РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.05.2021Справа № 910/20819/20

Суддя Господарського суду міста Києва Данилова М.В., при секретарі судового засідання Тарасюку А.Ю., розглянувши матеріали справи в порядку загального провадження

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дерто Груп» (04212, м. Київ, вул. Маршала Малиновського, б. 15/3, оф. 3)

до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (02092, м. Київ, вул. Алма-Атинська, 37)

про стягнення грошових коштів,

Представники сторін:

від позивача: Сингаївський С.С. - адвокат,

від відповідача: не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

29 грудня 2020 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Дерто Груп» (позивач) надійшла позовна заява б/н від 22.12.2020 року до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (відповідач), в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку стягнути заборгованість на суму в розмірі 471 478, 70 грн. за поставлений товар.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/20819/20, ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 03.02.2021 року.

03.02.2021 року судом оголошено перерву у підготовчому засіданні на 03.03.2021 року.

12 лютого 2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов.

03 березня 2021 року через електронну пошту суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовчому засіданні 03.03.2021 року від позивача надійшли додаткові письмові докази по справі.

03 березня 2021 року продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів та оголошено перерву на 01.04.2021 року.

30 березня 2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшли додаткові документи по справі, клопотання про відкладення розгляду справи, а також клопотання про залучення Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-Будівельна Компанія «Дніпро» до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача.

У підготовчому засіданні 01 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, а також про залучення Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-Будівельна Компанія «Дніпро» до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача.

01 квітня 2021 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.04.2021 року.

14 квітня 2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на заяву про збільшення позовних вимог

14 квітня 2021 року судом оголошено перерву у судовому засіданні на 13.05.2021 року.

В судовому засідання 14.04.2021 року оголошено перерву на 13.05.2021 року.

14 квітня 2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на заяву про збільшення позовних вимог.

22 квітня 2021 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

23 квітня 2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 05.01.2021 року.

В судовому засіданні 13.05.2021 року від позивача надійшли письмові заперечення про доводів та міркувань відповідача та пояснення щодо поданих ним документів.

У судове засідання 13.05.2021 року з`явився представник позивача.

Представник позивача підтримав позовні вимоги в редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дерто Груп» (позивач) та Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (відповідач) було досягнуто домовленості щодо поставки вагів 150ВВС-2-1-13,5,1 комплект.

20 серпня 2020 року позивачем було поставлено відповідачу на адресу Ольшанської філії: м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 2-А, ваги 150ВВС-2-1-13,5,1 комплект загальною вартістю 350 000, 00 грн.

Позивачем було виконано взяті на себе зобов`язання щодо поставки відповідачу товару на загальну суму 350 000, 00 грн., що підтверджується наступними документами: товарно-транспортною накладною № Р2008 від 20.08.2019 року; видатковою накладною № 20019-1 від 20.08.2019 року; актом приймання-передачі товару від 20.08.2019 року до поставки згідно з рахунком № 200819-1 від 20.08.2019 року та рахунком-фактурою № 200819-1 від 20.08.2019 року про оплату вартості товару в розмірі 350 000, 00 грн.

Позивач зазначає, що відповідачем порушено умови домовленості, оскільки поставлений товар оплачено не було, у зв`язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю «Дерто Груп» звернулося до суду.

Суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Як передбачено ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Положеннями ч. 1 ст. 206 ЦК України унормовано, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфер господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язані сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язано сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом укладається у письмовій формі. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телефонограмами тощо, і також прийняттям до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 264 ГК України матеріально-технічне постачанні та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб`єктів господарювання, здійснюються суб`єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом також на основі договорів купівлі-продажу. Поставка товарів без укладення договору може здійснюватися у випадках і порядку, передбачених законом. Основні вимоги щодо укладення та виконання договорів поставки встановлюються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частинами 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексу України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акценту) другою стороною. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

У відповідності до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань з повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару належним чином підтверджений матеріалами справи та відповідачем не спростований.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів здійснення оплати відповідачем поставленого позивачем товару, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача 350 000, 00 грн. основного боргу.

Щодо тверджень відповідача про те, що укладення договорів зі сторони відповідача директором Ольшанської філії Авраменком П.В. з перевищенням повноважень, оскільки доказів визнання вказаних договорів недійсними у встановленому законом порядку матеріали справи не містять.

При цьому, положеннями статті 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, що відповідачем у даній справі не спростовано.

Також, доводи відповідача щодо безпідставності вимог позивача про стягнення 350 000, 00 грн. вартості поставленого товару спростовуються, оскільки матеріали справи містять копії видаткової накладної № 200819-1 від 20.08.2019 року, яка містить підписи постачальника та отримувача та відповідні печатки підприємств.

Також суд зауважує, що відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Статтею 1 цього Закону встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Тому суд визнає вказану видаткову накладну належним і достатнім доказом виконання договору між сторонами у справі та підставою для здійснення розрахунків.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нормами статті 193 ГК України, статті 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, актів, договору, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового або інших вимог, що звичайно ставляться.

Перевіривши розрахунок, наданий позивачем, суд вважає його арифметично правильним, таким, що відповідає умовам договору та вимогам чинного законодавства.

Суд дослідив матеріали справи і дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач не надав доказів сплати поставленого товару.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З системного аналізу вищевикладеного, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (02092, м. Київ, вул. Алма-Атинська, 37; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дерто Груп» (04212, м. Київ, вул. Маршала Малиновського, б. 15/3, оф. 3; ) суму основного боргу в розмірі 350 000, 00 грн., пеню в розмірі 64 050, 00 грн., 7% вартості товару в розмірі 24 500, 00 грн., 3% річних в розмірі 16 905, 41 грн., інфляційні втрати в розмірі 30 800, 00 грн. та судовий збір в розмірі 7 293, 84 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 13.08.2021 р.

Суддя М.В. Данилова