ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2021 року м. Дніпро Справа № 908/363/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач), судді Білецька Л.М., Верхогляд Т.А.,

розглянувши без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфо-Мет" на рішення Господарського суду Запорізької області від 26.04.2021р. (повний текст складено - 05.05.2021р., суддя Горохов І.С., м. Запоріжжя) у справі № 908/363/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжжя-Авто", м. Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфо-Мет", м. Запоріжжя

про стягнення заборгованості в розмірі 69 823,68 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 26.04.2021р. позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфо-Мет" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжжя-Авто" суму основного боргу в розмірі 69 823,68 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що факт належного виконання позивачем умов договору оренди земельної ділянки від 07.12.2007р., на якій розташовано об`єкти нерухомості відповідача, в частині повного та своєчасного внесення орендних платежів підтверджується матеріалами справи, а саме наданими платіжними дорученнями про перерахування орендної плати за землю за період з липня по грудень 2020 року. Разом з тим, відповідач, всупереч умов п. 4.3.3. договору купівлі-продажу не компенсував понесені позивачем витрати щодо внесення орендних платежів за оренду земельної ділянки, якою фактично користується відповідач. Відповідач, підписавши договір купівлі-продажу з умовами визначеними п. 4.3.3. щодо компенсації витрат по сплаті орендної плати за земельну ділянку, фактично надав згоду на відшкодування позивачу витрат по орендній платі за землю до моменту державної реєстрації покупцем права користування земельною ділянкою. Відповідачем не спростовано, що ним не платилася орендна плата за землю або земельний податок, також не заперечується відсутність компенсацій цих витрат позивачу, який сплачує в бюджет повну суму за всю земельну ділянку. Доказів реєстрації на праві користування земельної ділянки, на якій розміщено об`єкт нерухомого майна не надано. Доказів залучення адвоката для надання професійної правничої допомоги у суді та документального обґрунтування витрат, які відповідач поніс або очікує понести не надано, отже підстави для задоволення відповідних вимог відсутні.

2. Підстави з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 26.04.2021р., відмовити в задоволенні позову у зв`язку із його недоведеністю.

2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Відповідач вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального права, без всебічного з`ясування обставин, на які відповідач посилався як на підставу своїх заперечень. Посилається на те, що наразі, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 26.05.2021р. відкрито провадження у справі № 908/1378/21 за позовом ТОВ "Інфо-Мет" до ТОВ "Запоріжжя-Авто", треті особи -Запорізька міська рада, приватний нотаріус Вовк І.І. про визнання пункту договору недійсним. В зазначеній справі буде розглядатись питання недійсності п. 4.3.3. договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою м. Запоріжжя, вул. Базова, 6, укладеного між ТОВ "Інфо-Мет" і ТОВ "Запоріжжя-Авто" від 14.02.2018р. Висновки суду у зазначеній справі є важливими для правильного вирішення справи, щодо якої ухвалено оскаржуване рішення. У разі задоволення позову у справі № 908/1378/21 це буде безумовною підставою для відмови у позові ТОВ "Запоріжжя-Авто" у справі, в якій ухвалено оскаржуване рішення. Суд першої інстанції дійшов невірних висновків щодо виникнення у відповідача обов`язку сплачувати орендну плату за землю не власнику землі, а орендарю земельної ділянки комунальної форми власності. У Запорізької міської ради з відповідачем не укладений договір оренди землі, у зв`язку з чим у відповідача немає обов`язку сплачувати орендну плату за землю Запорізької міської ради. Позивач не вчиняє жодних дій, щоб здійснити поділ земельної ділянки, однак вимагає від відповідача сплачувати йому компенсацію, яка по суті є суборендою. Рішень про згоду на передачу в суборенду земельної ділянки Запорізька міська рада не приймала. Тож і передавати землю в суборенду позивач не мав права. Згідно за ст. 277 ЦК України, це свідчить про недійсність пункту договору купівлі-продажу на який послався позивач, як на підставу позову. Відповідач, в свою чергу, не наділений правом без участі позивача здійснити поділ земельної ділянки, а сплачувати платежі, які не мають жодної ділової мети, не є в розумінні законодавства товаром або послугою, відповідачу не дозволяють правила бухгалтерського обліку та податкове законодавство України. Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав доведеним розмір заявлених вимог. Разом з тим, на думку відповідача, ці суми не підтверджені жодним належним первинним документом. В матеріалах справи не міститься доказів, що рахунки будь-яким чином виставлялись відповідачу, що існують підписані акти приймання-передачі наданих послуг, що між сторонами відбулась звірка розрахунків або будь-яких інших доказів, які доводять розмір заявлених вимог. В свою чергу, проти відсутності компенсаційних витрат позивачу, відповідач не заперечував, оскільки не отримував від позивача зазначені послуги та матеріали справи не містять первинні документи, які необхідно спростовувати.

