ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2021 р. Справа№ 910/16733/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП Плюс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2021

у справі №910/16733/20 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Іноземного підприємства «І-АР-СІ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП Плюс»

про стягнення 1 273 589,36 грн,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Іноземне підприємство «І-АР-СІ» (далі - ІП «І-АР-СІ», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП Плюс» (далі - ТОВ «СВП Плюс», відповідач) про стягнення 1 300 667,04 грн, з яких 835 635,42 грн пені, 296 982,92 грн інфляційних втрат та 168 048,70 грн 3% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки №50/Р-26181-2016 від 14.03.2016 щодо своєчасної оплати за поставлений позивачем товар.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.03.2021 у справі №910/16733/20 позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ «СВП Плюс» на користь ІП «І-АР-СІ» пеню у розмірі 539 319, 29 грн, 3% річних у розмірі 98 555,98 грн, інфляційні втрати у розмірі 168 150,12 грн та судовий збір у розмірі 6 045,20 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Повернуто ІП «І-АР-СІ» з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 6 451,17 грн.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з наявності порушення відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за договором в частині своєчасної оплати за поставлений товар, у зв`язку з чим визнав правомірним нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних; здійснивши перерахунок розміру заявлених позовних вимог, з урахуванням визначених позивачем сум заборгованості, встановлених судом дат, з яких відповідач є таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань, суд дійшов висновку про їх часткове задоволення. При цьому, суд не вбачав підстав для зменшення неустойки, оскільки стягнутий судом розмір пені не є значним в порівнянні із загальною вартістю поставленого товару, оплата якого була прострочена відповідачем, а також з огляду на те, що незважаючи на запровадження карантину по всій території України, відповідач продовжив замовляти товар у позивача у травні та червні 2020 року.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «СВП Плюс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення пені в розмірі 539 319,29 грн та постановити в цій частині нове рішення, яким зменшити розмір пені до суми 53 931,90 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт наголошував на тому, що судом не було враховано інтереси відповідача та той факт, що станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду заборгованість зі сплати вартості отриманого за договором товару була відсутня; у позовній заяві відсутні посилання позивача на завдані йому збитки, тобто фактичні обставини, що свідчили б про можливе погіршення фінансового стану чи ускладнення в господарській діяльності для позивача; розмір присудженої до сплати пені є значним та підлягає зменшенню на 90 %, що відповідатиме діловим звичаям та нормальній діловій практиці, забезпечить дотримання розумного балансу також інтересів апелянта.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «СВП Плюс» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2021 у справі №910/16733/20, розгляд апеляційної скарги призначено на 07.07.2021, встановлено ІП «І-АР-СІ» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що клопотання про зменшення розміру пені було заявлено відповідачем усно під час виступу в судових дебатах та жодних доказів на підтвердження обставин, на які посилається апелянт як на підставу зменшення розміру неустойки, суду не надано; в апеляційній скарзі відповідач посилається на неврахування судом критеріїв для застосування зменшення договірної неустойки, які зазначалися в різних судових справах, що розглядалися касаційними суди, однак, при цьому не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції жодного доказу чи обґрунтування наявності відповідних обставин в даній справі.

06.07.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване неможливістю забезпечення явки уповноваженого представника скаржника в судове засідання у зв`язку з відрядженням останнього до іншого населеного пункту.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2021 розгляд апеляційної скарги відкладено на 26.08.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.08.2021 оголошено у розгляді справи №910/16733/20 перерву на 01.09.2021.

31.08.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких останній наголосив на своєму скрутному фінансовому становищі, на підтвердження чого надав оборотно-сальдові відомості по рахунках.

У судове засідання 01.09.2021 позивач не з`явився, явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача, явка якого у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи надання останнім пояснень у попередньому судовому засіданні, а також те, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для вирішення спору у даній справі без заслуховування його додаткових пояснень, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без участі вказаної особи.

У судовому засіданні представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення пені в розмірі 539 319,29 грн та постановити в цій частині нове рішення, яким зменшити суму пені до суми 53 931,90 грн.

01.09.2021 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши представників відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 14.03.2016 між Іноземним підприємством «Матрікс-Про», яке в подальшому змінило найменування Іноземне підприємство «І-АР-СІ» (у тексті договору - постачальник) та ТОВ «СВП Плюс» (у тексті договору - покупець) було укладено договір поставки №50/Р-26181-2016 (далі - договір), у відповідності до п. 1.1 якого постачальник, здійснюючи оптову торгівлю непродовольчими товарами, поставляє та передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує товар згідно з умовами цього договору.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що покупець здійснює вибірку товару з асортименту, наявного на складі постачальника, та направляє постачальнику замовлення на поставку товару, користуючись електронною формою. Замовлення може надаватись постачальнику не менше ніж за 10 робочих днів до запланованої дати поставки товару. Надіслання замовлення здійснюється в електронній формі, для чого постачальник надає покупцю доступ на сайт постачальника. Підтвердження замовлення постачальником (часткове підтвердження, непідтвердження) здійснюється по факсу або по електронній пошті, що сторони вважають письмовою формою відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України та ст. 181 Господарського кодексу України та визнають належним доказом у разі виникнення спору. Підтвердження замовлення постачальником може також здійснюватися шляхом прийняття його до виконання.

