РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.08.2021Справа № 910/8387/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Медхолдінг" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМТ-Україна" (м. Київ)

про стягнення 463.780,71 грн

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Медхолдінг" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМТ-Україна" про стягнення 463.780,71 грн, з яких: 396.000,00 грн основного боргу, 24.085,48 грн пені, 10.074,83 грн 3% річних, 33.620,40 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки № ВО-090620 від 09.06.20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.05.21. відкрито провадження у справі № 910/8387/21, постановлено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Означену ухвалу було направлено 28.05.21. відповідачу на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (м. Київ, вул. Петра Курінного, 2А, офіс 4) та поштову адресу, зазначену в Договорі поставки від 09.06.20. № ВО-090620 (01032, м. Київ, а/с 79).

З адреси, вказаної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (м. Київ, вул. Петра Курінного, 2А, офіс 4) поштовий конверт з ухвалою суду повернуто з відміткою про закінчення встановленого терміну зберігання поштового відправлення, а з адреси, зазначеної в Договорі поставки від 09.06.20. № ВО-090620 (01032, м. Київ, а/с 79) поштовий конверт з ухвалою суду повернуто з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою.

Крім вказаного, рекомендоване повідомлення № 035, яким позивач направив відповідачу на юридичну адресу копію позовної заяви з доданими до неї документами, повернулось відправнику з підстав закінчення встановленого терміну зберігання поштового відправлення.

Отже, саме відповідач не забезпечив своєчасне отримання ним поштової кореспонденції.

22.06.21. відповідач ознайомився з матеріалами справи № 910/8387/21 на підставі своєї заяви, яка надійшла до суду 16.06.21.

02.07.21. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому викладено клопотання про поновлення строку на подання відзиву, та клопотання про перехід в загальне позовне провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.21.:

- задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "АМТ-Україна" та поновлено процесуальний строк для подачі письмового відзиву на позовну заяву і прийнято поданий відзив до розгляду;

- відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "АМТ-Україна" про розгляд справи № 910/8387/21 в порядку загального позовного провадження.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Дату постановлення даного рішення визначено з врахуванням перебування судді у відпустці з 02.08.21. по 20.08.21.

Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

09.06.20. між позивачем (Постачальник) та відповідачем (Покупець) було укладено Договір поставки № ВО-090620 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність Покупця медичне обладнання (Товар) згідно Специфікації до Договору, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити за нього певну грошову суму, погоджену в статті 2 Договору та Специфікації до нього.

Строк дії Договору сторонами погоджено пунктом 14.3 з моменту його підписання і діє до 31.12.20., а у частині виконання гарантійних та грошових зобов`язань, включаючи сплату штрафних санкцій - до їх повного та належного виконання.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з постачання товару.

За своїм змістом та правовою природою Договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Сторонами було погоджено, підписано та скріплено печатками специфікацію до Договору, відповідно до якої Товар - Монітор пацієнта мультипараметровий Brightfield Healthcare Osen 8000 у кількості 12 штук загальною вартістю 396.0000,00 грн.

Загальну вартість Договору також визначено пунктом 2.2 Договору в сумі 396.0000,00 грн.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Договору Товар буде поставлений протягом 5 робочих днів з дати підписання Договору. Датою поставки Товару (передачі у володіння без права розпорядження) та перехід до Покупця ризиків втрати або пошкодження Товару вважається дата підписання сторонами видаткової накладної на Товар. Право розпорядження переходить до Покупця після повної оплати Товару.

Згідно видаткової накладної № 388 від 10.06.20. та Акту прийому-передачі Товару від 10.06.20. до Договору, позивач поставив (у строк, передбачений пунктом 4.1 Договору), а відповідач прийняв Монітор пацієнта мультипараметровий Brightfield Healthcare Osen 8000 у кількості 12 штук загальною вартістю 396.0000,00 грн.

Оцінюючи представлені позивачем в обґрунтування викладених в позовній заяві обставин щодо поставки Товару відповідачу докази, суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Статтею 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов`язок повідомити продавця про порушення умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Жодних заперечень з приводу отримання Товару відповідачем суду надано не було.

Отже, суд при розгляді справи приймає до уваги відсутність у відповідача, як Покупця за Договором, будь-яких заперечень та претензій щодо належного виконання позивачем прийнятих за Договором зобов`язань з передання товару на суму 396.0000,00 грн.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлені до матеріалів справи видаткова накладна № 388 від 10.06.20. та Акт прийому-передачі Товару від 10.06.20. до Договору є належними доказами передачі Товару відповідачу, а отже виконання позивачем своїх зобов`язань з поставки Товару на суму 396.0000,00 грн в межах Договору здійснено належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.1 Договору в редакції додаткової угоди № 1 від 24.06.20. до Договору сторони погодили, що оплата за Договором здійснюється Покупцем шляхом перерахування еквіваленту грошового зобов`язання у розмірі 100% вартості Договору, відповідно до п. 2.2 Договору, на розрахунковий рахунок Постачальника 15.07.20.

Отже строк оплати Товару на суму 396.0000,00 грн є таким, що настав 15.07.20.

За приписами ст. ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Оскільки грошові кошти від відповідача за товар позивачу надійшли не в повному обсязі, то вказане зумовило звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Медхолдінг" з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. (ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. ст. 76, 77 ГПК України).

