ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2021 р. Справа№ 910/2667/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Ткаченка Б.О.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Ліки України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2021

у справі № 910/2667/21 (суддя Босий В.П.)

за позовом Національного інституту раку

до Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Ліки України"

про стягнення 64 648,17 грн.,

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Національний інститут раку звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Ліки України" про стягнення 64 648,17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язання з поставки товару на підставі договору про закупівлю товарів за державні кошти № 163 від 21.04.2020, у зв`язку з чим позивач заявляє про стягнення пені у розмірі 42 761,17 грн та штрафу у розмірі 21 887,00 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2021 позов Національного інституту раку задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Ліки України" на користь Національного інституту раку пеню розмірі 42 761,17 грн, штраф у розмірі 21 882,00 грн та судовий збір у розмірі 2 269,82 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Державна акціонерна компанія "Ліки України" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати частково рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2021 у справі № 910/2667/21 у частині стягнення 44 648,17 грн пені та штрафу та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 44 648,17 грн пені та штрафу.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що під час розгляду справи відповідач просив зменшити розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст. 233 ГК України, однак, суд першої інстанції необґрунтовано не зменшив суму штрафних санкцій.

Скаржник зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази наявності збитків позивача, таким чином, за відсутності збитків позивача штрафні санкції є очевидно завищеними порівняно зі збитками позивача, відтак, штрафні санкції підлягають зменшенню.

На думку скаржника, при вирішенні питання про зменшення суми неустойки слід також брати до уваги такі обставини:

- відповідач частково виконав зобов`язання, передбачені договором № 163 від 21.04.2020 на суму у 42 580,00 грн, що визнається позивачем у позовній заяві;

- зобов`язання не було виконане під час дії карантину;

- під час наявності заборгованості з поставки було запроваджено звільнення від штрафних санкцій для певної категорії боржників, що свідчить про те, що держава визнає факт того, що встановлення карантину тягне за собою складності із вчасним виконанням зобов`язань.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до суду 30.06.2021, зазначає про те, що лікарські засоби, які відповідач повинен був поставити, необхідні для лікувань громадян України, отже не поставка їх у строк, обумовлений договором, спричинило збитки, які не можуть бути установлені, оскільки це стосується завданню шкоди здоров`ю пацієнтів, що може стати незворотнім наслідком, пов`язаним із життям людини вцілому. Будь-яких повідомлень щодо неможливості виконання відповідачем зобов`язань за договором, документів, виданих регіональним представництвом Торгово-промислової палати України, або будь-яких доказів, що порушення зобов`язань відбулось не з вини відповідача, в матеріалах справи також відсутні, а позивачу не надсилались. Норма законодавства про недопущення нарахування штрафних санкцій стосується кредитних відносин, які здійснюються на підставі кредитного договору та передбачає звільнення постачальника від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф пеню за прострочення грошового зобов`язання, отже, на заборгованість відповідача з поставки не поширюється.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/2667/21 передано колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М,, судді: Сулім В.В., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Ліки України" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2021 у справі № 910/2667/21. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Ліки України" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2021 у справі № 910/2667/21 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/2667/21 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

21.04.2020 між позивачем та відповідачем укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 163, відповідно до п. 1.1 якого, відповідач, за договором продавець, зобов`язався у 2020 році поставити позивачу товари, зазначені у специфікації, що додається до договору і є його невід`ємною частиною, а позивач - прийняти і оплатити такі товари.

За змістом п. 1.2 договору № 163 найменування товару - код ДК 021:2015:33600000-6 Фармацевтична продукція (наркотичні засоби): Сибазон (Diazepam) розчин д/ін. 5мг/мл 2мл № 10 (5*2) - 4500 амп., Кетамін-ЗН (Ketamine) розчин д/ін. 50 мг/мл 2 мл № 10 (5*2) - 3000 амп. Кількість товару, найменування зазначено в специфікації до договору.

Пунктами 5.1-5.3 договору № 163 передбачено, що термін поставки товару - 60 (шістдесят) календарних днів з дати укладення даного договору. Місце поставки товару - на умовах DDP (м. Київ, вул. Ломоносова, 33/43, склад) - Інкотермс у редакції 2010р. Товар вважається поставленим покупцю, до якого переходить право власності на цей товар, за умови, якщо товар поставлено у місце поставки, зазначене у п. 5.2 даного договору, з наступними документами: видаткова накладна та документи, що підтверджують якість товарів згідно п. 2.1 даного договору.

В подальшому, 10.08.2020 між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 1 до договору № 163, відповідно до якої сторони дійшли згоди про те, що у зв`язку з відсутністю достатньої кількості лікарських засобів - Сибазон розчин д/ін. 5мг/мл 2мл №10 (5*2) та Кетамін-ЗН розчин д/ін. 50 мг/мл 2 мл №10 (5*2) змінити на аналогічні лікарські засоби Діазепекс розчин для ін`єкцій 5 мг/мл 2мл амп. №10 та Кетамін розчин для ін`єкцій 50мг/мл, 2 мл амп. №10, без зміни ціни, кількості (обсягу) та якості товарів.

Згідно із специфікації до договору № 163 сторони визначили поставку відповідачем позивачу Діазепексу розчину для ін`єкцій 5 мг/мл 2мл амп. №10 у кількості 4 500 амп. за ціною 59,50 грн, загальною вартістю 267 750,00 грн та Кетаміну розчину для ін`єкцій 50мг/мл, 2 мл амп. №10 у кількості 3 000 амп за ціною 14,95 грн, загальною вартістю 44 850,00 грн.

