згідно з зазначеною нормою, надання заявникові відстрочки або розстрочки виконання рішення є правом господарського суду, при цьому, закон не обмежує це право точним переліком господарських спорів або обставин, за яких суд має право надання відстрочки, проте визначальним фактором при наданні відстрочки є винятковість цих випадків та їх об`єктивний вплив на виконання судового рішення.

Як вбачається з вищевказаної норми, питання задоволення заяви сторони у справі про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з особливого характеру обставин справи, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

В обґрунтування вказаного клопотання відповідач зазначає про збитковість господарської діяльності підприємства, погіршення фінансового стану у порівнянні з початком 2020 року та відсутність оборотних коштів. Також відповідача вказує, що примусове стягнення заборгованості без відстрочення у міжопалювальному періоді, коли підприємство не здійснює господарську діяльність, суттєво ускладнює ситуацію та призведене до банкрутства підприємства, грошові кошти надійдуть від споживачів лише у грудні 2021 січні 2022.

Підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч.ч.3, 4 ст.331 Господарського процесуального кодексу України).

З аналізу наведених норм вбачається, що відстрочення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але відстрочка або розстрочка виконання рішення допускається у виняткових випадках і залежно від обставин справи, при чому такі обставини мають свідчити про неможливість або реальне ускладнення виконання рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочення виконання рішення суду не повинно шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочення виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання відстрочення виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Із підстав, умов та меж надання відстрочення виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Отже питання щодо надання відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочення виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Суд звертає увагу, що збитковість господарської діяльності та відсутність обігових коштів не є тими виключними обставинами, які давали б підстави для відстрочення виконання судового рішення, оскільки вказані обставини утворились внаслідок власної господарської діяльності відповідача, а не в силу об`єктивних, незалежних від нього обставин.

Наведений відповідачем у заяві про відстрочення виконання рішення перелік обставин не є тими обставинами, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідач як юридична особа, що здійснює підприємницьку діяльність на власний ризик, враховуючи принципи, закріплені в ст.6 Цивільного кодексу України, взяв на себе відповідні зобов`язання (прийняти природний газ та здійснити своєчасний/повний розрахунок з постачальником), і об`єктивно усвідомлював усі можливі ризики ведення господарської діяльності та виконання зобов`язань за договором.

Підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику (п.1, абз.4 ст.44 Господарського кодексу України).

Ризики при збитковій підприємницькій діяльності несе сам суб`єкт господарювання, а відповідно нерентабельність та неприбутковість відповідача стосується діяльності самого відповідача, у зв`язку з чим наведені ризики не можуть бути ризиками іншої сторони, оскільки в протилежному випадку порушується принцип збалансованості інтересів сторін.

Крім того, належного обґрунтування та доказів того, що з початком опалювального сезону (грудень 2021 року січень 2022 року) відповідач зможе виконати рішення суду та сплатити заборгованість, останнім не надано.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність доведених та обґрунтованих підстав для задоволення клопотання відповідача про відстрочення виконання судового рішення.

З огляду на задоволення позовних вимог за приписами ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на відповідача. Інших судових витрат до розподілу за наслідком розгляду справи сторонами не заявлено.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» (84320, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Олекси Тихого, 8-Д, ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ) заборгованість у розмірі 1649828,17грн, 3% річних у сумі 563295,94грн, інфляційні втрати у сумі 650880,44грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 42960,07грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» про відстрочення виконання судового рішення відмовити.

В судовому засіданні 26.08.2021 проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.08.2021.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається з урахуванням пп.17.5 пп.17 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Суддя К.І. Аксьонова