Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2021 р. м. Житомир Справа № 906/444/21

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Маріщенко Л.О.

секретар судового засідання: Малярчук Р.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Важеніна С.А. ордер від 12.04.2021

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карніка"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Малинський ливарний завод"

про стягнення 28 587,87 грн.

ТОВ "Карніка" звернулося до суду з позовом до ТОВ "Малинський ливарний завод" про стягнення з 28 587,87 грн, з яких 22 290,00 грн основної заборгованості, 4 361,39 грн інфляційних, 1 936,48 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані не належним виконанням з боку ТОВ "Малинський ливарний завод" своїх зобов`язань по оплаті отриманого від ТОВ "Карніка" товару за договором поставки №57 від 11.05.2018, в результаті чого утворилась заборгованість, яка є предметом спору.

Ухвалою суду від 28.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 906/444/21 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, про причини неявки не повідомив, хоча про дату, час і місце засідання суду повідомлений своєчасно та належним чином. Відзиву на позовну заяву до суду не направив.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з позовної заяви 11.05.2018 між сторонами був укладений договір поставки № 57 згідно якого ТОВ "Карніка" (позивач/ постачальник) постачає, а ТОВ "Малинський ливарний завод" (відповідач/покупець) купує підшипники за номенклатурою, цінами та кількістю вказаних у товарних накладних.

Термін поставки вказується у рахунку. Момент поставки вважається датою оформлення видаткової накладної при передачі продукції ( п. 3.2 договору).

Покупець здійснює оплату вартості поставки на розрахунковий рахунок постачальника протягом 5 календарних днів з моменту поставки продукції, котра визначається відповідно до відвантажувальної документації ( п. 5.1 договору).

11.05.2018 позивачем були виставлені відповідачу рахунки на оплату №051107 від 11.05.2018 на суму 17 652,00 грн та №051131 від 11.05.2018 на суму 44 580,00 грн.

Як стверджує позивач 11.05.2018 позивач відправив відповідачу ТОВ "Новою поштою" партію підшипників на суму 9 468,00 грн (експрес накладна Нової пошти № 974 від 11.05.2018).

Разом із продукцією відповідачу був направлений для підписання комплект документів, а саме:

- договір поставки №57 від 11.05.2018;

- накладна № 051136 від 11.05.2018 на суму 9 468,00 грн;

- рахунки на оплату №051107 від 11.05.2018 на суму 17 652,00 грн та №051131 від 11.05.2018 на суму 44 580,00 грн.

14.05.2018 позивач відправив відповідачу ТОВ "Новою поштою" партію підшипників на суму 8 184,00 грн (експрес накладна Нової пошти № 4012 від 14.05.2018).

Разом із продукцією відповідачу направлена для підписання накладна № 051411 від 14.05.2018 на суму 8 184,00 грн.

15.05.2018 на електронну адресу позивача відповідачем була направлена довіреність №12 від 11.05.2018 на отримання від ТОВ "Карніка" цінностей за рахунком №051131 від 11.05.2018.

15.05.2018 позивач відправив відповідачу ТОВ "Новою поштою" партію підшипників на суму 44 580,00 грн (експрес накладна Нової пошти № 5840 від 15.05.2018).

Разом із продукцією відповідачу направлена для підписання накладна № 051519 від 15.05.2018 на суму 44 580,00 грн.

Таким чином, позивач поставив відповідачу продукцію на суму 62 232,00 грн.

Однак, ні підписаний примірник договору поставки № 57, ні підписаних накладних відповідачем на адресу позивача повернуто не було.

15.05.2018 відповідач перерахував позивачу кошти за поставлену продукцію на загальну суму 39 942,00 грн, а саме:

- платіжне доручення № 473 на суму 17 652,00 грн із призначенням платежу "плата за підшипники згідно рахунку 051107 від 11.05.2018";

- платіжне доручення № 474 на суму 22 290,00 грн із призначенням платежу "плата за підшипники згідно рахунку 051131 від 11.05.2018".

Таким чином, відповідачем сплачено за продукцію частково. Борг становить 22 290,00 грн.

Позивачем направлялись на електронну адресу відповідача акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2018 - 12.11.2018 та лист - претензія від 23.05.2019, які залишені без відповіді.

Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача вартість неоплаченої продукції у розмірі 22 290,00 грн, а також нараховані за прострочення оплати 3% річних у розмірі 1 936,48 грн за період з 22.05.2018 по 12.04.2021 та 4 361,39 грн інфляційних.

За положенням частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами частин 1, 8 статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між юридичними особами (п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Якщо буде доведено, що спірний договір його сторонами виконується, це виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин частини 8 статті 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Отже, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як зазначалося вище,11.05.2018 позивач відправив відповідачу ТОВ "Новою поштою" партію підшипників на суму 9 468,00 грн (експрес накладна Нової пошти № 974 від 11.05.2018).

Разом із продукцією відповідачу був направлений для підписання комплект документів, а саме:

- договір поставки №57 від 11.05.2018;

- накладна № 051136 від 11.05.2018 на суму 9 468,00 грн;

- рахунки на оплату №051107 від 11.05.2018 на суму 17 652,00 грн та №051131 від 11.05.2018 на суму 44 580,00 грн.

Тобто, позивач зробив письмову пропозицію укласти договір, а відповідач одержав її.

Як вбачається зі положень ч. 2 ст. 644 ЦК України, якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 ГК України, сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні у двадцятиденний строк після одержання договору.

В іншому випадку, згідно ч. 4 ст. 181 ГК України, за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Окрім того, як вбачається з ч. 8 ст. 181 ГК України, якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо виконання договору, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України. Зокрема, згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Проте, як свідчать матеріали справи, відповідач не надіслав, а позивач не отримав підписаного примірника договору та накладних, натомість відповідачем була направлена позивачу довіреність № 12 11.05.2018 на отримання від ТОВ "Карніка" цінностей за рахунком №051131 від 11.05.2018 та проведена часткова оплата за продукцію із призначенням платежу "плата за підшипники згідно рахунку 051107 від 11.05.2018" та "плата за підшипники згідно рахунку 051131 від 11.05.2018", що були виписані позивачем саме на підставі договору поставки № 57 від 11.05.2018, про що є відповідне в них посилання.

Тобто, відповідач вчинив дію відповідно до умов договору та погодив його умови.

Крім того, у підтвердження факту поставки відповідачу продукції, позивачем до матеріалів справи також залучено податкову накладну №205 від 15.05.2018 на суму поставки 44 580,00 грн та квитанцію про реєстрацію даної податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до підпункту "а" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України в редакції, чинній станом на дату здійснення спірних поставок товару, об`єктом оподаткування є, зокрема операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно п.187.1. ст.187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

За умовами п.п.201.1., 201.10. ст.201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Як встановлено судом, позивачем на виконання вимог податкового законодавства було складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних на підставі накладної №051519 від 15.05.2018 на суму 44 580,00 грн відповідну податкову накладну.

Доказів відсутності факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідачем до суду не надано.

Також, відповідачем не надано суду жодних заперечень поставки та заборгованості за отриману продукцію перед позивачем.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази у сукупності, вважає факт поставки позивачем відповідачу продукції за наявними в справі накладними відповідно до умов договору поставки №57 доведеним.

Відповідно до приписів ст. 525, 526 ЦК України, з якими кореспондується ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Оскільки в установлений договором поставки строк відповідач не провів розрахунок належним чином, вимога про стягнення боргу у розмірі 22 290,00 грн підлягає задоволенню.

Також, позивачем нарахована відповідачу інфляційні збитки у розмірі 4 361,39 грн та 3% річних за період з 22.05.2018 по 12.04.2021 у розмірі 1 936,48 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У відповідності до ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевіривши розрахунки нарахованих сум інфляційних у розмірі 4 361,39 грн та 3% річних у розмірі 1 936,48 грн у межах заявленого періоду нарахування вважає їх арифметично правильними та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Малинський ливарний завод" (11603, Житомирська область, м. Малин, вул. Огієнко, буд. 55, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Карніка" ( 49000,м. Дніпро, вул. Короленко, буд.15, прим.5, ) - 22 290,00 грн. заборгованості, 4 361,39 грн. інфляційних, 1 936,48,грн 3 % річних та 2 270,00 грн. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 31.08.21

Суддя Маріщенко Л.О.

Віддрукувати:

1- в справу

2-позивачу на юрид. адресу (рек)

3- відповідачу (рек.)