РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2021Справа № 910/7196/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Степов`юк С.О., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного підприємства «АЛЬЯНС-СВ» (04073, місто Київ, ПРОСПЕКТ СТЕПАНА БАНДЕРИ, будинок 21)
до проГоловного управління Національної поліції у м. Києві (01601, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛОДИМИРСЬКА, будинок 15) звільнення майна з-під арешту
Представники:

від Позивача: Єзерський Д.О. (представник на підставі ордеру);

від Відповідача: Войчук І.В. (в порядку самопредставництва);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Приватне підприємство «АЛЬЯНС-СВ» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві (надалі також - «Відповідач») про звільнення майна з-під арешту.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для звільнення майна з-під арешту у зв`язку з закриттям кримінального провадження на підставі постанови слідчого СВ Шевченківського УП Головного управління Національної поліції в м. Києві від 09.12.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2021 року відкрито провадження у справі №910/7196/21, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 09.06.2021 року.

27.05.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської місткої ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли письмові пояснення.

07.06.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

09.06.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

У підготовче судове засідання 09.06.2021 року з`явились представники позивача та відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання Позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Відповідача - Департамент з питань реєстрації виконавчого органу КМР (КМДА), надано Позивачу строк до 5 робочих днів з дня отримання відзиву для надання відповіді на відзив та доказів на підтвердження права власності Позивача на спірне майно, надано Відповідачу строк до 5 робочих днів з дня отримання відповіді на відзив для надання заперечень, встановлено Позивачу строк до 5 робочих днів з 10.06.2021 року для надання письмових пояснень чи заперечень щодо клопотання Відповідача про закриття провадження у справі, відкладено підготовче судове засідання на 30.06.2021 року.

17.06.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів.

17.06.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла відповідь на відзив.

17.06.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли заперечення проти клопотання Відповідача про закриття провадження у справі.

24.06.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовче судове засідання 30.06.2021 року з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, встановлено Позивачу строк до 2х днів з 01.07.2021 року для надання доказів на підтвердження направлення відповіді на відзив та доказів на адресу Відповідача, продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, відкладено підготовче судове засідання на 04.08.2021 року.

02.07.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про долучення доказів відправки документів на адресу Відповідача.

У підготовче судове засідання 04.08.2021 року з`явились представники позивача та відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.08.2021 року.

В судовому засіданні 18 серпня 2021 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи, викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник Відповідача заперечив проти позову, просив закрити провадження у справі.

Суд, розглянувши клопотання Головного управління Національної поліції у м. Києві про закриття провадження у справі від 09.06.2021 року, приходить до висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Згідно з п.1.ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

У постанові від 30 червня 2020 року по справі №727/2878/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на її висновки, сформульовані в постанові від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц за позовом фізичної особи до Головного управління Національної поліції в Київській області та Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року:

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачають застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у закритій кримінальній справі.

Справу про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Вирішення порушеного позивачем питання про звільнення майна з-під арешту в порядку кримінального судочинства потребувало би відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину. Для такого відновлення необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування позивача. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

Отже, у постанові від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала загальний висновок щодо неможливості вирішення за правилами кримінального судочинства питання про звільнення майна з-під арешту після закриття кримінального провадження постановою органу досудового розслідування.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Враховуючи те, що у даній справі арешт був накладений за правилами КПК України 1960 року та не знятий після закриття кримінальної справи, з урахуванням суб`єктного складу учасників судового процесу, справа за позовом Приватного підприємства «АЛЬЯНС-СВ» до Головного управління Національної поліції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

При цьому, у своїй заяві Відповідач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №296/8586/16-ц, проте Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 18 серпня 2021 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

01.12.2010 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради (Продавець) та Приватним підприємством «АЛЬЯНС-СВ» (Покупець) було укладено Договір купівлі - продажу нежилого приміщення на аукціоні, відповідно до умов якого Продавець зобов`язався передати у власність, а Покупець зобов`язався прийняти у власність нежилі приміщення загальною площею 61,60 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Грінченка Бориса, будинок 4 (літера А) і зобовязався сплатити за них грошову суму, визначену цим договором. Відчужуються нежилі приміщення (в літ. А): з №1 по №7 (групи приміщень №44) загальною площею 61,60 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко О.Б. за реєтровим №527 та здійснена державна реєстрація права власності 18.03.2011 року за №2606-П в книзі д.16п-18, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав. (а.с.89-92)