2.2. Узагальнені доводи учасників провадження у справі, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та запереченнях на відзив на апеляційну скаргу.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Господарського суду Запорізької області від 26.04.2021р. залишити без змін. Посилається на те, що від волі ТОВ "Запоріжжя-Авто" не залежать дії скаржника щодо не оформлення земельної ділянки після переходу права власності на об`єкт нерухомості. Вірогідно, відповідач навмисно не вчиняв дії з належного оформлення з метою уникнення оплати. Відповідач не спростовує, що ним не платиться орендна плата за землю або земельний податок, також він не заперечує, що не компенсує ці витрати позивачу, який сплачує в бюджет повну суму за всю земельну ділянку. ТОВ "Запоріжжя-Авто" виконало всі дії, які залежали від продавця, в тому числі звернулося до Запорізької міської ради з питання переоформлення на нового власника договору оренди земельної ділянки. Проте саме новий власник не оформляє на себе право користування земельною ділянкою, вочевидь з метою ухилення від сплати коштів до бюджету. Твердження відповідача про те, що між ним та позивачем склалися правовідносини суборенди не відповідають дійсності. Позивач не передавав відповідачу земельну ділянку в суборенду. Право користування нею виникло у відповідача на підставі закону. Очевидним є факт ухилення відповідача від сплати платежів до бюджету самостійно так і компенсації платежів за свою частину земельної ділянки, на якій розташоване належне відповідачу нерухоме майно, на користь позивача відповідно до п. 4.3.3. договору.

У запереченні на відзив відповідач зазначив, що правочин, на який посилається позивач як на підставу позову наразі є оскаржуваним. У зв`язку з оскарженням правочину скаржником заявлено до апеляційного господарського суду клопотання про зупинення апеляційного провадження у даній справі до набрання чинності законної сили рішення у справі № 908/1378/21. Разом із відзивом на апеляційну скаргу позивач надав копію рішення Запорізької міської ради № 60/13 від 28.08.2019р., згідно п. 1 якого погоджено технічну документацію на поділ земельної ділянки (кадастровий номер :07:052:0002) площею 2,5054 га по вул. Базовій, 6 на дві окремі земельні ділянки. Враховуючи те, що позивач не обґрунтував поважність причин не подання даного доказу суду першої інстанції відповідач вважає, що відповідно до закону апеляційний господарський суд не може приймати даний доказ до уваги.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.07.2021р. відкрито апеляційне провадження у справі. Вирішено розглянути апеляційну скаргу без повідомлення учасників провадження у справі за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

15.07.2021р. до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення апеляційного провадження у даній справі у зв`язку з розглядом у Господарському суді Запорізької області справи № 908/1378/21, в якій оскаржується п. 4.3.3. договору, який став причиною задоволення позову у даній справі. На думку відповідача розгляд даної справи до набрання законної сили судовим рішенням в справі № 908/1378/21 є об`єктивно неможливим.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому п. 5 ч. 1 ст. 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи. (п. 4 ч. 1 ст. 229 ГПК України).

Відповідно до ч. ч. 4, 6 ст. 75 ГПК України пов`язаною із цією справою є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у цій справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення.

Як неможливість розгляду зазначеної справи розуміється неможливість для цього господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи цьому господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Таким чином, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: 1) як саме справа, яка розглядається господарським судом, пов`язана зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлена неможливість розгляду справи.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 вересня 2019 року у справі № 922/1962/17, від 17 грудня 2019 року у справі № 917/131/19.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про можливість визначити в самостійному порядку обставини, що підлягають дослідженню в рамках спору, який розглядається у справі № 908/363/21, а саме щодо наявності або відсутності підстав для компенсації понесених позивачем витрат щодо внесення орендних платежів за оренду земельної ділянки, якою фактично користується відповідач.

Крім того, заявником у клопотанні не зазначено в чому полягає об`єктивна неможливість розгляду даної справи до вирішення справи № 908/1378/21 та не підтверджено належними доказами існування таких обставин.

Слід звернути увагу, що сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість апеляційного перегляду судового рішення у справі № 908/363/21 та прийняття відповідного рішення за результатом розгляду апеляційної скарги.

При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 26.05.2021р. відкрито провадження у справі № 908/1378/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Інфо-Мет до Товариства з обмеженою відповідальністю Запоріжжя-Авто про визнання недійсним п.п. 4.3.3 п. 4.3 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 14.02.2018, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. та зареєстровано у реєстрі за № 980. Таким чином, провадження у справі № 908/1378/21 відкрито після ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції у даній справі № 908/363/21.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для зупинення апеляційного провадження та відмовляє у задоволенні вказаного клопотання.