Положеннями ст. 86 ГПК України унормовано наступне. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Твердження позивача з боку відповідача належними доказами не спростовані.

З огляду на вказане в сукупності судом встановлено, що борг відповідача перед позивачем за представленими до матеріалів справи документами становить 396.000,00 грн, з огляду на що вказана сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо заявленої позивачем до стягнення 24.085,48 грн пені, судом встановлено наступне.

При простроченні проведення розрахунків за Договором Покупець має сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення оплати (п. 9.3 Договору).

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За перерахунком суду розмір пені становить 24.019,67 грн, з огляду на що вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Пеню в сумі 65,81 грн нараховано безпідставно, з огляду на що суд відмовляє в позові в цій частині.

Також позивачем пред`явлено до стягнення 10.074,83 грн 3% річних, 33.620,40 грн інфляційних втрат.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, за здійсненим перерахунком суду з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 33.620,40 грн інфляційних втрат, 10.074,83 грн 3% річних.

Щодо доводів відповідача про те, що в порушення умов Договору фактично не застосовано обов`язкових заходів досудового врегулювання спору, а позивач зобов`язаний був направити претензію повторно через електронні додатки на номер телефону відповідача вказаний в Договорі та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, то вони не приймаються судом з наступних підстав:

- по-перше, Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2002 від 09.07.02 встановлено, що зі змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування. Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист;

- по-друге, позивач направив відповідачу претензію № 2104-1 від 21.04.21. на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (м. Київ, вул. Петра Курінного, 2А, офіс 4), однак з вказаної адреси поштовий конверт повернуто з відміткою про закінчення встановленого терміну зберігання поштового відправлення, а отже саме відповідач не забезпечив своєчасне отримання ним поштової кореспонденції;

- по-третє, пунктом 14.9 Договору сторони домовились, що будь-які запити, повідомлення, листи за Договором вважатимуться такими, що надані та отримані належним чином, якщо вони будуть доставлені/вручені особисто, надіслані кур`єром, цінним або рекомендованим листом або іншим передбаченим законодавством України чином на адресу, вказану в реквізитах Договору.

Листування через електронні додатки сторонами погоджено не було.

Суд критично ставиться до доводів Товариства з обмеженою відповідальністю "АМТ-Україна" про те, що строк виконання зобов`язання зі сплати основного боргу та нарахованих штрафних санкцій не настав та не визнається відповідачем оскільки з 12.03.20. до 31.08.21. в Україні триває карантин, що є форс-мажорною обставиною та звільняє відповідача від сплати 396.000,00 грн основного боргу, 24.085,48 грн пені, 10.074,83 грн 3% річних, 33.620,40 грн інфляційних втрат.

При цьому суд виходить з наступного.

- Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Підписуючи Договір після прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови від 11.03.20. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (якою карантин на всій території України було введено з 12.03.20.), відповідач усвідомлював необхідність сплати вартості поставленого позивачем Товару в погоджений обома сторонами строк.

- Згідно п. 10.1 Договору у разі настання і дії обставин непереборної сили та/або їх наслідків, які не залежать від волі сторін (обставини «форс-мажор»), сторони звільняються від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань за Договором під час дії обставин «форс-мажор».

Натомість відповідач не звільняється від виконання свого основного зобов`язання з оплати отриманого за Договором Товару, прострочення з оплати якого станом на день прийняття даного рішення становить більше календарного року.

Також відповідач не звільняється від сплати 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вони не є відповідальністю за невиконане чи несвоєчасно виконане зобов`язання. Натомість їх суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

- Верховна Рада 17 березня 2020 року ухвалила Закон № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19)», яким карантин визнається «форс-мажорною обставиною».

Відповідні зміни були внесені до Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Поняття форс-мажорних обставин закріплено в Регламенті ТПП, відповідно до якого, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - це надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу визначає, що у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, будь-які обставини що перешкоджають виконанню обов`язків за договором внаслідок введення карантину є форс-мажорними, якщо вони прямо негативно впливають на виконання конкретного обов`язку.

Сам факт наявності такої обставини ще не є самостійною підставою для звільнення від обов`язків за договором, адже доведенню підлягає причинно-наслідковий зв`язок між карантином та неможливістю виконання Договору.

При цьому, доказом настання форс-мажорних обставин є сертифікат Торгово-промислової плати України або регіональної палати.

Натомість відповідачем відповідного сертифікату не надано, як і не надано жодних доказів неможливості виконання ним свого обов`язку за Договором, та доказів і обставин на доведення причинно-наслідкового зв`язку між карантином та неможливістю виконання Договору.

Таких обставин не встановлено і судом.

Отже, за викладеного в сукупності позов задовольняється судом частково.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АМТ-Україна" (03148, м. Київ, вул. Петра Курінного, 2А, офіс 4; ідентифікаційний код 39630028) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Медхолдінг" (01001, м. Київ, вул. Михайлівська, 24В; ідентифікаційний код 38406011) 396.000,00 грн основного боргу, 24.019 (двадцять чотири тисячі дев`ятнадцять) грн 67 коп. пені, 10.074 (десять тисяч сімдесят чотири) грн 83 коп. 3% річних, 33.620 (тридцять три тисячі шістсот двадцять) грн 40 коп. інфляційних втрат, 6.955 72 коп. судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Суддя Т.М. Ващенко