За актом прийому - передачі приміщення від 02.12.2010 року Продавець передав, а Покупець прийняв згідно з Договором купівлі - продажу нежилого приміщення на аукціоні від 01.12.2010 року нежилі приміщення (в літ. А): з №1 по №7 (групи приміщень №44) загальною площею 61,60 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Грінченка Бориса, будинок 4 (літера А). (а.с.93)

Постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 22.06.2011 року порушено кримінальну справу за фактом вчинення невстановленою особою злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. (а.с.15)

Постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 23.06.2011 року накладено арешт на нежилі приміщення (в літ. А) з №1 по №7 (групи приміщень №44) загальною площею 61,60 кв.м., що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Грінченко Бориса, будинок 4, яке на праві власності належить Приватному підприємству «АЛЬЯНС-СВ». (а.с.16)

Постановою слідчого СВ Шевченківського УП Головного управління Національної поліції в м. Києві від 09.12.2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000235 від 26.02.2013 року, за ознаками вчинення злочину передбаченого ч.4 ст. 190 КК України закрито, у звязку із встановленням відсутності складу кримінального правопорушення. (а.с. 17-21)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що при винесенні постанови про закриття кримінального провадження не було скасовано арешт на нежилі приміщення у передбаченому чинним на той час процесуальним законодавством порядку. За таких підстав, просить суд зняти арешт, накладений постановою від 23.06.2011 року Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві на нежилі приміщення (в літ. А) з №1 по №7 (групи приміщень №44) загальною площею 61,60 кв.м., що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Грінченка Бориса, будинок 4, та належать на праві власності Приватному підприємству «АЛЬЯНС-СВ».

Заперечуючи проти позову, Відповідач зазначає, що арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Приватного підприємства «АЛЬЯНС-СВ» підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст.16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Способи захисту права власності врегульовано главою 29 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2010 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради (Продавець) та Приватним підприємством «АЛЬЯНС-СВ» (Покупець) було укладено Договір купівлі - продажу нежилого приміщення на аукціоні, відповідно до умов якого Продавець зобов`язався передати у власність, а Покупець зобов`язався прийняти у власність нежилі приміщення загальною площею 61,60 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Грінченка Бориса, будинок 4 (літера А) і зобовязався сплатити за них грошову суму, визначену цим договором. Відчужуються нежилі приміщення (в літ. А): з №1 по №7 (групи приміщень №44) загальною площею 61,60 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко О.Б. за реєтровим №527 та здійснена державна реєстрація права власності 18.03.2011 року за №2606-П в книзі д.16п-18, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав. (а.с.89-92)

За актом прийому - передачі приміщення від 02.12.2010 року Продавець передав, а Покупець прийняв згідно з Договором купівлі - продажу нежилого приміщення на аукціоні від 01.12.2010 року нежилі приміщення (в літ. А): з №1 по №7 (групи приміщень №44) загальною площею 61,60 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Грінченка Бориса, будинок 4 (літера А) . (а.с.93)

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. (ч.4 ст. 334 Цивільного кодексу України)

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги умови Договору купівлі - продажу нежилого приміщення на аукціоні від 01.12.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко О.Б. за реєтровим №527 та зареєстрованого 18.03.2011 року за №2606-П в книзі д.16п-18, а також Акт прийому - передачі приміщення від 02.12.2010 року, Суд зазначає, що до Приватного підприємства «АЛЬЯНС-СВ» перейшло право власності на нерухоме майно - нежилі приміщення (в літ. А): з №1 по №7 (групи приміщень №44) загальною площею 61,60 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Грінченка Бориса, будинок 4 (літера А).