Згідно з п. 2.2 договору товар поставляється і передається у власність покупцю вільним від усіх і будь-яких зобов`язань і обтяжень перед третіми особами (включаючи сплату обов`язкових платежів, податків, мита). Поставка товару за цим договором здійснюється на умовах EXW міжнародних правил тлумачення торгових термінів Інкотермс в редакції 2010 року, а саме: «Франко завод - склад постачальника», який на момент підписання договору знаходиться за адресою: м. Київ, вулю Марка Вовчка, 18-а, шляхом самовивозу товару покупцем зі складу постачальника транспортом покупця та за його рахунок.

Відповідно до п. 3.3 договору оплата товару, що поставляється за цим договором, здійснюється на таких умовах:

3.3.1 покупець зобов`язаний оплатити кожну партію товару поставленого йому за цим договором протягом 30 календарних днів з дати передачі йому товару.

3.3.2 сторони домовились, що у разі будь-якого порушення з вини покупця умов здійснення розрахунку за цим договором, постачальник має право надалі припинити поставку товару покупцю на умовах відстрочення платежу та вимагати здійснення покупцем попередньої оплати товару у розмірі, визначеному постачальником, в тому числі і 100% попередньої оплати товару. В такому разі покупець зобов`язаний оплатити товар протягом 5 робочих днів з дати отримання письмового повідомлення постачальника, направленого по факсу або по електронній пошті з одночасним направленням засобами поштового зв`язку.

3.3.3 покупець зобов`язаний своєчасно здійснювати розрахунок за товар. Оплата виконується шляхом безготівкового перерахунку сум, вказаних у видаткових накладних, за відповідну партію товару, на рахунок постачальника, зазначений у тексті цього договору, або в інший спосіб, окремо узгоджений сторонами, та не заборонений чинним законодавством України.

3.3.4 у разі наявності заборгованості покупця за поставлений йому постачальником товар, кошти, що надходять на рахунок постачальника, зараховуються на погашення такої заборгованості по мірі утворення останньої і не є попередньою оплатою за здійснення поставок наступних партій товару.

3.3.5 ціни на товар встановлюються у національній валюті України та повинні враховувати суму податку на додану вартість.

Договір набуває чинності у дату його підписання та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2019, але не раніше повного виконання сторонами своїх зобов`язань по ньому. Сторони домовилися, що у випадку, якщо за один місяць до зазначеної дати постачальник письмово не заявить про намір розірвання договору, то договір автоматично (без укладення додаткової угоди) продовжує свою дію на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах. Кількість пролонгацій необмежена. Якщо інше не передбачено цим договором, будь-які зміни до цього договору або додатків до нього чинні, лише якщо вони виконані у письмовій формі і підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками сторін (п. 6.1 договору в редакції Додаткової угоди №1 від 28.12.2017).

Згідно пункту 9.1 договору додаткові угоди, доповнення до цього договору є чинними, коли вони здійснені письмово та підписані уповноваженими представниками обох сторін. Сторони вважають письмовою формою також, згідно ст. 639 Цивільного кодексу України та ст. 181 Господарського кодексу України, обмін листами, телеграмами, телефонограмами, повідомленнями електронною поштою та іншими телекомунікаційними засобами, підписаними стороною, яка їх насилає та погодженими іншою стороною аналогічним шляхом або шляхом прийняття до виконання письмового замовлення. Днем отримання повідомлень за цим договором є: при направленні повідомлення нарочним - день вручення такого повідомлення відповідній стороні, при направленні факсимільним, телеграфним, електронним зв`язком - день відправлення повідомлення, при направленні поштою - день закінчення терміну доставки кореспонденції поштовим зв`язком, згідно з чинними правилами.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 03.02.2020 по 11.06.2020 на виконання умов договору ІП «І-АР-СІ» поставило ТОВ «СВП Плюс» товар на загальну суму 21 742 796,73 грн.

Разом з тим, як стверджує позивач та не заперечує відповідач, останнім були порушені встановлені договором строки здійснення оплати за поставлений товар.

Посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором в частині оплати вартості поставленого товару, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на заборгованість, що виникла у вказаний період.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства та вищевказані межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 539 319,29 грн, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення ІП «І-АР-СІ» та ТОВ «СВП Плюс» договору поставки №50/Р-26181-2016 від 14.03.2016 було спрямоване на отримання останнім відповідного товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.

Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною першою ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, відповідач допускав порушення взятих на себе зобов`язань з оплати поставленого товару, оскільки не розраховувався за нього у строк, встановлений п. 3.3 договору, що підтверджується наявними матеріалами справи, а також визнається відповідачем.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Умовами укладеного сторонами договору (п. 5.5) передбачено, що у випадку прострочення оплати товару покупцем відповідно до п. 3.3.1 пункту 3.3 цього договору, покупець зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки, завдані простроченням, та сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення оплати товару.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за відповідний період, з урахуванням визначених позивачем сум заборгованості, встановлених судом дат, з яких відповідач є таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань, та дат, до яких є правомірним нарахування пені, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що правомірним є стягнення з ТОВ «СВП Плюс» на користь ІП «І-АР-СІ» пені у розмірі 539 319,29 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач під час розгляду справи місцевим господарським судом не подав письмового клопотання про зменшення розміру стягнення з нього пені, однак, під час виступу у судових дебатах у суді першої інстанції представник відповідача заявив про необхідність зменшення її розміру, посилаючись на відсутність заборгованості за договором станом на дату звернення з позовом до суду, а також те, що позивач не вказував на завдання йому збитків у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язань.

Так, частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічне положення міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Таким чином, розмір штрафних санкцій (неустойки) може бути зменшений за рішенням господарського суду. При цьому, статті 551 ЦК України, 233 ГК України та положення ГПК України не містять норм, які б ставили можливість суду використати право на зменшення заявлених до стягнення з боржника штрафних санкцій в залежність від наявності відповідного клопотання з цього приводу сторони у справі. Тобто суд може реалізувати своє право та прийняти рішення про зменшення розміру неустойки за власною ініціативою.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.11.2020 у справі № 927/184/13-г.

Разом з тим, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Крім того, колегія суддів зазначає, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що суд користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеною у постановах, зокрема, від 24.02.2020 у справі № 925/259/19, від 29.04.2020 №917/693/19, від 29.07.2020 у справі № 914/1470/19, від 30.09.2020 у справі №922/3667/19, від 26.01.2021 у справі № 916/880/20, від 13.04.2021 у справі №914/883/19.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань та міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки суд наділений задля усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов`язань.

Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.

Водночас, відповідач має надати докази явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути внаслідок порушення зобов`язань, значно вище основного невиконаного зобов`язання.

В силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України суд апеляційної інстанції враховує наведені апелянтом правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 27.01.2020 у справі №916/469/19, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, згідно з якими цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Разом з тим, у даній справі відповідачем не було доведено суду таких обставин як, винятковість випадку, з урахуванням інтересів обох сторін, не наведено причин неналежного виконання зобов`язання, яке стало підставою для застосування заходів відповідальності позивачем, а також не обґрунтовано невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення зобов`язання, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав вважати наявними та належним чином доведеними обставини, які є достатніми для зменшення розміру пені у відповідності до частини 3 статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України.

При цьому, на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, наведена відповідачем обставина щодо відсутності у позивача збитків внаслідок прострочення оплати товару, не є тією виключною обставиною, яка б давала підстави для зменшення розміру штрафних санкцій за відсутності інших істотних обставин, які б свідчили про таку необхідність.

Також колегія суддів не бере до уваги викладені у поданих поза межами встановленого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження додаткових поясненнях до апеляційної скарги твердження апелянта про те, що ТОВ «СВП Плюс» перебуває у скрутному фінансовому становищі з посиланням на оборотно-сальдові відомості по рахунках, оскільки такі доводи та докази не були предметом дослідження в суді першої інстанції, як і не були вказані в апеляційній скарзі, а відтак, враховуючи приписи ч. 1 ст. 266, ч. 3 ст. 269 ГПК України, мають бути залишені без розгляду в порядку ч.2 ст.207 ГПК України.

Враховуючи викладене, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, а також незазначення відповідачем під час розгляду справи обґрунтованих доводів щодо наявності підстав для зменшення пені, колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права щодо стягнення пені у встановленому судом розмірі, який відповідає вимогам законодавства, умовам договору та є арифметично правильним.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази та вимоги законодавства, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в оскаржуваній частині, а саме, в частині стягнення з ТОВ «СВП Плюс» на користь ІП «І-АР-СІ» пені у розмірі 539 319, 29 грн.

Доводи апелянта щодо неповного дослідження судом всіх обставин справи, порушення норм матеріального права та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2021 у справі №910/16733/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «СВП Плюс» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП Плюс» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2021 у справі №910/16733/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2021 у справі №910/16733/20 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/16733/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 02.09.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз