ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2021 справа № 914/1256/21

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., за участі секретаря судового засідання Прокопів І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Самбірський радіозавод «Сигнал», м.Самбір Львівська область

до відповідача Приватного підприємства «Ілона-Транс», м.Львів

про стягнення 72 666,19 грн.

За участю представників:

від позивача: Вербенко П.О. адвокат (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №976 від 17.03.2004; довіреність вих.№11-01/01 від 11.01.2021);

від відповідача: не з`явився.

Процес.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Самбірський радіозавод «Сигнал» до Приватного підприємства «Ілона-Транс» про стягнення 72 666,19 грн, з яких: за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 - 20 000,00 грн за непоставлений товар, 1 272,00 грн інфляційні втрати, 675,62 грн три проценти річних, 3 472,23 грн пеня; за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019 (надання послуг) 29 000,00 грн безпідставно набутих коштів, 3 915,90 грн інфляційні втрати, 2 291,42 грн три проценти річних, 12 039,02 грн пеня.

Ухвалою від 14.05.2021 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; розгляд справи по суті призначити на 02.06.2021 о 12:00 год.

01.06.2021 представником відповідача подано до канцелярії суду клопотання за вих.№01/06-21 від 01.06.2021 (вх.№12904/21) в якому просить перенести на пізніший термін судове засідання, яке призначене на 02.06.2021.

Протокольною ухвалою від 02.06.2021 суд відклав розгляд справи на 23.06.2021, відсутньому в судовому засіданні відповідачу, суд в порядку статті 121 Господарського процесуального кодексу України, надіслав ухвалу-повідомлення про дату та час наступного судового засідання.

22.06.2021 на електронну адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання (вх.№14468/21).

Протокольною ухвалою від 23.06.2021 суд відклав розгляд справи на 12.07.2021, відсутньому в судовому засіданні відповідачу, суд в порядку статті 121 Господарського процесуального кодексу України, надіслав ухвалу-повідомлення про дату та час наступного судового засідання.

Представник позивача в судове засідання 12.07.2021 для розгляду справи по суті з`явився, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 12.07.2021 для розгляду справи по суті не забезпечив. Станом на 12.07.2021 заяви, клопотання, відзив від відповідача до суду не надходили. Явка представника відповідача в судове засідання 12.07.2021 не визнавалась обов`язковою.

Ухвала-повідомлення від 23.06.2021 про надсилалась відповідачу на адресу вказану позовній заяві та у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, а саме: 79057, м.Львів, вул.Генерала Чупринки, буд. 123, кв.6.

Відповідно до частини 1, частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Суд, враховуючи належне повідомлення відповідача про дату судового засідання, достатність документів наявних у матеріалах справи для вирішення спору по суті, не вважає відсутність представника відповідача у даному судовому засіданні перешкодою для вирішення спору по суті.

Дослідивши наявні у справі докази, врахувавши, що відповідач був своєчасно та належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд дійшов висновку про можливість прийняття рішення у справі.

Відводів складу суду та секретарю судового засідання сторонами не заявлено.

Відзив у встановлений судом строк відповідачем не подано.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 12.07.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Правова позиція сторін.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 03.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Самбірський радіозавод «Сигнал» та Приватним підприємством «Ілона-Транс» було укладено договір №26-11/18(1), відповідно до умов якого відповідач надає для виконання послуг механізми з механізаторами і автотранспорт з водіями згідно заявок позивача.

Позивач на виконання договору протягом лютого-березня 2019 здійснив оплату на банківський рахунок відповідача на загальну суму 75 000,00 грн. Проте, відповідач в обумовлені договором послуги не надав, чим порушив умови договору.

У зв`язку із закінченням дії договору №26-11/18(1) від 03.01.2019 та минуванням потреби у наданні обумовлених цим договором послуг позивач звертався до відповідача із претензією за вих. №23/19/01 від 23.09.2020, в якій просив повернути грошові кошти отримані за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019.

Відповідач частково повернув кошти, внаслідок чого станом на 25.01.2021 утворилась заборгованість за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019 в сумі 29 00,00 грн.

Позивач повторно звертався до відповідача із претензією за вих. №29/01/01 від 29.01.2021, в якій просив повернути грошові кошти отримані за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019.

Позивач нарахував інфляційні втрати в сумі 3 915,90 грн, три проценти річних в сумі 2 291,42 грн, пеня в сумі 12 039,02 грн.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019 (надання послуг) заборгованість на загальну суму 47 246,34 грн, з яких 29 000,00 грн безпідставно набутих коштів, 3 915,90 грн інфляційні втрати, 2 291,42 грн три проценти річних, 12 039,02 грн пеня.

Крім того, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 15.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Самбірський радіозавод «Сигнал» та Приватним підприємством «Ілона-Транс» було укладено договір поставки №15/02-2019, відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався передати у власність позивачу будматеріали (товар), кількість, найменування, термін поставки якого наведені у специфікації, а позивач зобов`язувався прийняти товар і сплатити за нього визначену умовами договору грошову суму згідно рахунку-фактури.

На підставі виставлених відповідачем рахунків позивач оплатив 20 000,00 грн. Однак, відповідач, в порушення своїх зобов`язань, отримавши суму попередньої оплати товару, в обумовлений строк товар не передав, чим порушив умови договору.

У зв`язку з порушенням строків поставки товару та закінченням дії договору поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 позивач звертався до відповідача із претензією за вих. №23/19/01 від 23.09.2020, в якій просив повернути грошові кошти отримані за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019.

Відповідач не повернув кошти, внаслідок чого у відповідача станом на 25.01.2021 утворилась заборгованість за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 в сумі 20 00,00 грн.

Позивач повторно звертався до відповідача із претензією за вих. №29/01/01 від 29.01.2021, в якій просив повернути грошові кошти отримані за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019.

У зв`язку з порушенням строків повернення відповідачем коштів, сплачених за непоставлений товар за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 позивач нарахував інфляційні втрати в сумі 1 272,00 грн, три проценти річних в сумі 675,62 грн, пеня в сумі 3 472,23 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 заборгованість на загальну суму 25 419,85 грн, з яких - 20 000,00 грн за непоставлений товар, 1 272,00 грн інфляційні втрати, 675,62 грн три проценти річних, 3 472,23 грн пеня.

Відтак, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по двом договорам на загальну суму 72 666,19 грн, з яких:

- за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019 (надання послуг) 29 000,00 грн безпідставно набутих коштів, 3 915,90 грн інфляційні втрати, 2 291,42 грн три проценти річних, 12 039,02 грн пеня;

- за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 - 20 000,00 грн за непоставлений товар, 1 272,00 грн інфляційні втрати, 675,62 грн три проценти річних, 3 472,23 грн пеня.

Як на правові підстави позову позивач посилається на норми статей 525, 526, 530, 610, 612, 625, 638, 882, 1212 Цивільного кодексу України, статті 180, 181, 193, 283, 286, 232 Господарського кодексу України.

Позиція відповідача.

Відповідач відзиву на позовну заяву у строк, визначений судом, не подав, проти позову не заперечив.

Обставини встановлені судом.

03.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Самбірський радіозавод «Сигнал», в особі директора Рабця В.М., що діє на підставі Статуту (надалі по тексту рішення - позивач, згідно з договором - замовник) та Приватним підприємством «Ілона-Транс», в особі директора Шегди П.А., який діє на підставі Статуту (надалі по тексту рішення - відповідач, згідно з договором - підрядник) було укладено договір №26-11/18(1) (надалі по тексту рішення договір №26-11/18(1) від 03.01.2019), відповідно до умов якого підрядник надає для виконання послуг механізми з механізаторами і автотранспорт з водіями згідно заявок замовника.

Пунктом 2.1. договору №26-11/18(1) від 03.01.2019 сторони погодили ціни за надані послуги за 1 годину.

Відповідно до п. 2.2. та п. 2.3. договору №26-11/18(1) від 03.01.2019 загальна вартість даного договору визначається, як сума вартості всіх наданих послуг, відповідно до підписаних сторонами актів наданих послуг протягом дії даного договору. Вартість послуг не включають вартість палива.

Згідно з п. 3.2. договору №26-11/18(1) від 03.01.2019 підрядник зобов`язується надати послуги з дотриманням технічних вимог та нормативів.

Відповідно до п. 4.2. договору №26-11/18(1) від 03.01.2019 «замовник» оплачує надані «підрядником» послуги протягом 14 днів після підписання актів.

Згідно з п. 5.1. договору №26-11/18(1) від 03.01.2019 договір набирає чинності з моменту підписання і діє по 31 грудня 2019 року.

Відповідно до п. 7.1. договору №26-11/18(1) від 03.01.2019 за порушення термінів виконання робіт «підрядник» сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день не виконання робіт.

Приватним підприємством «Ілона-Транс» виставлено позивачу рахунок-фактуру №6-03 від 06.03.2019 за послуги крана, вигрузку металевих труб, екскаватора на загальну суму 60 000,00 грн.

Позивач, протягом лютого-березня 2019 року перерахував на банківський рахунок відповідача (підрядника) грошові кошти на загальну суму 75 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями:

- №180 від 22.02.2019 на суму 15 000,00 грн (із зазначенням в графі призначення платежу: «Оплата за послуги спецтехніки згідно договору №26-11/18(1) від 03.01.2019»);

№241 від 07.03.2019 на суму 22 000,00 грн (із зазначенням в графі призначення платежу: «Оплата за послуги крана, екскаватора, вигрузка металевих труб згідно рахунку-фактури №6-03 від 06.03.2019»);

№242 від 07.03.2019 на суму 11 000,00 грн (із зазначенням в графі призначення платежу: «Оплата за послуги крана, екскаватора, вигрузка металевих труб згідно рахунку-фактури №6-03 від 06.03.2019»);

№247 від 11.03.2019 на суму 15 000,00 грн (із зазначенням в графі призначення платежу: «Оплата за екскаватор згідно рахунку-фактури №6-03 від 06.03.2019»);

№254 від 12.03.2019 на суму 12 000,00 грн (із зазначенням в графі призначення платежу: «Оплата за послуги крана, екскаватора, згідно рахунку-фактури №6-03 від 06.03.2019»).

Приватне підприємство «Ілона-Транс», в порушення взятих на себе зобов`язань умови договору не виконало.

У зв`язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019, минуванням потреби у наданні обумовлених цим договором послуг та у зв`язку із закінченням дії договору №26-11/18(1) від 03.01.2019 позивач звернувся до відповідача із претензією за вих. №23/19/01 від 23.09.2020, в якій просив повернути грошові кошти отримані за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019.

Проте, відповідач повернув грошові кошти не в повному обсязі, а лише на загальну суму 46 000,00 грн, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019 в сумі 29 000,00 грн.

Факт повернення відповідачем грошових коштів на загальну суму 46 00,00 грн підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з розрахункового рахунку позивача. З яких вбачається що відповідачем було повернуто позивачу грошові кошти: 01.10.2020 в сумі 5 000,00 грн (банківська виписка №БВ-0000411 за 01.10.2020); 13.11.2020 в сумі 11 000,00 грн; 22.12.2020 в сумі 10 000,00 грн; 12.01.2021 в сумі 20 000,00 грн.

Позивач повторно звернувся до відповідача із претензією за вих. №29/01/01 від 29.01.2021, в якій просив повернути грошові кошти отримані за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019.

Грошові кошти в сумі 29 000,00 грн не були повернуті відповідачем.

Претензія позивача за вих. №29/01/01 від 29.01.2021 залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Позивач стверджує, що із завершенням дії договору підряду грошова сума (аванс) втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими підрядником без достатньої правової підстави.

У зв`язку з порушенням строків повернення безпідставно набутих коштів за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019 відповідачу нараховано інфляційні втрати в сумі 3 915,90 грн, три проценти річних в сумі 2 291,42 грн, пеня в сумі 12 039,02 грн.

15.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Самбірський радіозавод «Сигнал», в особі директора Рабця В.М., що діє на підставі Статуту (надалі по тексту рішення - позивач, згідно з договором - покупець) та Приватним підприємством «Ілона-Транс», в особі директора Шегди П.А., який діє на підставі Статуту (надалі по тексту рішення - відповідач, згідно з договором - постачальник) було укладено договір поставки №15/02-2019 (надалі по тексту рішення договір поставки №15/02-2019 від 15.02.2019), відповідно до умов якого постачальник зобов`язувався передати у власність покупцю будматеріали (товар), кількість, найменування, термін поставки якого наведені у специфікації, а позивач зобов`язувався прийняти товар і сплатити за нього визначену умовами договору грошову суму згідно рахунка-фактури.

Відповідно до п. 2.1. та п. 2.3. договору поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 постачальник зобов`язується забезпечити поставку товару згідно п.п. 1.1-1.2. договору. Постачальник зобов`язується разом з товаром передати покупцю рахунок, накладну ТТН.

Пунктом з п. 3.2. договору поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 сторони погодили, що оплата за товар здійснюється покупцем наступним чином:

- перший платіж у розмірі 30% від загальної вартості товару сплачеться покупцем протягом 3 (трьох) банківських днів від дати підписання договору;

- другий платіж у розмірі 20% від загальної вартості товару сплачується покупцем протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання листа від постачальника про готовність товару до відвантаження;

- третій платіж у розмірі 50% від загальної вартості товару сплачується покупцем протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання товару.

Приватне підприємство «Ілона-Транс» виставило позивачу рахунок-фактуру №15-02-04 від 15.02.2019 за товар (будматеріали) на загальну суму 20 000,00 грн.

Позивач, протягом лютого-березня 2019 року перерахував на банківський рахунок відповідача (постачальника) грошові кошти на загальну суму 20 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями:

- №181 від 22.02.2019 на суму 15 000,00 грн (із зазначенням в графі призначення платежу: «Оплата за будматеріали згідно рахунку №15-02-04 від 15.02.2019»);

- №240 від 07.03.2019 на суму 5 000,00 грн (із зазначенням в графі призначення платежу: «Оплата за будматеріали згідно рахунку №15-02-04 від 15.02.2019»).

Приватне підприємство «Ілона-Транс», в порушення взятих на себе зобов`язань, отримавши суму попередньої оплати товару, в обумовлений строк товар не передало, чим порушило умови договору.

У зв`язку з порушенням строків поставки товару позивач звернувся до відповідача із претензією за вих. №23/19/01 від 23.09.2020, в якій просив повернути грошові кошти отримані за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019.

Позивач повторно звертався до відповідача із претензією за вих. №29/01/01 від 29.01.2021, в якій просив повернути грошові кошти отримані за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019. Претензія позивача залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Грошові кошти в сумі 20 000,00 грн не були повернуті відповідачем.

Позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати в сумі 1 272,00 грн, три проценти річних в сумі 675,62 грн, пеню в сумі 3 472,23 грн.

Позивач просить стягнути з Приватного підприємства «Ілона-Транс» заборгованість по двом договорам на загальну суму 72 666,19 грн, з яких:

- за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 - 20 000,00 грн за непоставлений товар, 1 272,00 грн інфляційні втрати, 675,62 грн три проценти річних, 3 472,23 грн пеня;

- за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019 (надання послуг) 29 000,00 грн безпідставно набутих коштів, 3 915,90 грн інфляційні втрати, 2 291,42 грн три проценти річних, 12 039,02 грн пеня.

Висновки суду.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 628 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У статті 631 Цивільного кодексу України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Сторони можуть установити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є два договори: договір №26-11/18(1) від 03.01.2019 та договір поставки №15/02-2019 від 15.02.2019.

Договір №26-11/18(1) від 03.01.2019 за своєю природою є договором про надання послуг.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина 1 статті 901 Цивільного кодексу України).

Приватним підприємством «Ілона-Транс» виставлено позивачу рахунок-фактуру №6-03 від 06.03.2019 за послуги крана, вигрузку металевих труб, екскаватора на загальну суму 60 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем (замовником) на рахунок відповідача (підрядника) перераховано 75 000,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Проте, Приватне підприємство «Ілона-Транс» взятих на себе зобов`язань за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019 не виконало, доказів зворотнього не надало.

Матеріали справи не містять жодних доказів виконання відповідачем робіт за договором, а саме відсутні маршрутні листи та акти наданих послуг, передбачених договором №26-11/18(1) від 03.01.2019.

Згідно з п. 5.1. договору №26-11/18(1) від 03.01.2019 договір набирає чинності з моменту підписання і діє по 31 грудня 2019 року.

Відтак, станом на момент звернення з позовної заявою договір №26-11/18(1) від 03.01.2019 припинив свою дію.

Слід зазначити, що з припиненням дії договору грошова сума (аванс) втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими підрядником без достатньої правової підстави.

Вищевказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 15.02.2019 року у справі № 910/21154/17.

Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зазначена норма застосовується за наявності сукупності таких умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав або коли така підстава згодом відпала.

Відповідач безпідставно користується грошовими коштами позивача та не повертає їх.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Судом встановлено, що кошти в розмірі 29 000,00 грн, які позивач просить стягнути з відповідача, отримані останнім від позивача як оплату за послуги крана, екскаватора, вигрузка металевих труб згідно рахунку-фактури №6-03 від 06.03.2019 згідно договору №26-11/18(1) від 03.01.2019.