3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.

07.12.2007р. між Запорізькою міською радою (орендодавець) та Закритим акціонерним товариством "Запоріжжя-Авто" (орендар, позивач) укладено договір оренди землі.

Відповідно до п. 1 договору, орендодавець відповідно до рішення чотирнадцятої сесії п`ятого скликання Запорізької міської ради № 77/268 від 29.08.2007р. надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розташування СТО, яка. знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Базова, 6.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 2.5054 га. На земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна: будівлі та споруди орендаря, інші об`єкти інфраструктури відсутні. Земельна ділянка передається в оренду разом з будівлями та спорудами орендаря (п. п. 2, 3, 4 договору).

Відповідно до п. 8 договору останній укладається на дев`ятнадцять років.

Договір зареєстровано у Запорізькій регіональній філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 11.12.2007р. № 47.

14.02.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Запоріжжя-Авто" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфо-Мет" (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Вовк І. І. та зареєстровано у реєстрі за № 980 (надалі - договір № 980).

Пунктом 1.1. договору № 980 встановлено, що на умовах, передбачених цим договором, продавець передає у власність, а покупець приймає у власність нерухоме майно (далі - об`єкт продажу), а саме: бокси, інв. 396, літ. Д, що розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Базова, буд. за номером 6 (шість), загальною площею 247,8 кв. м., та зобов`язується сплатити за нього визначену за домовленістю сторін грошову суму.

Вказане нерухоме майно включає: бокси, інв. 396, літ. Д, загальною площею 247,8 кв. м., металеві склади літ. М, Н, О, П; ворота № 6.

Об`єкт продажу розташований на земельній ділянці площею 2,5054 га, кадастровий номер :07:052:0002. В користування покупцю переходить земельна ділянка площею 0,3582 га згідно узгодженого сторонами абрису земельної ділянки, що є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 1.2. договору № 980 об`єкт продажу належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.11.2006р. Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-2699. Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Відповідно до п. 3.1. договору № 980 право власності на об`єкт продажу виникає у покупця з дня державної реєстрації прававласності на нього за покупцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка здійснюється в день укладення та нотаріального посвідчення цього договору.

Пунктом 4.1. договору № 980 сторони зобов`язуються виконувати свої обов`язки належним чином та сприяти одна одній у їх виконанні. Сторона, яка порушила зобов`язання, повинна негайно усунути такі порушення.

Згідно з п. 4.3.3. договору № 980 зобов`язання по внесенню оплати за землю виникає у покупця з моменту переходу права власності на нерухоме майно до покупця. Плату за користування земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт продажу, сплачує продавець до моменту державної реєстрації покупцем права користування земельною ділянкою, при цьому покупець в строк до 5 числа кожного місяця компенсує продавцю такі витрати.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 242047624 від 04.02.2021р. право власності на нерухоме майно за адресою: м. Запоріжжя, вул. Базова, 6, зареєстровано за відповідачем 14.02.2018р., номер запису 24836228.

За період з липня по грудень 2020р. позивачем перераховано орендну плату за землю на загальну суму 488 375,69 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 2630 від 21.08.2020р. на суму 81 395,95 грн., № 2996 від 17.09.2020р. на суму 81 395,95 грн., № 3524 від 23.10.2020р. на суму 81 395,95 грн., № 3983 від 23.11.2020р. на суму 81 395,95 грн., № 4342 від 17.12.2020р. на суму 81 395,95 грн., № 4822 від 26.01.2021р. на суму 81 395,94 грн.

Відповідачу виставлялися рахунки для сплати компенсації орендної плати за землю, а саме: № 132 від 31.08.2020р. на суму 11 637,28 грн.; № 158 від 30.09.2020р. на суму 11 637,28 грн.; № 202 від 31.10.2020р. на суму 11 637,28 грн.; № 267 від 30.11.2020р. на суму 11 637,28 грн.; № 332 від 31.12.2020р. на суму 11 637,28 грн.; № 6 від 29.01.2021р. на суму 11 637,28 грн., усього 69 823,68 грн.

З метою досудового врегулювання спору 09.11.2020р. на адресу відповідача позивачем направлено претензію на суму 33 000,00 грн. Відповіді на претензію позивачем не отримано.

На час вирішення спору в суді, відповідачем в оренду земельну ділянку на якій розміщено об`єкти нерухомого майна, які були придбані у власність на підставі договору купівлі-продажу майна від 14.02.2018р. не отримано, державної реєстрації покупцем права користування земельною ділянкою не проведено.

