РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.08.2021Справа № 910/16249/19 (910/1236/21)
За заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

До ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 )

про визнання договору позики недійсним

в межах справи №910/16249/19

За заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність

Суддя Мандичев Д.В.

секретар судового засідання Мамонтова О.О.

Представники сторін:

від позивача - Галь А.М.

від відповідача - Буртовий М.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа № 910/16249/19 за заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність

До Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з вимогами про визнання недійсним договору позики грошей від 10.05.2018 року.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.02.2021 позовну заяву залишено без руху. Встановлено заявнику строк на усунення недоліків позовної заяви - 10 (десять) днів з дня вручення даної ухвали.

Так, від заявника надійшли докази усунення недоліків позовної заяви, встановлених в ухвалі Господарського суду м. Києва від 03.02.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від15.02.2021 відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 15.03.2021.

04.03.2021 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача на позовну заяву, відповідно до якого останній не визнає позов у повному обсязі.

15.03.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про зміну підстав позову.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.03.2021 відкладено підготовче засідання у справі №910/16249/19 (910/1236/21) на 07.04.2021.

05.04.2021 до суду надійшов відзив ОСОБА_2 на заяву позивача про зміну підстав позову.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.04.2021 відкладено підготовче засідання у справі № 910/16249/19 (910/1236/21) на 12.05.2021. Зобов`язано ОСОБА_1 надати суду у строк до 23.04.2021 (включно) оригінали документів, долучених до його заяви про зміну підстав позову, а саме: "Соглашение акционеров ООО "Солар Квант" від 10.08.2016 та "Соглашение акционеров ООО "Солар Квант" від 10.05.2018. Зобов`язано ОСОБА_2 надати суду у строк до 23.04.2021 (включно) письмові пояснення стосовно того, чи були у нього банківські рахунки у Публічному акціонерному товаристві "Фортуна-Банк", надати відповідні докази.

26.04.2021 до суду надійшла заява позивача про повернення оригіналів доказів, поданих на виконання вимог ухвали суду від 07.04.2021.

26.04.2021 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів.

У судовому засіданні, призначеному на 12.05.2021, судом оголошено перерву у підготовчому засіданні на 02.06.2021.

13.05.2021 до суду надійшло клопотання позивача про приєднання документів до матеріалів справи.

02.06.2021 до Господарського суду м. Києва від відповідача надійшли заперечення проти клопотання про приєднання документів до матеріалів справи.

02.06.2021 до суду надійшли заперечення ОСОБА_2 проти клопотання позивача про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2021 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів від 23.04.2021. Закрито підготовче провадження у справі № 910/16249/19 (910/1236/21) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики. Призначено справу № 910/16249/19 (910/1236/21) до розгляду по суті на 12.07.21.

12.07.2021 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи у судовому засіданні.

У судовому засіданні, призначеному на 12.07.2021 судом оголошено перерву до 21.07.2021.

21.07.2021 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 відкладено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 02.08.2021.

У судовому засіданні 02.08.2021 представник позивача просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.

Після виходу суду з нарадчої кімнати судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.05.2018 між ОСОБА_2 (далі - позикодавець), та ОСОБА_1 , (далі - позичальник), укладено Договір позики грошей, за яким позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в розмірі, визначеному даним договором, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві грошові кошти на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до пункту 1.2 договору позика є безпроцентною.

Згідно пункту 2.1 договору сума позики за цим договором становить 1 062 327,06 дол. США.

Позика передана позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору, готівкою з рук в руки. Підписання цього договору позичальником є підтвердженням отримання ним грошових коштів від позикодавця в розмірі, встановленому в пункті 2.1 цього договору. Додаткова розписка про отримання суми позики позичальником сторонами не вимагається та не складається (пункт 2.2 договору).

Пунктом 3.1 договору встановлено графік повернення суми позики позичальником у готівковій формі, частинами до 31.12.2022.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю всю суму позики, визначену в пункті 2.1 договору, в строк до 10.08.2022 (пункт 3.2 договору).

За пунктом 3.5 договору повернення позики (її частини) підтверджується розпискою позикодавця.

Відповідно до пункту 4.1 договору виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується порукою. Поручителем за окремим договором поруки буде виступати ТОВ «Вінд Солар Енерджи» (код ЄДРПОУ - 41610319).

10.02.2020 між сторонами договору позики підписано акт звірки розрахунків, за яким станом на 10.02.2020 заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики від 10.05.2018 № б/н становить 793615,85 дол. США.

У той же час, 17.07.2015 між АТ «Фортуна-банк» та ОСОБА_3 укладено договір банківського вкладу № F/01/375U/2963 з відкриттям рахунку № /F/01/375U/2963, на якому розміщені депозитні кошти в розмірі 1 210 000,00 дол. США.

При цьому, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.02.2020 у справі № 201/14022/19 встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без шлюбу з період з 1998 року по 04.02.2020.