У зв`язку із невиконанням відповідачем жодних взятих на себе зобов`язань за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019, минуванням потреби у наданні обумовлених договором послуг та закінченням терміну дії договору 31.12.2019 року, позивач звертався до відповідача із претензією за вих. №23/19/01 від 23.09.2020, в якій просив повернути грошові кошти отримані за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019.

Проте, відповідач повернув грошові кошти не в повному обсязі, а лише на загальну суму 46 000,00 грн. Факт повернення відповідачем грошових коштів на загальну суму 46 00,00 грн підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з розрахункового рахунку позивача. З яких вбачається що відповідачем було повернуто позивачу грошові кошти: 01.10.2020 в сумі 5 000,00 грн (банківська виписка №БВ-0000411 за 01.10.2020); 13.11.2020 в сумі 11 000,00 грн; 22.12.2020 в сумі 10 000,00 грн; 12.01.2021 в сумі 20 000,00 грн.

Кошти в сумі 29 000,00 грн. залишились неповернутими.

Позивач повторно звертався до відповідача із претензією за вих. №29/01/01 від 29.01.2021, в якій просив повернути грошові кошти отримані за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019. Факт надсилання претензії від 29.01.2021 підтверджується наявними у матеріалах справи: описом вкладення у цінний лист від 29.01.2021, поштовою накладною №606 від 29.01.2021 та фіскальним чеком від 29.01.2021.

Претензія позивача за вих. №29/01/01 від 29.01.2021 залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Відповідач доказів наявності заборгованості у розмірі 29 000,00 грн не спростовував, власного контррозрахунку не надав, доказів погашення заборгованості до матеріалів справи не долучив, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що дослідженні в ході судового розгляду, відзиву на позовну заяву у строк, визначений судом, не подав, проти позову не заперечив.

З огляду на зазначене, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин приписи статті 1212 Цивільного кодексу України та стягнути з відповідача 29 000,00 грн безпідставно отриманих коштів.

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів в сумі 29 000,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

До договору поставки застосовуються загальні положення договору про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Умовами 3.2. договору поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 встановлено, що оплата за товар здійснюється покупцем наступним чином:

- перший платіж у розмірі 30% від загальної вартості товару сплачеться покупцем протягом 3 (трьох) банківських днів від дати підписання договору;

- другий платіж у розмірі 20% від загальної вартості товару сплачується покупцем протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання листа від постачальника про готовність товару до відвантаження;

- третій платіж у розмірі 50% від загальної вартості товару сплачується покупцем протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання товару.

Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Приватне підприємство «Ілона-Транс», в порушення взятих на себе зобов`язань, отримавши суму попередньої оплати товару, в обумовлений строк товар не передало, чим порушило умови договору.

Матеріали справи не містять жодних доказів поставки відповідачем товару за договором. Отже, відповідач своїх зобов`язань не виконав, чим порушив вимоги частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

У зв`язку з порушенням строків поставки товару позивач звернувся до відповідача із претензією за вих. №23/19/01 від 23.09.2020, в якій просив повернути грошові кошти отримані за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019.

Позивач повторно звертався до відповідача із претензією за вих. №29/01/01 від 29.01.2021, в якій просив повернути грошові кошти отримані за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019.

Претензії позивача залишені відповідачем без відповіді та задоволення. Грошові кошти в сумі 20 000,00 грн не були повернуті відповідачем.

Таким чином, позивач реалізував своє право, у порядку встановленому частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України, шляхом виставлення відповідачу вимоги щодо повернення суми попередньої оплати.

Відповідач доказів поставки ТзОВ «Самбірський радіозавод «Сигнал» товару (видаткові накладні) позивачу на загальну суму 20 000,00 грн не надав, наявності заборгованості у розмірі 20 000,00 грн не спростовував, власного контррозрахунку не надав, доказів погашення заборгованості до матеріалів справи не долучив, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що дослідженні в ході судового розгляду, відзиву на позовну заяву у строк, визначений судом, не подав, проти позову не заперечив.

