ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2021м. ДніпроСправа № 904/6332/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (м. Павлоград, Дніпропетровська область)

до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (м. Павлоград, Дніпропетровська область)

про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язань за договором поставки № 1942-ПУ від 29.07.2015 у загальному розмірі 50 375 грн. 25 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (далі - відповідач) 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язань за договором поставки № 1942-ПУ від 29.07.2015 у загальному розмірі 50 375 грн. 25 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 39 585 грн. 10 коп. - інфляційні втрати;

- 10 790 грн. 15 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 1942-ПУ від 29.07.2015 в частині своєчасної оплати поставленого товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 152 381 грн. 19 коп., що встановлено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2018 у справі № 904/2043/18, яке набрало законної сили 05.10.2018. Позивач посилається на те, що, фактично, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2018 у справі № 904/2043/18 відповідачем виконано лише 03.05.2019 в ході примусового його виконання; у зв`язку з чим, позивач на підставі статті 625 Цивільного кодексу України нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з листопада 2016 року по квітень 2019 року у сумі 39 585 грн. 10 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 24.10.2016 по 03.05.2019 у сумі 10 790 грн. 15 коп.

Також позивач просить суд стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу.

Крім того, позовна заява містила клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Судом враховано ціну позову, яка не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, характер спірних правовідносин та предмет доказування у вказаному спорі, які вказують на незначну складність даної справи, а також враховано те, що дана категорія справ згідно з нормами Господарського процесуального кодексу України не відноситься до тих, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, у зв`язку з чим судом вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 12.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача надійшло клопотання (вх. суду № 36463/21 від 26.07.2021), в якому останній просить суд здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження. В обґрунтування поданої заяви відповідач зазначає про те, що в позовній заяві та розрахунках до неї не врахована судова практика Верховного Суду щодо правових наслідків здійснення позивачем поставки за відсутності передбаченої договором передплати (справа № 903/333/17 від 14.03.2018), що підтверджується обставинами, які встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/2043/18.

Розглянувши клопотання відповідача, ухвалою суду від 27.07.2021 у задоволенні клопотання Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про перехід зі спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження відмовлено.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 3748/21 від 30.07.2021), в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на таке:

- у разі нездійснення покупцем попередньої оплати товару, зобов`язання продавця щодо поставки товару не виникало;

- позивачем не долучено до матеріалів справи письмове повідомлення про готовність продукції до відвантаження; відповідач також не отримував таке повідомлення від позивача;

- рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2018 у справі №904/2043/18 не встановлено граничний строк оплати товару на суму 152 381 грн. 19 коп.;

- позивачем не долучено до матеріалів справи доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн. 00 коп.

При цьому, ухвалою суду від 21207.2021, з урахуванням вимог частини 4 статті 166 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано позивачу, у 5-ти денний строк з дня отримання відзиву на позов подати суду, а також усім учасникам справи відповідь на відзив з урахуванням вимог частин третьої шостої статті 165 та статті 166 ГПК України.

Судом здійснено відстеження поштового відправлення на адресу позивача, в якому містився відзив на позовну заяву через офіційний сайт Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html) за трек-номером 226 та з`ясовано, що відзив на позовну заяву позивач отримав 30.07.2021.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Однак, станом на 03.09.2021 строк на подання відповіді на відзив на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від позивача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що позивач не скористався своїм правом на надання відповіді на відзив на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки в усіх учасників справи було достатньо часу для подання як заяв по суті справи так і доказів, на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Судом також враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, а також доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з наявністю прострочення виконання зобов`язання за договором, наявність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних до моменту повного виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за договором.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 1 частини 2, частиною 5 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Норми статті 1291 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебувала справа № 904/2043/18 за первісним позовом Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про стягнення заборгованості за поставлену продукцію в розмірі 152 381 грн. 19 коп.

