ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/1936/21

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі судового засідання Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача - Іванов С.В.,

від відповідача - Конев К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного підприємства "Технобуд-Сервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зіко Груп" про стягнення 46728,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Технобуд-Сервіс" звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зіко Груп" про стягнення 46728,00 грн., посилаючись на наступне.

ПП "Технобуд-Сервіс" згідно платіжних доручень № 96186135 від 23.05.2018 р. на суму 30000,00 грн. та № 105 від 24.07.2018 р. на суму 16728,00 грн. помилково перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю "Зіко Груп" кошти в загальному розмірі 46728,00 грн. з ПДВ.

При цьому позивач зазначає, що листом від 05.02.2019 р. вих. № 1 ТОВ "Зіко Груп" було повідомлено про необхідність в поверненні вказаних коштів, однак вказаний лист лишився без реагування зі сторони відповідача.

Наразі позивач зауважує, що задля уникнення судових спорів та додаткових витрат, листом від 19.04.2021 р. вих. № 19/1 відповідачу вдруге запропоновано повернути ПП "Технобуд-Сервіс" кошти, які було помилково перераховано, в розмірі 46728,00 грн. протягом 7-ми днів з моменту отримання листа. Однак, за ствердженнями позивача, відповідач кошти не повернув та не надав відповіді на вказаний лист.

Таким чином, позивач вважає, що у ТОВ "Зіко Груп" виникла заборгованість перед Приватним підприємством "Технобуд-Сервіс" в розмірі 46728,00 грн.

Так, із посиланнями на ст. 1212 ЦК України позивач зазначає, що грошові кошти в розмірі 46728,00 грн., які були перераховані позивачем на рахунок відповідача у травні та липні 2018 року згідно платіжних доручень № 96186135 від 23.05.2018 р. з призначенням платежу "ОПЛАТА ЗГІДНО РАХУНКУ" та № 105 від 24.07.2018 р. з призначенням платежу "За послуги ремонту згідно рахунку № 53 від 23.05.2018 р.", підлягають поверненню позивачу, оскільки відповідачем жодних послуг ПП "Технобуд-Сервіс" не надано.

При цьому із посиланнями на п.п. 1.23, 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" позивач вказує, що з огляду на відсутність правових підстав для оплати послуг, які не були надані відповідачем, позивач помилково здійснив переказ грошових коштів в сумі 46728,00 грн. відповідачу, який в розумінні вказаного Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" є неналежним отримувачем зазначених коштів.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач відповідно до ст. 1212 ЦК України зобов`язаний повернути позивачу помилково перераховані останнім грошові кошти в сумі 46728,00 грн. як такі, що набуті без достатньої правової підстави.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08.07.2021 р. позовну заяву Приватного підприємства "Технобуд-Сервіс" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1936/21, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, при цьому судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 28.07.2021 р. о 11 год. 00 хв.

26.07.2021 р. представником відповідача подано до господарського суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову. В обґрунтування заперечень відповідач зазначає, що між представниками позивача та відповідача здійснювалось спілкування шляхом телефонних розмов, та у лютому 2018 року була досягнута усна домовленість про те, що ПП "Технобуд-Сервіс" буде надіслано на адресу ТОВ "Зіко Груп" деталь, яка потребує здійснення ремонту, у вигляді гідронасосу РSV2-60Т, а ТОВ "Зіко Груп", в свою чергу, отримає відповідний гідронасос, здійснить його діагностику та ремонт (усуне несправності) та після перевірки працездатності відремонтованого обладнання представник позивача відправить його на адресу ПП "Технобуд-Сервіс" разом із усіма первинними документами: договором, рахунком-фактурою, актом здачі-прийняття робіт. Так, ПП "Технобуд-Сервіс" після отримання відремонтованої деталі брало на себе зобов`язання щодо оплати виставленого рахунку та повернення підписаних первинних документів.