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України дійшов висновку про те, що вимоги позивача до Товариства з обмеженою відповідальністю «Самбірський радіозавод «Сигнал» про повернення суми попередньої оплати в розмірі 20 000,00 грн, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо нарахованих позивачем трьох процентів річних, інфляційних втрат та пені, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахунку позовних вимог позивач просить стягнути:

- за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 - інфляційні втрати на загальну суму 1 272,00 грн за період з січня 2020 по січень 2021, три проценти річних на загальну суму 675,62 грн за період з 01.01.2020 по 15.02.2021, пеню на загальну суму 3 472,23 грн за період з 01.01.2020 по 15.02.2021;

- за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019 (надання послуг) - інфляційні втрати на загальну суму 3 915,90 грн за період з жовтня 2020 по січень 2021, три проценти річних на загальну суму 2 291,42 грн за період з 01.01.2020 по 15.02.2021, пеню на загальну суму 12 039,02 грн за період з 01.01.2020 по 15.02.2021.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У зв`язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019, минуванням потреби у наданні обумовлених вказаним договором послуг, порушенням строків поставки товару по договору поставки №15/02-2019 від 15.02.2019, позивач звертався до відповідача із претензією за вих. №23/19/01 від 23.09.2020, в якій просив повернути грошові кошти отримані за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019 та за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019.

Суд перевірив розрахунок 3% річних, інфляційних втрат, пені та встановив, що позивач невірно визначив перший день прострочки. Так, враховуючи надсилання позивачем претензії 23.09.2020, першим днем прострочки, враховуючи семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, є 01.10.2020, а не 01.01.2020 як зазначає позивач у розрахунку.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми та інфляційні нарахування відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Вказане відповідає правовій позиції Великої палати Верховного суду, викладеній в постанові від 10.04.2018 р. по справі №910/10156/17.

Відповідно до проведеного судом за допомогою комп`ютерної програми «ЛЗ Підприємство 9.5.3 ТОВ «Інформаційно-аналітичний центр «Ліга» ТОВ «Ліга Закон», 2020», розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат, враховуючи що першим днем прострочки є 01.10.2021, з врахуванням часткових повернень коштів, до стягнення з відповідача підлягає:

- за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 - інфляційні втрати на загальну суму 915,17 грн за період з жовтня 2020 по січень 2021, три проценти річних на загальну суму 226,44 грн за період з 01.10.2020 по 15.02.2021;

- за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019 (надання послуг) - інфляційні втрати на загальну суму 2 381,90 грн за період з жовтня 2020 по січень 2021, три проценти річних на загальну суму 603,22 грн за період з 01.10.2020 по 15.02.2021.

Судом перевірено розрахунок пені та встановлено, що позивачем не враховано положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України щодо нарахування пені за шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно проведеного судом розрахунку пені за допомогою комп`ютерної програми «ЛЗ Підприємство 9.5.3 ТОВ «Інформаційно-аналітичний центр «Ліга» ТОВ «Ліга Закон», 2020», до стягнення підлягає:

- за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 - пеня в сумі 905,37 грн за період з 01.10.2020 по 15.02.2021;

- за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019 (надання послуг) - пеня в сумі 2 412,40 грн за період з 01.10.2020 по 15.02.2021.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що до задоволення підлягає: за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 - 20 000,00 грн основного боргу, 915,17 грн інфляційних втрат, 226,44 грн три проценти річних, 905,37 грн пені; за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019 (надання послуг) 29 000,00 грн безпідставно набутих коштів, 2 381,90 грн інфляційних втрат, 603,22 грн три проценти річних, 2 412,40 грн пені. В решті позову слід відмовити.

Судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2 270,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №4097 від 05.05.2021.

У зв`язку з частковим задоволенням позову та керуючись пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 12, 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, частиною 9 статті 165, статтями 233, 236-238, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Ілона-Транс» (79057, м.Львів, вул.Генерала Чупринки, буд. 123, кв. 6; ідентифікаційний код 22347253) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Самбірський радіозавод «Сигнал» (81400, Львівська область, м.Самбір, вул.Виговського, буд.7; ідентифікаційний код 37752996) за договором поставки №15/02-2019 від 15.02.2019 - 20 000,00 грн основного боргу, 915,17 грн інфляційних втрат, 226,44 грн три проценти річних, 905,37 грн пені; за договором №26-11/18(1) від 03.01.2019 (надання послуг) 29 000,00 грн безпідставно набутих коштів, 2 381,90 грн інфляційних втрат, 603,22 грн три проценти річних, 2 412,40 грн пені та 1 763,25 грн судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Наказ видати згідно статті 327 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Інформація щодо руху справи розміщена в мережі Інтернет на інформаційному сайті за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua та на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua.

Повне рішення

складено 19.07.2021

Суддя Ю.О. Сухович