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Проте, юридично забезпечена можливість здійснювати правомочності щодо володіння, користування і розпорядження власника належним йому майном не може виходити за рамки, встановлені правовими нормами, що регулюють відносини у сфері власності (абзац другий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 травня 2005 року № 4-рп/2005 у справі про права акціонерів ЗАТ).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 22.06.2011 року порушено кримінальну справу за фактом вчинення невстановленою особою злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. (а.с.15)

Постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 23.06.2011 року накладено арешт на нежилі приміщення (в літ. А) з №1 по №7 (групи приміщень №44) загальною площею 61,60 кв.м., що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Грінченко Бориса, будинок 4, яке на праві власності належить Приватному підприємству «АЛЬЯНС-СВ». (а.с.16)

Постановою слідчого СВ Шевченківського УП Головного управління Національної поліції в м. Києві від 09.12.2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000235 від 26.02.2013 року, за ознаками вчинення злочину передбаченого ч.4 ст. 190 КК України закрито, у звязку із встановленням відсутності складу кримінального правопорушення. (а.с. 17-21)

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України 2012 року, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України 2012 року завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України 2012 року у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Проте, Суд звертає увагу, що при винесенні постанови від 09.12.2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000235 від 26.02.2013 року, за ознаками вчинення злочину передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, слідчим СВ Шевченківського УП Головного управління Національної поліції в м. Києві в порушення вимог статті 170 Кримінального процесуального кодексу України не було скасовано арешт на майно - нежилі приміщення (в літ. А): з №1 по №7 (групи приміщень №44) загальною площею 61,60 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Грінченка Бориса, будинок 4 (літера А) , накладений постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 23.06.2011 року.

Суд зазначає, що арешт на майно - нежилі приміщення (в літ. А): з №1 по №7 (групи приміщень №44) загальною площею 61,60 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Грінченка Бориса, будинок 4 (літера А), яке на праві власності належить Приватному підприємству «АЛЬЯНС-СВ», було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Згідно зі статтею 174 КПК України 2012 року як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Отже, у випадках, визначених вказаною статтею, власник або інший володілець майна під час досудового розслідування не позбавлений права звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Згідно із частиною третьою статті 174 КПК України 2012 року прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначене судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частина четверта статті 174 КПК України 2012 року).

Втім, частини третя та четверта статті 174 КПК України 2012 року регулюють порядок вирішення питання про скасування арешту майна у двох випадках: судом - за наслідками розгляду кримінальної справи та прокурором - одночасно з винесенням ним постанови про закриття кримінального провадження.

Проте, слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому КПК України 2012 року. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження КПК України не передбачає.

Однак, нормативна неврегульованість порядку захисту права, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра багато років потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища особи, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.

Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц та Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13.

Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року по справі №727/2878/19 зазначено, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку господарського судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

Право власності є основним речовим правом. Власник майна на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається ним. Право власності виникає на підставі юридичних фактів, визначених у законодавстві, що прийнято називати способами виникнення права власності.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За приписами ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Частинами 3,5 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду .

Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи встановлені обставини справи, Суд зазначає, що в даному випадку вимоги про зняття арешту з майна безпосередньо пов`язані із спором про право на це майно, оскільки факт належності Приватному підприємству «АЛЬЯНС-СВ» права власності на нерухоме майно - нежилі приміщення (в літ. А): з №1 по №7 (групи приміщень №44) загальною площею 61,60 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Грінченка Бориса, будинок 4 (літера А) , встановлено вище Судом.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, а також принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також наведені норми чинного законодавства України, Суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги Приватного підприємства «АЛЬЯНС-СВ» до Головного управління Національної поліції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту з метою захисту прав законного власника такого майна є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ

1. Позовні вимоги Приватного підприємства «АЛЬЯНС-СВ» - задовольнити у повному обсязі.

2. Зняти арешт, накладений постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 23.06.2011 року на нежилі приміщення (в літ. А) з №1 по №7 (групи приміщень №44) загальною площею 61,60 кв.м., що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Грінченка Бориса, будинок 4, та належать на праві власності Приватному підприємству «АЛЬЯНС-СВ» (04073, місто Київ, ПРОСПЕКТ СТЕПАНА БАНДЕРИ, будинок 21, Ідентифікаційний код юридичної особи 24917753).

3. Стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві (01601, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛОДИМИРСЬКА, будинок 15, Ідентифікаційний код юридичної особи 40108583) на користь Приватного підприємства «АЛЬЯНС-СВ» (04073, місто Київ, ПРОСПЕКТ СТЕПАНА БАНДЕРИ, будинок 21, Ідентифікаційний код юридичної особи 24917753) судовий збір у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 25 серпня 2021 року.

Суддя О.В. Чинчин