Як зазначає відповідач, на виконання усної домовленості між сторонами, з боку представників позивача 27 лютого 2018 року було надіслано обумовлену деталь - гідронасос РSV2-60Т, про що є підтвердження у вигляді товарно-транспортної накладної № 033001280, підписаної представником TOB "ТК "САТ" Буга А.С. Наразі відповідач зауважує, що у даній ТТН в якості відправника було зазначено TOB "ЛК Машинері", чому на момент відправлення відповідач не придав значення, оскільки згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, ФОП та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛК Машинері" () знаходиться за адресою: 58000, м. Чернівці, проспект Незалежності, будинок 106, офіс 217Б, має єдиного учасника ОСОБА_1 , який є одночасно і директором даного Товариства, тобто адреса реєстрації, склад учасників та дані про керівника у ТОВ "ЛК Машинері" повністю співпадають з даними ПП "Технобуд-Сервіс", у зв`язку з чим відповідач доходить висновку, що позивач направив деталь через ТОВ "ЛК Машинері", лише виходячи із міркувань зручності.

Натомість, як вказує відповідач, після здійснення ремонту та перевірки працездатності гідронасосу PSV2-60T представником від ПП "Технобуд-Сервіс" Койцаном В.І. на прохання останнього відремонтований гідронасос PSV2-60T був надісланий на його ім`я за адресою розвантаження: м. Чернівці, вул. Є. Пчілки, 10 (пункт розвантаження № 1 транспортного підприємства "Ін тайм"), що підтверджується декларацією перевізника ПП "Ін тайм" про прийняття вантажу за № від 21.03.2018 р. Крім того, як зазначає відповідач, разом з відремонтованою деталлю на адресу ОСОБА_2 був надісланий договір № 1405 від 14.05.2018 р. ремонту гідрообладнання, рахунок-фактура № 53 від 23.05.2018 р. на суму 46728,00 грн. (з яких ПДВ - 7788,00 грн.).

В подальшому ж, за ствердженнями відповідача, з боку відправника - ТОВ "ЛК Машинері" було направлено повторно той самий гідронасос PSV2-60T для перевірки працездатності (05.10.2018 р., ТТН №033006832) та після перевірки працездатності насос був повернутий на адресу ТОВ "ЛК Машинері" (16.10.2018 р., ТТН № 122031954).

Окремо відповідач зазначає, що, отримавши рахунок-фактуру № 53 від 23.05.2018 р., Приватним підприємством "Технобуд-Сервіс" було здійснено часткову оплату від 23 травня 2018 року з призначенням платежу "оплата згідно рахунку" на суму 30000,00 грн., а залишок було сплачено 24 липня 2018 року з призначенням платежу "за послуги ремонту згідно рах№53 від 23.05.2018р., в т.ч. ПДВ 20% - 2788 грн.".

Таким чином, за ствердженнями відповідача, якщо призначення першого платежу залишало б запитання щодо його можливої помилковості за відсутності факту господарських відносин між ТОВ "Зіко Груп" та ПП "Технобуд-Сервіс", то призначення платежу за платіжним дорученням № 105 від 24.07.2018 р. не залишає сумнівів щодо того, що даний платіж не було здійснено помилково, а конкретно за послуги ремонту за конкретними реквізитами виставленого відповідачем рахунку.

При цьому відповідач наголошує, що за фактом здійснення господарських взаємовідносин між ТОВ "Зіко Груп" та ПП "Технобуд-Сервіс" були оформлені та зареєстровані податкові накладні, що беззаперечно свідчить, по-перше, про наявність факту господарських взаємовідносин між позивачем та відповідачем, а по-друге, про відсутність помилки при перерахуванні з боку позивача грошових коштів на адресу відповідача. Так, відповідач зауважує, що 01.06.2018 р. отримано квитанцію № 1 про отримання Державною фіскальною службою України податкової накладної № 180 від 23.05.2018 р. (продавець - ТОВ "Зіко Груп", покупець - ПП "Технобуд-Сервіс") на суму 30000,00 грн., з яких сума ПДВ - 5000,00 грн., а 10.08.2018 р. отримано квитанцію № 1 про отримання ДФС України податкової накладної № 280 від 24.07.2018 р. (продавець - ТОВ "Зіко Груп", покупець - ПП "Технобуд-Сервіс") на суму 16728,00 грн., з яких сума ПДВ - 2788,00 грн.