Відповідачем на виконання умов договору поставлено, а позивачем прийнято товар на загальну суму 42 580,00 грн., що підтверджується видатковими накладними № 116 від 11.08.2020 та № 119 від 12.10.2020.

Позивачем повністю сплачено прийнятий за видатковим накладними № 116 від 11.08.2020 та № 119 від 19.10.2020 товар, що підтверджується платіжними дорученнями № 721 від 12.08.2020 і № 1017 від 19.10.2020 та банківськими виписками з рахунку позивача.

Натомість решта товару, обумовленого договором № 163, відповідачем поставлена не була, у зв`язку із чим, позивач заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 42 761,17 грн та штрафу у розмірі 21 887,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 42 761,17 грн та штрафу у розмірі 21 882,00 грн, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із статтею 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи (видаткові накладні № 116 від 11.08.2020 та № 119 від 12.10.2020) підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару згідно із договором № 163 на загальну суму 42 580,00 грн.

Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 530 ЦК України та п. 5.1 договору відповідач взяв на себе зобов`язання поставити товар не пізніше 20.06.2020, проте частина товару на загальну суму 42 580,00 грн. поставлена 11.08.2020 і 12.10.2020, інша частина на загальну суму 270 020,00 грн не поставлена, що свідчить про порушення відповідачем умов договору № 163 щодо терміну поставки товару.

Відповідачем факт прострочення виконання зобов`язання не спростовано.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У статті 549 ЦК України зазначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до п. 7.2 договору № 163 у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при закупівлі товару за бюджетні кошти відповідач сплачує позивачу штрафні санкції (пеня) у розмірі 0,1% вартості товару, але не менше ніж подвійна облікова ставка НБУ, від суми непоставленого товару за кожний день затримки, а за прострочку більше 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Як вже зазначалось, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пені у розмірі у розмірі 42 761,17 грн та штрафу у розмірі 21 887,00 грн за період прострочення з 21.06.2020 по 16.11.2020.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, апеляційний господарський суд, перевіривши розрахунок позивача, здійснивши власний розрахунок штрафу, погоджується із господарським судом першої інстанції та вважає суми пені у розмірі 42 761,17 грн та штрафу в розмірі 21 882,00 грн. (312 600*7) правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

В свою чергу відповідачем заявлено про зменшення розміру штрафних санкцій з огляду на те, що порушення зобов`язання щодо своєчасної поставки товару за договором № 163 не спричинило значних збитків для позивача, а встановлення на території України карантину потягло за собою складності щодо вчасного виконання зобов`язань відповідачем, у зв`язку з чим, на думку відповідача, сума пені та штрафу підлягають зменшенню до 20 000,00 грн.

Щодо зменшення розміру штрафних санкцій, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У частині першій статті 230 ГК України унормовано, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у виді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від якого колегія суддів Верховного Суду не вважає за необхідне відступати при розгляді справи № 922/2772/18.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує у відповідності до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідженню конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Однак, відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України, поважності причин неналежного виконання зобов`язань, винятковості даного випадку, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення та не доведено наявності обставин, з якими законодавець пов`язує можливість такого зменшення.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для зменшення розміру пені та штрафу.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що твердження відповідача про встановлення на території України карантину потягло за собою складності щодо вчасного виконання зобов`язань не приймається до уваги з огляду на те, що договір № 163 укладено коли карантинні обмеження вже були введені на території України, проте відповідач погодився з його умовами, зокрема щодо строків поставки товару та відповідальності за порушення таких строків.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із тим, що покупцем за договором № 163 є клінічний та дослідницький міжнародно-акредитований онкологічний центр, що є невід`ємною частиною спеціалізованої, висококваліфікованої медичної допомоги в Україні і вчасне забезпечення Інституту лікарськими засобами безпосередньо впливає на здатність своєчасного надання медичної допомоги людині, що, в свою чергу, впливає на її життя і здоров`я, які є найвищою соціальною цінністю в Україні.

Враховуючи викладене, матеріали справи та встановлені обставини, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2021 у справі № 910/2667/21 про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 42 761,17 грн та штрафу у розмірі 21 882,00 грн, законним та таким, що підлягає залишенню без змін.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про те, що будь-яких повідомлень щодо неможливості виконання відповідачем зобов`язань за договором, документів, виданих регіональним представництвом Торгово-промислової палати України, або будь-яких доказів, що порушення зобов`язань відбулось не з вини відповідача, в матеріалах справи також відсутні, а позивачу не надсилались. Крім того, норма законодавства про недопущення нарахування штрафних санкцій стосується кредитних відносин, які здійснюються на підставі кредитного договору та передбачає звільнення від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф пеню за прострочення грошового зобов`язання, отже, на заборгованість відповідача з поставки не поширюється.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, судом відхиляються як необґрунтовані та такі, що не відповідають нормам процесуального законодавства.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржене рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Ліки України" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2021 у справі № 910/2667/21 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2021 у справі № 910/2667/21 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Ліки України" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2021 у справі № 910/2667/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2021 справі № 910/2667/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство "Державна акціонерна компанія "Ліки України".

4. Справу № 910/2667/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

Б.О. Ткаченко