ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2021 р. Справа№ 910/621/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 19.04.2021

у справі №910/621/21 (суддя - Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкос Лайн"

до Державного підприємства "Національна атомна

енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 173 129, 40 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інкос Лайн" (надалі - позивач, ТОВ "Інкос Лайн") звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (надалі - відповідач, ДП"НАЕК "Енергоатом") про стягнення 173 129, 40 грн, з яких: основний борг - 165 528, 00 грн, інфляційні втрати - 4 154, 75 грн та 3% річних - 3 446, 65 грн.

Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №53-122-01-20-09144 від 29.01.2020 (надалі - Договір), в частині оплати отриманого за договором товару.

Відповідач проти позову заперечував зазначаючи про те, що заборгованість виникла через критичну фінансову ситуацію останнього, яка спричинена енергетичною кризою в Україні. Проте незважаючи на дану ситуацію відповідач вживає всіх заходів для погашення існуючого боргу. Також, відповідач не погоджується з періодом нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у справі №910/621/21 позов задоволено частково.

Провадження у справі в частині стягнення 50 000, 00 грн основного боргу закрито.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 115 528, 00 грн основного боргу, 4 154, 75 грн інфляційних втрат, 1 709, 96 грн 3% річних, 2 570, 89 грн витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Місцевий господарський суд мотивував своє рішення тим, що матеріали справи містять належні та допустимі докази того, що відповідачем порушено умови Договору, саме в частині оплати за отриману продукцію, а отже останній є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Водночас, суд першої інстанції з посиланням на приписи п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку про закриття провадження у справі, в частині стягнення з відповідача 50 000, 00 грн основного боргу.

Щодо вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про їх часткове задоволення, з огляду на арифметичну помилку допущену позивачем при розрахунку 3% річних.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (скаржник), звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (з урахуванням уточнених вимог апеляційної скарги), в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у справі №910/621/21, в частині стягнення з ДП "НАЕК "Енергоатом" на користь ТОВ "Інкос Лайн" інфляційних втрат у розмірі 4 154, 75 грн та 3% річних у розмірі 1 709, 96 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення у відповідній частині прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, судове рішення у цій справі, ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2021 апеляційну скаргу ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П. (суддя-доповідач), судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2021 апеляційну скаргу ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у справі №910/621/21 залишено без руху, надано скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання доказів сплати судового збору.

02.06.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої останнім долучено докази сплати судового збору у розмірі 3 273, 05 грн (платіжне доручення №5362 від 26.05.2021).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/621/21 за апеляційною скаргою ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

З огляду на викладене, розгляд апеляційної скарги ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у справі №910/621/21 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Позивач, у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Зокрема, позивач у своєму відзиві зазначає про те, що судом першої інстанції досліджено всі обставини справи та, відповідно, правомірно встановлено, що відповідач неналежно виконував договірні зобов`язання, у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість з оплати поставленої продукції.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, відзиві на неї, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 29.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інком Лайн" (постачальник) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (замовник) було укладено договір поставки №53-122-01-20-09144 (Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору постачальник зобов`язався поставити і передати у власність замовника певну продукцію, а замовник в свою чергу зобов`язується оплатити продукцію за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації №1 (додаток № 1 до Договору) (додаток №1 містить 31 найменування продукції).

Предметом поставки по Договору є продукція: 42130000-9 Арматура трубопровідна крани, вен литі, клапани та подібні пристрої, які передбачені специфікацією №1 до даного договору (п. 1.2 Договору).

Згідно з п. 2.2 Договору загальна сума договору (вартість продукції) становить 383 136, 00 грн.

Пунктом 3.1 Договору встановлено, що продукція постачається постачальником у 2020 році в строк до 28.02.2020 на умовах DDP Інкотермс-2010. Місце поставки та вантажоотримувач - 34400, м. Вараш, Рівненська обл., склад Р ВВП "Складське господарство" ДП "НАЕК "Енергоатом".

Відповідно до 8.2 Договору товарно-супровідні документи, що надаються постачальником при здійсненні поставки продукції: видаткова накладна, висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи. Успішне проходження продукцією вхідного контролю (ВК-1) підтверджується відповідним актом та ярликом на придатну продукцію згідно Стандарту ДП "НАЕК "Енергоатом" "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для АЕС" СОУ НАЕК 038:2017 (п. 8.3 Договору).

Згідно з п. 8.4 Договору датою поставки продукції вважається дата підписання видаткової накладної або накладної вантажоодержувачем.