За результатами розгляду даної справи, Господарським судом Дніпропетровської області прийнято рішення від 11.09.2018, яким:

- у задоволенні первісного позову Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів відмовлено в повному обсязі;

- зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про стягнення заборгованості за поставлену продукцію у розмірі 152 381 грн. 19 коп. задоволено в повному обсязі;

- стягнуто з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" заборгованість за поставлену продукцію в розмірі 152 381 грн. 19 коп., витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 285 грн. 72 коп.;

- в решті позовних вимог відмовлено (а.с.27-40).

Під час прийняття рішення від 11.09.2018 по справі № 904/2043/18 були встановлені, зокрема, такі обставини:

- між Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (постачальник) було укладено договір поставки № 942-ПУ від 29.07.2015;

- до договору поставки № 1942-ПУ від 29.07.2015 сторонами укладено такі Специфікації: від 29.07.2015 на загальну суму 56 365 грн. 01 коп.; від 17.08.2015 на загальну суму 786 759 грн. 46 коп. з урахуванням Додаткової угоди від 16.10.2015; від 13.11.2015 на загальну суму 211 469 грн. 90 коп.; від 22.01.2016 на загальну суму 520 185 грн. 00 коп.; від 10.03.2016 на загальну суму 174 568 грн. 51 коп.; від 27.05.2016 на загальну суму 274 700 грн. 00 коп.;

- на виконання умов договору поставки ТОВ "Павлоградський завод технологічного обладнання" поставило, а ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" прийняло продукцію (обладнання виробничо-технічного призначення) на загальну суму 1 828 308 грн. 55 коп., що підтверджується видатковими накладними;

- відповідач за зустрічним позовом здійснив часткову оплату за поставлену за договором поставки продукцію, в загальному розмірі 1 675 927 грн. 36 коп., що підтверджується платіжними дорученнями;

- отже, неоплаченою залишилися продукція, яка була поставлена за такими видатковими накладними: № РН-п000002 від 06.02.2017 на суму 49 950 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016; № РН-п000053 від 15.12.2016 на суму 39 960 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016; № РН-п000047 від 14.11.2016 на суму 39 674 грн. 26 коп. за специфікацією від 10.03.2016; № РН-п000037 від 17.10.2016 на суму 120 675 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016 (частково не оплачена на суму 22 796 грн. 93 коп.);

- таким чином, заборгованість позивача перед відповідачем за поставлену за договором поставки продукцію складає 152 381 грн. 19 коп. Доказів її оплати покупцем на користь постачальника суду не надано. У зв`язку з цим позовні вимоги за зустрічним позовом є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вказане рішення суду набрало законної сили 05.10.2018, у зв`язку з чим на його примусове виконання було видано наказ від 05.10.2018 (а.с.41).

Постановою приватного виконавця Виконавчого округу Дніпропетровської області Осельським Є.С було винесено постанова про відкриття виконавчого провадження від 25.04.2019 щодо примусового виконання наказу № 904/2043/18 від 05.10.2018 (а.с.42).

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, заборгованість в сумі 152 381 грн. 19 коп., стягнута рішенням Господарського суду Дніпропетровської області перебувала справа № 904/2043/18, була погашена відповідачем 03.05.2019, що підтверджується платіжним дорученням № 89 від 03.05.2019 на суму 154 604 грн. 18 коп., яке наявне в матеріалах справи (а.с.44).

Отже, фактично, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2018 по справі № 904/2043/18 було виконано відповідачем 03.05.2019, у зв`язку з чим, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з листопада 2016 року по квітень 2019 року у сумі 39 585 грн. 10 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 24.10.2016 по 03.05.2019 у сумі 10 790 грн. 15 коп. - до моменту повного погашення заборгованості. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Норми статті 1291 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

З урахуванням того, що:

- у справі № 904/2043/18 було встановлено факт наявності у Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (відповідач) перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (позивач) основного боргу в загальній сумі 152 381 грн. 19 коп. за договором поставки № 942-ПУ від 29.07.2015 за поставлений відповідно до видаткових накладних № РН-п000002 від 06.02.2017 на суму 49 950 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016; № РН-п000053 від 15.12.2016 на суму 39 960 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016; № РН-п000047 від 14.11.2016 на суму 39 674 грн. 26 коп. за специфікацією від 10.03.2016; № РН-п000037 від 17.10.2016 на суму 120 675 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016 (частково не оплачена на суму 22 796 грн. 93 коп.) товар, вказані обставини не доказуються під час розгляду даної справи судом, з огляду на таке.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом..