В порушення умов п. 4.3.3 договору купівлі-продажу відповідач з серпня 2020р. не здійснював плату за користування земельною ділянкою.

Невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором в частині повної та своєчасної оплати орендних платежів стала підставою звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача суми заборгованості в примусовому порядку.

3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне.

Частиною 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договором визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ "Запоріжжя-Авто" та ТОВ "Інфо-Мет" укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.02.2018р.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. (ч. 1 ст. 657 ЦК України).

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.02.2018р. укладено в належній формі, передбаченій приписами ст. 657 ЦК України. Договір підписаний, скріплений печатками сторін та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовком І.І. 14.02.2018р. за реєстровим № 980.

Згідно з ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.1. договору купівлі-продажу передбачено, що право власності на об`єкт продажу виникає у покупця з дня державної реєстрації права власності на нього за покупцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка здійснюється в день укладення та нотаріального посвідчення цього договору.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відтак, право власності належить до таких суб`єктивних прав, які можуть виникнути лише при наявності визначеного юридичного факту або їх сукупності.

Згідно із ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Колегія суддів звертає увагу, що сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 242047624 від 04.02.2021р. право власності на нерухоме майно за адресою м. Запоріжжя, вул. Базова, 6 зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфо-Мет" 14.02.2018р., № запису 24836228.

Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України "Про оренду землі" до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Таким чином, у разі переходу права власності на майно, що знаходиться на орендованій земельній ділянці, до нового власника з моменту набуття права власності на це майно переходить право оренди земельної ділянки, на якій вказане майно розміщене у тому самому обсязі та умовах, які були у попереднього власника.

Матеріалами справи підтверджується, що 07.12.2007р. між Запорізькою міською радою (орендодавець) та ТОВ "Запоріжжя-Авто" (орендар, позивач) укладено договір оренди землі, на якій знаходяться бокси, що придбані відповідачем відповідно до договору купівлі-продажу від 14.02.2018р.

Тобто ТОВ "Інфо-Мет", яке набуло право власності на вищезазначене нерухоме майно (бокси) фактично стає орендарем земельної ділянки, на якій воно розміщене, у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника, а саме ТОВ "Запоріжжя-Авто". При цьому договір оренди цієї земельної ділянки щодо попереднього її користувача (попереднього власника нерухомого майна) припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.04.2018р. у справі № 915/672/17, від 17.04.2018р. у справі № 922/2883/17, від 30.05.2018р. у справі № 908/1990/17, від 05.06.2018р. у справі № 920/717/17, від 20.06.2018р. у справі № 913/661/17, від 27.06.2018р. у справі № 921/613/17-г/17, від 05.09.2018р. у справі № 904/9027/17, від 04.10.2018р. у справі № 904/326/18, від 04.06.2019р. у справі № 914/1925/18, від 26.11.2019р. у справі № 917/92/19.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у розумінні наведених положень законодавства при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (відповідно до договору, який містить необхідні за законом істотні умови), право попереднього власника або користувача припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки, відповідно, новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває права оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки, тобто має місце заміна сторони у зобов`язанні (постанови Верховного Суду від 19.06.2018р. у справі № 922/3655/17, від 05.09.2018р. у справі № 904/9027/17, від 07.11.2018р. у справі № 910/20774/17, від 29.11.2018р. у справі № 915/1416/17, від 06.12.2018р. у справі № 902/1592/15, від 27.02.2019р. у справі № 913/661/17 від 06.03.2019р. у справі № 914/2687/17, від 04.06.2019р. у справі № 914/1925/18, від 26.11.2019р. у справі № 917/92/19).

Таким чином, у зв`язку із набуттям ТОВ "Інфо-Мет" у власність нерухомості, що розташована на земельній ділянці площею 2,5054 га (кадастровий №:07:052:0002), до останнього перейшло право оренди вказаної земельної ділянки, яке у встановленому законодавством порядку було оформлено за попереднім власником нерухомості - ТОВ "Запоріжжя-Авто".

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі про порушення норм процесуального права та винесення рішення без всебічного з`ясування обставин справи не отримали підтвердження та не спростовують висновків, яких дійшов місцевий господарський суд. Переглядаючи оскаржуване рішення апеляційним господарським судом не встановлено фактів порушення і неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Звертаючись із апеляційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення місцевого господарського суду у даній справі має бути залишено без змін.

3.5. Розподіл судових витрат.

Судові витрати за подання апеляційної скарги на підставі ст. ст. 129, 282 ГПК України у зв`язку з відмовою в її задоволенні покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 275-282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфо-Мет" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 26.04.2021р. у справі № 908/363/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя І.О. Вечірко

Суддя Л.М. Білецька

Суддя Т.А. Верхогляд