Пунктом 8.6 Договору передбачено, що у випадку виявлення замовником під час приймання продукції невідповідностей щодо кількості, якості, комплектності, відсутності або неналежного оформлення супровідних документів, постачальник зобов`язаний усунути виявлені невідповідності на протязі 30 днів з моменту отримання письмового повідомлення (вимоги) від замовника.

Згідно з п. 11.1 Договору він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками (для контрагентів як застосовують печатку). Строк дії даного договору по 31.12.2020, а в частині виконання гарантійних зобов`язань постачальника, що передбачені даним договором - до спливу гарантійних строків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар вартістю 383 136, 00 грн, що підтверджується видатковою накладною №74 від 18.03.2020.

03.04.2020 комісією відповідача складено довідку №Д1-2-60/1 про виявлення невідповідності на етапі ВК-1 всієї продукції (31 найменування), поставленої відповідачем згідно видаткової накладної №74 від 18.03.2020 на підставі Договору. Довідка містить опис невідповідностей та пункти нормативних документів вимоги яких порушено.

05.05.2020 комісією відповідача складено акт №1-2-60/1 про неусунення невідповідності продукції поставленої згідно видаткової накладної №74 від 18.03.2020 на підставі Договору.

Згідно накладної - вимоги на відпуск №827 від 10.06.2020 відповідачем повернуто позивачу 11 найменувань продукції, загальною вартістю 217 608, 00 грн.

У подальшому позивач звертався до відповідача з претензією №03/12/20 від 03.12.2020 про сплату боргу в сумі 165 528, 00 грн, у відповідь на яку відповідач листом №19902/001 від 30.12.2020 підтвердив наявність заборгованості, повідомив про складний фінансовий стан та вчинення усіх можливих заходів для якнайшвидшого виконання договірних зобов`язань.

Спір виник внаслідок того, що відповідач в порушення умов Договору не сплатив вартість поставленої продукції, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Також позивачем за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання нараховані інфляційні втрати та 3% річних.

Суд першої інстанції, враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, доведення факту прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати поставленого товару за Договором.

Водночас, при розгляді спору відповідачем було подано платіжне доручення №3230 від 26.03.2021, яке свідчить, що відповідач перерахував позивачу кошти в розмірі 50 000, 00 грн. В призначені платежу даного платіжного доручення вказано: "за сантехніку згідно накладної №74 від 18.03.29020 по договору №53-122-01-20-09144 від 29.01.2020".

У звязку з наведеним вище, судом першої інстанції закрито провадження в частині стягнення з відповідача 50 000, 00 грн основного боргу, а в іншій частині частково задоволено заявлені позовні вимоги.

Оскільки судове рішення оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з ДП "НАЕК "Енергоатом" на користь ТОВ "Інкос Лайн" інфляційних втрат у розмірі 4 154, 75 грн та 3% річних у розмірі 1 709, 96 грн, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для перегляду вказаного рішення в частині стягнення 115 528, 00 грн основного боргу.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ч. 2 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Судом першої інстанції правильно визначено, що укладений між сторонами спору Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч. 1 ст. 691 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, заборгованість відповідача в частині повної оплати переданого позивачем на підставі Договору товару, на час прийняття судового рішення не сплачена, вимога позивача про стягнення з відповідача 115 528, 00 грн скаржником не спростовується.

Так, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов Договору, в частині своєчасної оплати отриманого товару, позивач просить суд стягнути з відповідача, зокрема, 4 154, 75 грн інфляційних втрат та 3 446, 65 грн - 3% річних, нарахованих від суми заборгованості.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов`язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

Передбачене законом (ст. 625 ЦК України) право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, умовами Договору не визначено інший розмір процентів.

За розрахунками суду першої інстанції розмір 3% річних на суму боргу 165 528, 00 грн за період з 08.09.2020 по 11.01.2021 (126 днів) становить 1 709, 96 грн. Розмір інфляційних втрат на зазначену суму боргу за період з 08.09.2020 по 30.11.2020 становить 4 675, 45 грн, однак, у зв`язку з тим, що у суду відсутні повноваження виходити за межі пред`явлених позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України) місцевий господарський суд погодився із заявленим позивачем розміром інфляційних втрат - 4 154, 75 грн.

Перевіривши розрахунки місцевого господарського суду, колегія суддів апеляційної інстанції не виявила у ньому арифметичних помилок та/або невідповідності законодавству чи судовій практиці, у зв`язку із чим відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги як необґрунтовані.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість вимог апеляційної скарги, що обумовлює залишення її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем умов Договору.

Відтак, за встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Доводи апеляційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у справі №910/621/21 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у справі №910/621/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у справі №910/621/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція".

4. Матеріали справи №910/621/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та право касаційного оскарження до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 30.08.2021.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк