УХВАЛА

м. Київ

25.08.2021Справа № 910/9374/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., дослідивши без повідомлення і виклику учасників справи

у нарадчій кімнаті Апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі № 910/9374/21, яка занесена до протоколу судового засідання від 11.08.2021

та матеріали справи № 910/9374/21

за позовом Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» (код 20588716; 07300, Київська обл., м. Вишгород)

до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (код 00100227; 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 25)

про стягнення заборгованості у розмірі 1 353 952 137, 15 грн.

ВСТАНОВИВ

В провадженні Господарського суду міста Києва за правилами загального позовного провадження на стадії підготовчого провадження перебуває справа 910/9374/21 за позовом Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» (далі - позивач) до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором про участь у балансуючому ринку у розмірі 1 353 952 137, 15 грн., з яких: 1 127 282 668, 26 грн.- заборгованості за балансуючу електроенергію; 67 749 372,87 грн. - пені; 78 909 786, 78 грн. - штрафу; 62 995 396, 57 грн. - інфляційних втрат; 16 916 912, 67 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги Товариство обґрунтовує не виконанням відповідачем умов Договору про участь у балансуючому ринку (до якого позивач приєднався , надавши згоду від 16.04.2019 №20-3/1673 і яка акцептована 26.04.2019) в частині оплати за електричну енергію придбану у вересні - грудні 2020 року.

10.08.21 позивач подав заяву про зміну предмету позову в які просив про стягнення заборгованості за договором про участь у балансуючому ринку у розмірі :

1 353 952 137, 15 грн., з яких: 1 127 282 668, 26 грн.- заборгованості за балансуючу електроенергію придбану в жовтні-грудні 2020 року; 67 749 372,87 грн. - пені; 78 909 786, 78 грн. - штрафу; 62 995 396, 57 грн. - інфляційних втрат; 16 916 912, 67 грн. - 3% річних.

ТА

2 160 916 852,94 грн з яких 1 956 338 016,49 - заборгованості за балансуючу електроенергію придбану в січні-І декаді липня 2021 року; 39673403,95 грн. - пені; 109362511,71 грн. - штрафу; 39230910,10 грн. - інфляційних втрат; 16 312 010,69 грн. - 3% річних.

Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, тому ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2021, яка занесена до протоколу судового засідання від 11.08.2021, не прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову.

Не погоджуючись з процесуальним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати протокольну ухвалу про залишення без розгляду заяву про зміну предмету позову.

Відповідно до протоколу складеного у підготовчому засіданні 11.08.21 у справі 910/9374/21

«… 16:00:25 повідомляється. що до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив та заява про зміну предмету позову. Суддя по справі: Курдельчук І.Д.

16:00:42 Ставиться на обговорення заява про зміну предмету позову. Суддя по справі: Курдельчук І.Д.

16:00:42 надає усні пояснення по суті заяви. позивача: ОСОБА_1.

16:00:59 Суддя по справі: Курдельчук І.Д.

16:02:03 позивача: ОСОБА_1.

16:02:21 Суддя по справі: Курдельчук І.Д.

16:02:36 Повідомляє, що сума нарахована за новий період. позивача: ОСОБА_1.

16:02:50 вважає клопотання необґрунтованим та надає пояснення. відповідача: ОСОБА_2

16:03:07 просить відмовити в задоволенні клопотання про зміну предмета позову. відповідача: ОСОБА_2

16:03:25 Суд дослідивши заяву про зміну предмету позову та заслухавши пояснення представників протокольною ухвалою не приймає до розгляду подану заяву, оскільки така заява подана всупереч вимог ст.46 ГПК України. Суддя по справі: Курдельчук І.Д….»

Відповідно до ч. 3 ст. 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача.

Під зміною предмету позову не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві.

Неправомірно під виглядом зміни предмету позову висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Судом встановлено, що позивач в порушення вимог ст. 46 ГПК України, у заяві про зміну предмету позову просто заявив ще одну нову позовну вимогу, а саме про стягнення

1 956 338 016,49 грн - заборгованості за балансуючу електроенергію придбану в іншому періоді - січні-І декаді липня 2021 року, а також 39673403,95 грн. - пені; 109362511,71 грн. - штрафу; 39230910,10 грн. - інфляційних втрат; 16 312 010,69 грн. - 3% річних як похідні вимоги від вимоги за новий період, що не було заявлено у первісних позовних вимогах, а відтак у суду були відсутні правові підстави для задоволення даної частини заяви.

Отже, судом в ході підготовчого провадження у підготовчому засіданні 11.08.2021 не прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову, оскільки встановлено, що первісно заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за балансуючу електроенергію придбану в жовтні-грудні 2020 року залишаються предметом позову та додаються нові майнові (грошові) вимоги за новий період про стягнення заборгованості за балансуючу електроенергію придбану в січні - І декаді липня 2021 року.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Крім того, обмеження накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини від 10.07.1998 у справі компанії "Тіннеллі та сини, Лтд. та ін." і "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства", Reports 1998-IV, с. 1660, пункт 72, та рішення Європейського суду з прав людини від 28.11.2006 у справі "Апостол проти Грузії", заява N 40765/02).

Також встановлено, що за нові вимоги майнового характеру позивачем не справлявся судовий збір у встановленому розмірі.

Позиція позивача викладена в усних поясненнях в засіданні зводилась до того, що законодавство встановлює ставки судового збору, визначаючи їх мінімальний та максимальний розмір, у зв`язку з чим обов`язок позивача сплатити судовий збір обмежений максимальним розміром ставки судового збору, що підлягає сплаті. Якщо особа, що звернулась із позовною заявою, сплатила судовий збір, виходячи з ціни позову, за умови, що це максимальна ставка судового збору, то при зверненні з заявою про збільшення позовних вимог у такому разі судовий збір додатково не сплачується.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дія в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (рішення Суду від 12.06.2007 у справі "Станков проти Болгарії", заява № 68490/01, пункт 57).

Водночас статтею 129 Конституції України та статтею 42 ГПК України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Отже, як органи державної влади, що утримуються за рахунок держбюджету, так і суб`єктів господарювання та громадян поставлено законом у рівні умови в частині обов`язку сплачувати судовий збір, у зв`язку з чим вибіркове надання господарським судом суб`єктивних переваг одним учасникам процесу перед іншими учасниками судового процесу призведе до порушення вищевказаного конституційного принципу, що є недопустимим.

Частиною третьою статті 3 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Як роз`яснював КГС ВС, процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку (постанови Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 910/18802/17, від 28.03.2019 у справі № 910/23066/17, від 10.09.2019 у справі № 910/13267/18).

Судом також роз`яснено, що позивач має право пред`явлення позовних вимог за новий період в іншому позовному провадженні на загальних підставах в т.ч. з оплатою судовим збором у порядку і розмірах встановлених законом.

У статті 1 Конституції України, зокрема, закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина п`ята статті 55 Конституції України).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див., наприклад, Monnel and Morris v. the United Kingdom, рішення від 02.03.87, серія A, N 115, с. 22, п. 56, а також Helmers v. Sweden, рішення від 29.10.96, серія A, N 212-A, с. 15, п. 31).

Суд зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини").

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Обмеженням права на доступ до суду, в даному випадку, є визначений нормами ГПК України перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути предметом апеляційного оскарження окремо від рішення суду.

Так, відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 42 ГПК України учасники справи мають право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.

Порядок та строки апеляційного оскарження ухвал суду першої інстанції регулюється розділом IV ГПК України.

Відповідно до частини 2 статті 254 ГПК України ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Отже, передбачений частиною 1 статті 255 ГПК України перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, є вичерпним.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала місцевого господарського суду в частині відмови в прийнятті до розгляду заяви про зміну предмету позову, яка не включена до переліку, визначеного частиною 1 статті 255 ГПК України.

Закріплені у статтях 254, 255 ГПК України процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого господарського суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких ухвал місцевого господарського суду взагалі, натомість їх право на оскарження лише відтерміновується до прийняття остаточного рішення у справі (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 по справі №912/1398/18).

Відповідно до пп.17 та 17.11 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи у разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд першої інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.

Як це загальновідомо і неодноразово зазначалось Верховним Судом функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи у повному обсязі не розпочато.

Враховуючи, що ухвала Господарського суду міста Києва від 11.08.2021 у справі №910/9374/21 не підлягає окремому оскарженню від рішення суду, суд дійшов висновку про повернення апеляційної скарги заявнику.

Щодо посилання апелянта на позицію ВС КГС викладену у поставної від 22.07.2021 №910/18389/20.

ВС підкреслив, що особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Верховний Суд зазначив, що необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Водночас у справі 910/9374/21 вимоги Позивача, викладені у позовній заяві, направлені на судових захист його порушених прав на отримання плати за продану електроенергію у вересні - грудні 2020 року, а нові вимоги, викладені у заяв пор зміну предмету позову - направлені на судових захист його порушених прав на отримання плати за продану електроенергію у січні -І декаді липня 2021 року.

Отже, початкові вимоги позивача направлені на захист його порушених прав та інтересів - на отримання плати за продаж в одному періоді одного товару, а в іншому періоді іншого, хоча і ідентичного/однорідного, товару.

За таких обставин право позивача на судовий захист жодним чином не заперечне і не обмежене, позивач наділений правом на новий позов з сплатою відповідного судового збору.

Питання повернення судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги будуть вирішені за відповідною заявою позивача.

Керуючись ст. ст. 46, 234, 235, 254, 255 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17, 17.11 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ

1. Апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.08.2021 у справі № 910/9374/21, яка занесена до протоколу судового засідання від 11.08.2021 повернути Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» (код 20588716).

Ухвала набрала законної сили 25.08.2021 та не підлягає оскарженню.

Суддя Курдельчук І.Д.