Разом із цим, 10.06.2016 акціонерами ТОВ «Солар Квант» ОСОБА_4 (власник 25 %), ОСОБА_5 (власник 25 %) та ОСОБА_6 (власник 50 %) погоджено, зокрема, в пункті 2, що ОСОБА_5 свідчить про розміщення належних йому грошових коштів на депозиті в АТ «Фортуна-банк», що опосередковано належить сім`ї ОСОБА_7 , у розмірі 23 803,88 грн., 34551,63 евро та 1 274 635,18 дол. США (загальний еквівалент- 1 313 209,88 дол. США).

Згідно пункту 3 даної згоди ОСОБА_6 зобов`язується повернути, зокрема, ОСОБА_5 повну суму депозитних коштів, указаних у пунктах 1-2 цієї згоди, протягом 6 років - до 10.08.2022 щомісячними виплатами.

Відповідно до пункту 6 згоди акціонерів, гарантуючи повернення коштів, указаних у пунктах 1-2 цієї згоди, ОСОБА_6 укладає, зокрема, з ОСОБА_5 договір позики на зазначені суми з графіком погашення та можливістю дострокового погашення позики.

Як зазначив позивач, станом на час укладення оспорюваного договору, позивач був Головою Спостережної Ради АТ «Фортуна-банк».

Так, на підставі рішення Правління Національного банку України від 26.01.2017 № 55-рш/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Фортуна-банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.01.2017 № 320 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Фортуна-банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 21.02.2017 № 89-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 21.02.2017 № 665, «Про початок процедури ліквідації АТ «Фортуна-Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

17.03.2020 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 3026293 про проведення державної реєстрації припинення АТ «Фортуна-Банк».

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач з урахуванням зміни підстав позову, послався на те, що спірний договір позики грошей від 10.05.2018 є удаваним правочином, за яким приховані правовідносини щодо гарантування повернення ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 за згодою акціонерів ТОВ «Солар Квант» від 10.08.2016. При цьому, оспорюваний договір вчинений позивачем під впливом тяжкої обставини - ліквідації АТ «Фортуна-банк», та на вкрай невигідних умовах.

У свою чергу, відповідач проти задоволення позову заперечував, наголошував на тому, що позивачем не доведено удаваності договору позики та того, який саме правочин сторони насправді вчинили. Також не є доведеним наявність тяжких обставин та вкрай невигідних умов. Крім того, відповідач зауважив на тому, що цивільна дружина відповідача - ОСОБА_3 , мала депозитні рахунки в АТ «Фортуна-банк» лише в період з 01.01.2004 по 21.02.2017, а згода акціонерів ТОВ «Солар Квант» від 10.08.2016 не є належним доказом наявності заборгованості за депозитними договорами.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 Цивільного кодексу України).

Так, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини 1 статті 202, частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом враховано, що договір позики укладений у письмовій формі, що за викладеною в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 740/2904/17-ц правовою позицією є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Разом із цим, стверджуючи про недійсність спірного договору позики, позивач посилається на його удаваність, оскільки останній був укладений з метою приховання погодженої в угоді від 10.06.2016 акціонерами ТОВ «Солар Квант» ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 домовленості про повернення з депозиту в АТ «Фортуна-банк» коштів ОСОБА_8 , розмір яких станом на 10.05.2018 становив 1 062 327,06 дол. США.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 10.06.2016 акціонерами ТОВ «Солар Квант» ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 погоджено, що на депозиті в АТ «Фортуна-банк» ОСОБА_5 розміщено належні йому грошові кошти 1 274 635,18 дол. США, з метою повернення яких у строк до 10.08.2022 ОСОБА_6 має укласти з ОСОБА_5 договір позики на відповідну суму.

У подальшому, 10.05.2018 акціонерами ТОВ «Солар Квант» ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підписано згоду, відповідно до пункту 2 якої ОСОБА_5 підтверджує, що на момент укладення даної згоди, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 , отримано 250 882,82 дол. США, залишок заборгованості 1 062 327,06 дол. США.

У той же день, 10.05.2018 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір позики, за яким сторонами погоджено суму позики в розмірі 1 062 327,06 дол. США із кінцевим строком повернення до 10.08.2022 (пункти 2.1, 3.2 договору).

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад по справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватись в процесі її розгляду.

Для з`ясування наведених вище питань, а відтак і правильного вирішення спору судам в межах наданих їм повноважень процесуальним законом належить дослідити умови укладеного між сторонами договору, яким опосередковувалися спірні правовідносини, зміст доказів наданих сторонами на підтвердження своїх аргументів щодо позову, і на підставі цього встановити наявність (відсутність) підстав для задоволення відповідного позову.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Як встановлено судом, договір позики від 10.05.2018 укладений між сторонами в день підписання угоди акціонерів ТОВ «Солар Квант» на одну й ту саму суму коштів у розмірі 1 062 327,06 дол. США зі строком повернення до 10.08.2022, що становлять залишок коштів, які за угодою акціонерів ТОВ «Солар Квант» від 10.06.2016 підлягають поверненню ОСОБА_5 з депозиту в АТ «Фортуна-банк» до 10.08.2022.

При цьому, відповідно до довідки від 16.01.2018 Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Фортуна-банк» Узлова О.Г., факт проживання якої однією сім`єю з ОСОБА_5 встановлено судом у справі № 201/14022/19, мала відкриті в АТ «Фортуна-банк» депозитні вклади в гривні, доларах та євро, на які станом по 21.02.2017 (до дня відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку) нараховувалися відсотки.

Наведені обставини підтверджують обґрунтованість тверджень позивача про удаваність укладеного сторонами договору позики від 10.05.2018, який насправді вчинено з метою приховання правочину щодо повернення з депозитних рахунків сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в АТ «Фортуна-банк» грошових коштів у сумі 1 062 327,06 дол. США до 10.08.2022, як погоджено в угодах акціонерів ТОВ «Солар Квант» від 10.06.2016 та 10.05.2018.

Суд наголошує, що правочин є поєднанням волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відтак, дійсна спрямованість волі сторін при укладенні спірного договору не була направлена на укладення договору позики за правовою природою, у зв`язку з чим суд вважає обґрунтованими твердження позивача про відсутність його волевиявлення на укладення саме договору позики в якості позичальника за таким договором.

Так, позивач з 29.12.2007 та станом на день укладення спірного договору позики був Головою Спостережної ради АТ "Фортуна-Банк", з депозитних рахунків в якому позивач гарантував повернення ОСОБА_5 грошових коштів у сумі 1 062 327,06 дол. США.

Відповідно до п.1 постанови правління Національного банку України від 30.04.2015 №294/БТ "Про віднесення Публічного Акціонерного Товариства "Фортуна-Банк" до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку" віднесено АТ "Фортуна-Банк" до категорії проблемних строком на 180 днів.

Згідно із п.1 рішення правління Національного банку України від 03.06.2016 №52-рш/БТ "Про віднесення Публічного Акціонерного Товариства "Фортуна-Банк" до категорії проблемних" віднесено АТ "Фортуна-Банк" до категорії проблемних строком на 180 днів.

У подальшому на підставі рішення Правління Національного банку України від 26.01.2017 №55-рш/БТ "Про віднесення ПАТ "Фортуна-банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 27.01.2017 № 320 "Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "Фортуна-банк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 21.02.2017 № 89-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "ФОРТУНА-БАНК" виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 21.02.2017 № 665 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ФОРТУНА-БАНК" та делегування повноважень ліквідатора банку".

У той же час стаття 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначає, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначає порядок складання Уповноваженою особою Фонду переліку вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, а також підстави та умови, за наявності яких відшкодування суми коштів за банківським вкладом фізичним особам за рахунок коштів Фонду не здійснюється.

Відповідно до п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти; вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. (ч.1,2 ст.26 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом (п. 4 ч. 1 ст.52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до пов`язаної з банком особи у порядку, визначеному частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст.52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

При цьому, за положеннями п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстав, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Отже, задоволення вимог вкладника банку в інший спосіб та поза встановленою черговістю суперечитиме положенням Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Разом із цим, як встановлено судом вище, укладений на підставі угод акціонерів ТОВ «Солар Квант» від 10.06.2016 та 10.05.2018 договір позики від 10.05.2018 має удаваний характер та укладений з метою повернення з депозитних рахунків сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в АТ «Фортуна-банк» грошових коштів у сумі 1 062 327,06 дол. США, тобто поза передбаченим Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" порядком повернення вкладів.

Крім того, як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсним Договору позики позивач посилався також на його укладення під впливом тяжкої обставини, що зумовлена віднесенням ПАТ «Фортуна-банк», акціонером якого є мати позивача, до категорії неплатоспроможних.

Стаття 233 ЦК України встановлює, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною. Аналогічна правова позиція міститься в пункті 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Разом із цим, відповідних доказів щодо впливу віднесення АТ «Фортуна-банк» до категорії неплатоспроможних в якості тяжкої обставини, унаслідок якої позивачем укладено спірний договір позики від 10.05.2018 відсутні. При цьому, АТ «Фортуна-банк» ще починаючи з 26.01.2017 на підставі рішення Правління Національного банку України № 55-рш/БТ віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію, тобто більше ніж за рік до вчинення спірного правочину.

Натомість, наведені обставини не вплинули на встановлені судом вище самостійні підстави для визнання договору позики від 10.05.2018 недійсним.

Згідно із п. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, витрати по сплаті судового збору в покладаються на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір позики від 10.05.2018, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з моменту його укладення.

3. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) грн., 00 коп.

4. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 31.08.2021

Суддя Д.В. Мандичев