Преюдиційність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанови Верховного Суду від 03.08.2021 у справі № 904/2425/20, від 27.07.2021 по справі № 910/6161/20, від 27.07.2021 по справі № 910/4436/19, від 29.06.2021 по справі № 910/11287/16, від 18.06.2021 по справі № 910/16898/19 та ін.).

Суд враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", яке є в силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" джерелом права, визначено, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".

Таким чином, загальна заборгованість Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (відповідач) перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (позивач) за договором поставки № 942-ПУ від 29.07.2015, що встановлена рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2018 по справі № 904/2043/18 становила 152 381 грн. 19 коп.

На час розгляду справи, що розглядається, наявні докази на підтвердження погашення вказаної вище заборгованості в сумі 152 381 грн. 19 коп. відповідачем - 03.05.2019. При цьому, з рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2018 по справі №904/2043/18 вбачається, що вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення погашення вказаної заборгованості в межах справи № 904/2043/18 не розглядались.

Заперечення відповідача в частині того, що у разі нездійснення покупцем попередньої оплати товару, зобов`язання продавця щодо поставки товару не виникає відхиляється судом, оскільки з матеріалів справи, що розглядається, вбачається факт здійснення господарських операцій між позивачем та відповідачем щодо поставки товару, внаслідок яких виник обов`язок покупця з оплати отриманого товару. Більше того в рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2018 у справі № 904/2043/18 встановлено факт наявності заборгованості в сумі 152 381 грн. 19 коп.

З приводу заперечень відповідача в частині не долучення позивачем до матеріалів справи письмового повідомлення про готовність продукції до відвантаження, а також щодо того, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2018 у справі №904/2043/18 не встановлено граничний строк оплати товару на суму 152 381 грн. 19 коп. суд зазначає таке.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що сторони під час поставки товару на видатковими накладними від 17.10.2016, 14.11.2016, від 15.12.2016 та від 06.02.217 відішли від умов договору, що були досягненні у Специфікаціях від 22.01.2016 та від 10.03.2016. При цьому, умови вказаних специфікацій не були виконані як позивачем так і відповідачем, а саме:

- враховуючи невиконання відповідачем (покупцем) умов щодо передоплати в розмірі 50% вартості товару протягом 7 календарних днів з дати підписання сторонами специфікації, позивачем (постачальником) була здійснена поставка товару за специфікаціями від 22.01.2016 та від 10.03.2016 на підставі видаткових накладних № РН-п000002 від 06.02.2017 на суму 49 950 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016; № РН-п000053 від 15.12.2016 на суму 39 960 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016; № РН-п000047 від 14.11.2016 на суму 39 674 грн. 26 коп. за специфікацією від 10.03.2016; № РН-п000037 від 17.10.2016 на суму 120 675 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016;

- в свою чергу, позивачем також не були виконані умови специфікацій від 22.01.2016 та від 10.03.2016, оскільки не було надано відповідачу письмове повідомлення про готовність продукції до відвантаження (протилежного матеріали справи не містять, сторонами не спростовано факт їх відсутності), але, фактично, було здійснено поставку товару.

Враховуючи вказане суд приходить до висновку, що в частині поставки товару за специфікаціями від 22.01.2016 та від 10.03.2016 на підставі видаткових накладних № РН-п000002 від 06.02.2017 на суму 49 950 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016; № РН-п000053 від 15.12.2016 на суму 39 960 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016; № РН-п000047 від 14.11.2016 на суму 39 674 грн. 26 коп. за специфікацією від 10.03.2016; № РН-п000037 від 17.10.2016 на суму 120 675 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016 сторонами були змінені умови щодо поставки товару та його оплати; при цьому, інший порядок оплати поставленого товару погоджено сторонами не було.

В той же час, відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи вказане, оскільки строк оплати поставленого за вказаними вище видатковими накладними товару на залишкову суму 152 381 грн. 19 коп. сторонами не було встановлено, то такий товар підлягав оплаті після його прийняття у відповідності до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України.

Отже, граничним строком оплати товару, є 17.10.2016, 14.11.2016, 15.12.2016 та 06.02.2017, відповідно.

Таким чином, заперечення відповідача відхиляються судом.

В той же час, згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписами статей 173, 175 Господарського кодексу України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Положеннями статті 611 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно із частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами статті 604 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

У вказаному висновку суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18.

Таким чином, у разі коли судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Поряд із цим, слід відзначити, що обов`язок зі сплати відповідачем суми боргу виник у нього не на підставі судових рішень, а з договору № 1942-ПУ від 29.07.2015, що був укладений між сторонами і умови якого відповідачем не були виконані належним чином.

Судовими рішеннями фактично тільки фіксується належна до стягнення сума боргу, однак, як вже зазначалося, наявність таких рішень не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум.

При цьому, оскільки нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, то і подальше застосування до таких сум наслідків передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є правомірним.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідно до формулювання частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України стягнення інфляційних втрат та 3% річних нерозривно пов`язано зі сплатою основного боргу (боржник зобов`язаний сплатити не відсотки річних та інфляційні втрати, а саме суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції а також 3 % річних від простроченої суми).

З приводу здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат суд зазначає таке.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с.15), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди нарахування інфляційних втрат, але арифметично розрахунок проведено невірно

Отже, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем (а.с.15), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, господарський суд встановив, що

При цьому, здійснюючи власний розрахунок інфляційних втрат, суд враховані правові позиції, викладені у постановах Верховного суду щодо вказаного питання, а саме:

- Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 зазначив, що у кредитора згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення;

- згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/600/18, викладеною у постанові від 05.07.2019, нарахування інфляційних втрат за наступний період має здійснюватися з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання;

- зазначена позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/306/18 від 30.07.2019, а також у постановах Верховного Суду у справах № 905/306/18, №908/1928/18, № 904/4565/18, №904/4083/18, № 904/10242/17, № 913/63/18.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат у відповідності до правових позицій вказаних вище постанов Верховного Суду, господарський суд встановив, що у вказаних періодах інфляційні втрати становлять більший розмір, ніж розраховано та заявлено до стягнення позивачем.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді інфляційні втрати, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 39 585 грн. 10 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, за прострочення виконання зобов`язань на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за загальний період прострочення з 24.10.2016 по 03.05.2019 у сумі 10 790 грн. 15 коп.

З приводу вказаних вимог суд зазначає наступне.

Так, позивачем у розрахунку було невірно визначено кінцеву дату нарахування 3% річних. До вказаного висновку суд дійшов з огляду на таке.

З урахуванням пункту 30.1. статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому, порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв`язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов`язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов`язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (аналогічні положення містяться також у частині 3 статті 343 Господарського кодексу України). Отже, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Враховуючи вказане, розрахунок 3% річних (а.с.14) визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних, господарський суд встановив, що у загальному періоді з 24.10.2016 по 03.05.2019 щодо прострочення сплати 152 381 грн. 19 коп. (з урахуванням здійснених відповідачем оплат) 3% річних складають 10 786 грн. 08 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 10 786 грн. 08 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 2 269 грн. 82 коп. - частина витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язань за договором поставки № 1942-ПУ від 29.07.2015 у загальному розмірі 50 375 грн. 25 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вулиця Соборна, будинок 76; ідентифікаційний код 00178353) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вулиця Промислова, будинок 1/15; ідентифікаційний код 33019165) 39 585 грн. 10 коп. - інфляційних втрат, 10 786 грн. 08 коп. - 3% річних, 2 269 грн. 82 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 03.09.2021.

Суддя Ю.В. Фещенко