Наразі відповідач зауважує, що після повної оплати вартості виконаних ремонтних робіт відповідачем було складено та надіслано на адресу позивача акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 280 від 24.07.2018 р. на суму 46728,00 грн., проте докази надсилання даного акту від 24.07.2018 р. на теперішній час не збереглись, однак примірник даного акту передавався повторно 16.10.2018 р. разом із повторним надсиланням на адресу позивача гідронасосу PSV2-60T.

Підсумовуючи вищевикладене, відповідач зазначає, що наявність товарно-транспортних накладних щодо надсилання та повернення гідронасосу PSV2-60T, факти складання та реєстрації податкових накладних № 180 від 23.05.2018 р. та № 280 від 24.07.2018 р. разом із даними графи "Призначення платежу" у сукупності з рахунком-фактурою, виписаною ТОВ "Зіко Груп", беззаперечно свідчать про наявність фінансово-господарських відносин між позивачем та відповідачем та про здійснення платежів за відсутності ознак помилковості, оскільки грошові кошти сплачувались за виконані відповідачем ремонтні роботи на підставі виставленого рахунку.

Також відповідач зазначає, що підставою для звернення з позовною заявою з боку ПП "Технобуд-Сервіс" є саме помилковість перерахування грошових коштів з посиланням на платіжні доручення та листи підприємства, а не заперечення факту виконання робіт та або неякісне, на думку позивача, виконання ремонтних робіт. Таким чином, відповідач вважає, що правові підстави у вигляді положень 1212 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню у взаємовідносинах ТОВ "Зіко Груп" та ПП "Технобуд-Сервіс".

На думку відповідача, заслуговує критичної оцінки суду та обставина, що грошові кошти на рахунок ТОВ "Зіко Груп" відправлялись двічі, при цьому вперше про "помилковість" їх перерахування позивач висловив у листі від 19.02.2019 р., тобто зі спливом майже 9-ти місяців з дати першого перерахування, а відтак "помилковість" двох платежів була виявлена не дуже швидко, що свідчить про бажання позивача у будь-який спосіб повернути виплачені за роботу кошти, однак обрано помилкові правові підстави для такого повернення.

Окрім вищезазначеної первинної документації відповідач вважає, що факт виконання відповідачем робіт на користь позивача може також підтвердити особа, яка представляла інтереси позивача у взаємовідносинах з відповідачем, перевіряла працездатність гідронасосу PSV2-60T та отримувала для підписання первинні документи - ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (тел. НОМЕР_1 ), у зв`язку з чим відповідачем подана заява про виклик даної особи у якості свідка.

Також відповідач повідомляє про надсилання адвокатського запиту від 21.07.2021 р. на адресу ГУ ДПС в Чернівецькій області з проханням надати інформацію про декларування ПП "Технобуд-Сервіс" взаємовідносин з ТОВ "Зіко Груп" у податкових деклараціях з податку на додану вартість, а також про знаходження або незнаходження у трудових відносинах з ПП "Технобуд-Сервіс" Койцана В.І., який приймав та відправляв від імені позивача деталь, що підлягала ремонту та перевіряв її працездатність.

При цьому із посиланнями на ст. ст. 256, 257, 261, 262, 267 ЦК України відповідач вказує, що право пред`явити вимогу про повернення помилково сплачених коштів у позивача виникло одразу після здійснення дії по перерахуванню коштів, з огляду на що позивач міг та повинен був знати про помилковість перерахування таких коштів у день такого перерахування і мав можливість направити вимогу про повернення коштів принаймні у день, наступний за днем перерахування. Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що строк позовної давності за платежем на суму 30000,00 грн., який було здійснено 23.05.2018 р. сплив 23.05.2021 р., тоді як із позовною заявою ПП "Технобуд-Сервіс" звернулося у липні 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Враховуючи дану обставину, відповідач заявляє про сплив у позивача строку позовної давності у частині стягнення з ТОВ "Зіко Груп" грошових коштів у розмірі 30000,00 грн., які ПП "Технобуд-Сервіс" перерахувало згідно з платіжним дорученням № 96186135 від 23.05.2018 р. та просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до такої вимоги позивача.

На думку відповідача, посилання ПП "Технобуд-Сервіс" на те, що перебіг строку позовної давності почався 05.02.2019 р. із надсиланням відповідачу листа з повідомленням про необхідність повернення коштів не заслуговує на увагу, оскільки, по-перше, не відповідає вимогам чинного законодавства України, в першу чергу положенню частини 5 статті 261 ЦК України, по-друге, така вимога могла бути заявлена у будь-який час, тобто за логікою позивача, якщо звернутись з вимогою про виконання зобов`язання через 10-15 років, то і через такий проміжок часу строк позовної давності починає перебіг заново.

Також 26.07.2021 р. представником відповідача подано до господарського суду заяву про виклик та допит свідка.

Так, судом було відмовлено у задоволенні вказаної заяви відповідача з огляду на її оформлення неналежним чином, про що зазначено в протоколі судового засіданні від 30.08.2021 р.

16.08.2021 р. представником відповідача було подано до господарського суду клопотання про витребування доказів.

Так, судом було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання відповідача, про що зазначено в протоколі судового засіданні від 30.08.2021 р.

25.08.2021 р. позивачем подано до господарського суду відповідь на відзив, в якій позивач наполягає на задоволення позовних вимог та додатково вказує, що відповідач не надав доказів укладення 14.05.2018 р. між ним та позивачем будь-якого договору, як і доказів досягнення між сторонами згоди зі всіх істотних і визначених на розсуд сторін умов договору у передбачений ст. 181 ГК України спрощений спосіб, оскільки доданий відповідачем до відзиву договір (ремонту гідрообладнання) № 1405 від 14.05.2018 р. не містить підпису уповноваженої на це особи позивача та не містить відтиску печатки, яку використовує ПП "Технобуд-Сервіс". Таким чином, як зазначає позивач, доданий відповідачем до відзиву договір є неукладеним і не може вважатися належним та допустимим доказом виникнення між сторонами передбачених змістом цього договору цивільних прав і обов`язків.

Також позивач додає, що надана відповідачем копія акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 280 також не може вважатися належними і допустимими доказами здійснення господарських операцій, оскільки не містять в собі реквізитів, які є обов`язковими для таких первинних документів в силу законодавства. Так, із посиланнями на положення Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів від 24.05.1995 р. № 88 (з подальшими змінами) позивач зазначає, що додані до відзиву документи не містять в собі не тільки інформації про посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення і правильність оформлення господарських операцій від імені позивача, але й особистого підпису таких осіб та відтиску печатки ПП "Технобуд-Сервіс", у зв`язку із чим дані документи не відповідають ознакам первинного документу, яким зафіксовані відповідні господарські операції. Відтак, на думку позивача, вказані документи не є допустимими і належним доказами тих обставин, на які посилається відповідач у відзиві. При цьому позивач зауважує, що доданий до відзиву рахунок-фактуру № 53 від 23.05.2018 р. на суму 46728,00 грн. та послання відповідача на часткову оплату позивачем 23.05.2018 р. суми в розмірі 30000,00 грн. з призначенням платежу "згідно рахунку" та 24.07.2018 р. залишку коштів з призначенням платежу: "за послуги ремонту згідно рах№53 від 23.05.2018р. в т.ч. ПДВ 20%-2788 грн." жодним чином не стосуються наведених відповідачем у змісті відзиву обставин та не доводять нібито надані послуги/виконані роботи. Між тим позивач зазначає, що додані відповідачем до відзиву податкові накладні № 180 від 23.05.2018 р. та № 280 від 24.07.2018 р. не підтверджують факт надання послуг/виконання робіт відповідачем.

Стосовно строку позовної давності позивач із посиланнями на ст. 116 ГПК України, ст. 256, ч. 5 ст. 261 ЦК України зазначає, що ПП "Технобуд-Сервіс" направлено ТОВ "Зіко Груп" лист від 05.02.2019 р. вих. № 1, яким було повідомлено про необхідність в поверненні коштів, з огляду на що позивач вважає, що перебіг строку позовної давності почався з 06.02.2019 р., з огляду на що відсутні підстави для задоволення заяви відповідача щодо застосування строків позовної давності з 23.05.2018 р.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів укладення між сторонами договору, а також доказів надання послуг/виконання робіт, відтак наведені у відзиві обставини є надуманими та недоведеними.

30.08.2021 р. представником відповідача подано до господарського суду заперечення в порядку ст. 167 ГПК України, в яких відповідач додатково вказує, що не заперечує того, що з боку позивача не була підписана надана відповідачем частина доказів, проте позивач їх отримав разом із відремонтованою та справною деталлю, яка передавалась для проведення ремонтних робіт та зробив інші дії, які, на думку відповідача, свідчать про прийняття Приватним підприємством "Технобуд-Сервіс" запропонованих умов співпраці, сплативши грошові кошти на адресу ТОВ "Зіко Груп" з призначенням платежу, в якому є посилання на отриманий рахунок-фактуру. Також відповідач додає, що за нормою ст. 181 ГК України допускається укладання договорів шляхом обміну листами, телефонограмами, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, з огляду на що оплата грошових коштів в результаті отримання рахунку-фактури є тією конклюдентною дією з боку позивача, в результаті якої останній прийняв умови, запропоновані відповідачем для укладання договору у спрощеній формі. Крім того, відповідач зазначає, що він мав очікування з часом отримати й в іншому вигляді підтвердження прийняття пропозиції щодо укладання договору, але передані на підписання позивачу документи не були повернуті на адресу відповідача, зважаючи на що відповідач вважає, що дана обставина є лише підтвердженням порушення позивачем тих усних домовленостей, які були досягнуті до оформлення проектів первинних документів. Натомість, як вказує відповідач, про факт виконання робіт свідчить їх оплата позивачем на підставі виставленого рахунку та відсутність заперечень та скарг при реєстрації податкових накладних за результатами господарської операції. По-друге, відповідач зазначає, що стосовно перебігу строку позовної давності позивачем було продубльовано ті доводи, які вже раніше були викладені у тексті позовної заяви, при цьому відповідачем у відзиві було надано обґрунтування з посиланням на позицію Верховного Суду, яка є обов`язковою для врахування під час розгляду судової справи в силу положень частини 4 статті 236 ГПК України, натомість позивачем не було надано посилань на інші постанови Верховного Суду з цих питань. Так, відповідач наголошує, що перебіг позовної давності не може починатись з часу пред`явлення вимоги по суті, оскільки особа не позбавлена можливості кожного разу змінювати зміст наданої вимоги і пред`являти її знову і знову, що нівелювало б взагалі можливість застосування позовної давності.

Під час розгляду справи у судовому засіданні 30.08.2021 р. представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх, а представник відповідача заперечував проти позову, просив у задоволенні позову відмовити та застосувати наслідки спливу строку позовної давності у частині стягнення з ТОВ "Зіко Груп" грошових коштів у розмірі 30000,00 грн., перерахованих згідно платіжного доручення № 96186135 від 23.05.2018 р.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.05.2018 р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Зіко Груп" було виписано рахунок-фактуру № 53 про сплату 46728,00 грн. за ремонт гідронасосу РSV2-60Т.

При цьому господарський суд зазначає, що рахунок-фактура - це документ, що надається продавцем покупцеві і вміщує перелік товарів, їх кількість і ціну, по якій вони будуть поставлені покупцеві, формальні особливості товару (колір, вага і т. д.), умови постачання і відомості про відправника і одержувача. Рахунок-фактура є основним документом, згідно з яким оплачуються отримані товари чи послуги відповідно до вказаних умов. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає виставлення певних сум до оплати покупцям за поставленні (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги.

Наразі судом встановлено, що у період з 23.05.2018 р. по 24.07.2018 р. Приватним підприємством "Технобуд-Сервіс" на виконання вказаного вище рахунку-фактури відповідача № 53 було перераховано на банківський рахунок останнього кошти на загальну суму 46728,00 грн. згідно наступних платіжних доручень:

- № 96186135 від 23.05.2018 р. на суму 30000,00 грн. з призначенням платежу "оплата згідно рахунку";

- № 105 від 24.07.2018 р. на суму 16728,00 грн. з призначенням платежу "За послуги ремонту згідно рах.№53 від 23.05.2018р. в т.ч. ПДВ 20% - 2788 грн.".

З матеріалів справи вбачається, що за фактом надання відповідних послуг з ремонту гідронасосу РSV2-60Т відповідачем було зареєстровано наступні податкові накладні (а.с. 39-42): від 23.05.2018 р. № 180 на суму 30000,00 грн. (ПДВ 5000,00 грн.) та від 24.07.2018 р. № 280 на суму 16728,00 грн. (ПДВ 2788,00 грн.).

Наразі судом з`ясовано, що в подальшому позивачем було направлено відповідачу лист від 05.02.2019 р. вих. № 1, в якому зазначено, що платіжними дорученнями № 96186135 від 23.05.2018 р. (на суму 30000,00 гри.) та № 105 від 24.07.2018 р. ( на суму 16728,00 грн.) ПП "Технобуд-Сервіс" помилково перерахувало на рахунок відповідача вказані кошти, у зв`язку з чим вказане Товариство просило повернути їх на свій рахунок.

19.04.2021 р. позивач повторно звернувся до відповідача із листом за вих. № 19/1, в якому позивач задля уникнення судових спорів та додаткових витрат запропонував відповідачу повернути кошти в розмірі 46728,00 грн., які було помилково перераховано ПП "Технобуд-Сервіс", протягом 7-ми днів з моменту отримання даного листа.

Відтак, неповернення вказаних коштів відповідачем стало підставою для звернення позивача до суду із заявленим позовом про стягнення з відповідача помилково сплачених коштів в розмірі 46728,00 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 ЦК України. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчать про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Між тим відповідач, заперечуючи проти позову, наполягає на укладенні між сторонами договору у спрощений спосіб в порядку ст. 206 Цивільного кодексу України шляхом досягнення усної домовленості, про що свідчать надані в якості доказу копії рахунку-фактури № 53 від 23.05.2018 р., акту № 280 здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкових накладних № 180 від 23.05.2018 р. та № 280 від 24.07.2018 р., декларації про прийняття вантажу № від 23.03.2018 р., ТТН № 033001280 від 27.02.2008 р., № 033006832 від 05.10.2018 р. та № 122031954 від 16.10.2018 р. щодо надсилання на ремонт та повернення з ремонту гідронасосу РSV2-60Т.

Наразі, дослідивши наявні в матеріалах докази, господарський суд зазначає, що дії ТОВ "Зіко Груп" щодо виставлення ПП "Технобуд-Сервіс" зазначеного вище рахунку на оплату ремонту гідронасосу РSV2-60Т, та дії відповідача щодо одержання коштів за вказаними платіжними документами, якими були сплачені його рахунок, як і дії позивача щодо оплати рахунку на загальну суму 46728,00 грн. свідчать про те, що між сторонами виникли зобов`язання з ремонту гідронасосу РSV2-60Т.

Так, нормами цивільного права України в розділі "Зобов`язальне право" визначено, що зобов`язання припиняється тільки у випадку їх належного виконання. Тобто, якщо сторона, яка здійснила будь-які дії на виконання своїх договірних зобов`язань, вважає, що інша сторона неналежним чином виконала свої договірні зобов`язання, вона має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів у порядку, визначеному в главі 51 ЦК України із застосуванням наслідків порушення винною стороною її договірного зобов`язання.

При цьому відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої ст. 11, частини першої ст. 177, частини першої ст. 202, частини першої ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст. 11 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність; юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.

За приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Наразі стаття 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами.

Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 184 ГК України укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч.1 ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

За приписами ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Частиною 1 ст. 642 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (ч. 8 ст. 181 ГК України).

При цьому відповідно до ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Оскільки законом не встановлена особлива форма договору про надання послуг, суд доходить до висновку про фактичне укладення сторонами вказаного договору, адже сторонами вчинені фактичні дії, які свідчать про укладення сторонами договору з ремонту гідронасосу РSV2-60Т. В свою чергу вказані обставини свідчать про виникнення у сторін по справі господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 №6-100цс15.

Крім того, у постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 №3-11гс15 та від 24.09.2014 №6-122цс14, також висловлено позицію про те, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України.

Водночас, як визначено п. 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 р. № 22 (далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 11 цієї Інструкції.

Пунктом 1.19. Інструкції передбачено, що банк не несе відповідальності за достовірність змісту платіжного доручення, оформленого клієнтом, а також за повноту і своєчасність сплати клієнтом податків, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиного внеску) (обов`язкових платежів).

Відповідальність за відповідність інформації, зазначеної в платіжному дорученні, суті операції, за якою здійснюється переказ, несе платник, який у разі її невідповідності має відшкодовувати банку завдану внаслідок цього шкоду.

Відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа несе особа, яка оформила цей документ і подала до обслуговуючого банку (п. 2.3. Інструкції).

Як було встановлено судом, позивачем було здійснено перерахування спірних коштів зі свого рахунку Товариству з обмеженою відповідальністю "Зіко Груп" за платіжним дорученням № 96186135 від 23.05.2018 р. на суму 30000,00 грн., в призначенні платежу якого вказано, що вказані кошти перераховані як оплата згідно рахунку, а також за платіжним дорученням № 105 від 24.07.2018 р. на суму 16728,00 грн., в призначенні платежу якого вказано, що вказані кошти перераховані за послуги ремонту згідно рахунку № 53 від 23.05.2018 р., в т.ч. ПДВ 20% - 2788,00 грн. Вказаний рахунок № 53 від 23.05.2018 р. на суму 46728,00 грн. був виставлений відповідачем саме за ремонт гідронасосу PSV2-60T.

Як визначено п. 1.4. Інструкції, неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Пунктом 2.35. Інструкції передбачено, що кошти, які помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Згідно п. 2.29. Інструкції платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі.

При цьому позивач жодне із зазначених платіжних доручень з банку не відкликав, обставин виявлення помилки при здійсненні платежів через рік не пояснив, та не обґрунтував як помилковості здійснених переказів, так і неправомірності набуття цих коштів відповідачем.

Отже, враховуючи передумови виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави та встановлені судом обставини справи, зокрема, існування між сторонами у даній справі договірних відносин, проведення розрахунку саме за цим договором, а також за відсутності доказів того, що цей договір є розірваним, чи зобов`язання за ним припинилися з інших підстав, такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не можуть бути повернуті на підставі статті 1212 ЦК.

Поряд цим слід зазначити, що необхідність в поверненні виконаного однією із сторін договору виникає у разі дострокового припинення договору (до його повного виконання). Якщо одна сторона своє зобов`язання до цього належне виконала, таке виконання втрачає правову підставу. В цій частині визначається, що сторона договору не має права вимагати повернення того, що було виконане сторонами за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, право вимагати повернення виконаного надається не стороні договору, а суб`єкту, який вже втратив статус сторони договору. Аналогічно і обов`язок повернення несе не сторона договору, а суб`єкт, який мав такий статус у минулому.

Так, в силу приписів ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, у даному випадку позивач мав довести наявність факту припинення договірних відносин з відповідачем за укладеним договором про надання послуг, а також безпідставність отримання відповідачем спірних грошових коштів в розмірі 46728,00 грн. Проте, вказані обставини позивачем не доведені.

Натомість господарським судом встановлено, що оплата позивачем у травні та у липні 2018 року вартості робіт з ремонту гідронасосу PSV2-60T у загальному розмірі 46728,00 грн. відбулася при виконанні господарського договору про надання послуг, укладеного у спрощений спосіб.

Доводи позивача про те, що надані відповідачем податкові накладні № 180 і № 280 не підтверджують факт надання послуг останнім, до уваги суду не приймаються, оскільки судом встановлено наявність договірних відносин між сторонами. Поряд з цим судом оцінюються критично доводи позивача про відсутність доказів укладення між сторонами договору на ремонт гідронасосу, оскільки матеріали справи спростовують такі доводи.

За вказаних обставин, суд вважає, що спірні кошти в розмірі 46728,00 грн., що є вартістю робіт з ремонту гідронасосу PSV2-60T, не можуть бути витребувані відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно набуті.

Наразі суд зазначає, що у даному випадку судом не встановлюється ступінь виконання відповідачем зобов`язань з ремонту гідронасосу, оскільки такі обставини можуть бути встановлені при вирішенні спору у зв`язку з виконанням вказаного договору.

Між тим згідно ч. 3 ст. 46 ГПК України у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Визначені наведеними нормами ГПК України права, що належать тільки позивачу, певним чином визначають диспозитивність господарського процесу. Принцип диспозитивності у господарському процесі означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом.

Наразі господарський суд звертає увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 08.05.2018 р. у справі № 922/1249/17.

Згідно ст. 14 ГПК України ("Диспозитивність господарського судочинства") суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмету означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, підстава позову визначається та може в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд, позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Таким чином, незважаючи на обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних юридичних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися саме позивачем, а не судом.

Відповідна правова позиція викладена й в постанові Верховного Суду від 06.12.2018 р. у справі № 902/1592/15.

Формулюючи викладені вище висновки, господарський суд враховує висновки Верховного Суду, які він послідовно надає стосовно принципу диспозитивності у господарському судочинстві (постанови Верхового Суду від 08.05.2018 р. у справі 922/1249/17, від 06.12.2018 р. у справі № 902/1592/15).

Таким чином, правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог. Отже, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, враховуючи вищенаведені обставини та встановлення судом обставин щодо набуття (збереження) відповідачем спірних коштів за наявності правових підстав, позовні вимоги про стягнення з відповідача 46728,00 грн. помилково сплачених коштів задоволенню не підлягають з огляду на відсутність підстав для застосування у даному випадку до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності у частині стягнення з ТОВ "Зіко Груп" грошових коштів у розмірі 30000,00 грн., перерахованих згідно платіжного доручення № 96186135 від 23.05.2018 р., суд зазначає наступне.

Визначення поняття позовної давності міститься в статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності в силу вимог частини другої ст. 260 Цивільного кодексу України не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

В ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Відповідний правовий висновок наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18.

Враховуючи те, що судом встановлено необґрунтованість позовних вимог за положеннями ст. 1212 ЦК України, відповідно відсутні підстави для застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог.

У зв`язку з тим, що рішення відбулось не на користь позивача, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, відносяться за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Приватного підприємства "Технобуд-Сервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зіко Груп" про стягнення 46728,00 грн. відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03 вересня 2021 р.

Суддя В.С. Петров