ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м.Харків Справа № 913/395/21
Провадження №34/913/395/21
Суддя господарського суду Луганської області Іванов А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу
за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз», м. Київ,
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганськгаз Збут», м. Сєвєродонецьк Луганської області,
про стягнення 58 454 грн. 13 коп.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
При цьому, позивач вважає, що обставини та підстави закачування позивачем природного газу відповідача в підземні газосховища в обсязі 504,237 тис. куб. м встановлені судовими рішеннями у справі №913/545/19.
На думку позивача, за встановленим фактом здійснення закачування в підземні газосховища природного газу у червні 2018 року та липні 2018 року у відповідача виникло зобов`язання здійснити оплату відповідних послуг.
Позивач вказує, що склав Акт приймання-передачі природного газу при закачуванні шляхом заміщення в ПГС №217/03-18 від 31.07.2018 щодо закачування в ПГС в червні 2018 року природного газу в обсязі 378,540 тис. куб м та надання послуг по закачуванню вартістю 25 437 грн. 89 коп., а також Акт приймання-передачі природного газу при закачуванні шляхом заміщення в ПГС №227/03-18 від 31.07.2018 щодо закачування в ПГС в липні 2018 року природного газу в обсязі 125,697 тис. куб м та надання послуг по закачуванню вартістю 8 446 грн. 84 коп.
Крім того, позивачем також було складено Акт про обсяги залишку природного газу в ПГС №101/11-18 від 31.07.2018 про залишок газу в ПГС на дату введення в дію тарифів в обсязі 504,237 тис. куб. м, вартість зберігання якого у липні 2018 року склала 13 977 грн. 44 коп.
Як стверджує позивач, зазначені Акти він направляв відповідачу рекомендованою кореспонденцією, проте останній їх не підписав, не скріпив печаткою та не повернув позивачу його примірники без обґрунтування причин відмови від підписання.
Позивач зауважує, що за надані послуги зі закачування в червні та липні 2018 року природного газу та зберігання в липні 2018 року відповідач у встановлений Договором строк не розрахувався, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість в сумі 47 862 грн. 17 коп., що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2021 справу №913/395/21 передано на розгляд судді Іванову А.В.
Ухвалою господарського суду Луганської області від 25.06.2021 позовну заяву Акціонерного товариства «Укртрансгаз» залишено без руху. Надано позивачу 10 днів з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви та подання до суду відповідної заяви.
Ухвалою господарського суду Луганської області від 12.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, без виклику сторін.
Крім того, відповідач наголошує, що в умовах дії карантину здійснює свою господарсько-фінансову діяльність із значними складнощами, оскільки в січні-березні 2021 року здійснював постачання природного газу за ціною нижче закупівельної, в зв`язку з чим за результатами діяльності за перше півріччя 2021 отримав збитки у розмірі 31 370 000 грн. 00 коп. Всього станом на 30.06.2021 дебіторська заборгованість склала 520 632 000 грн., відтак позивач просив зменшити розмір 3% річних та інфляційних втрат, а в задоволенні позову відмовити.
Вказаний відзив приймається судом та долучається до матеріалів справи.
16.08.2021 на електронну адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає, що інформація про сплату відповідачем суми основного боргу перевірена та підтверджується. Позивач вказав, що окремо від відповіді на відзив подасть заяву про зменшення розміру позовних вимог.
Позивач наголошує, що нарахування процентів річних здійснено ним у законодавчо встановленому розмірі 3%, тому їх зменшення є необґрунтованим, як і зменшення інфляційних втрат, які, на думку позивача, не підлягають зменшення в будь-якому випадку.
Також позивач зауважив, що у 2020 році не отримав прибутку та зазнав збитків на загальну суму 2 615 652 грн., тому належне виконання зобов`язань споживачами є важливим для позивача.
Суд приймає відповідь на відзив та долучає її до матеріалів справи.
19.08.2021 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення, в яких зазначає, що право зменшувати розмір як неустойки та штрафу, так і процентів річних є суб`єктивним та абсолютним правом суду. В зв`язку з наведеним просив відмовити в стягненні боргу у сумі 47 862 грн. 17 коп., зменшити розмір 3% річних до 1 грн. 00 коп. та зменшити розмір інфляційних втрат також до 1 грн. 00 коп., у задоволенні позову відмовити повністю.
Дані заперечення приймаються судом та долучаються до матеріалів справи.
Розглянувши вказане клопотання, суд задовольняє його та долучає до матеріалів справи зазначені накладну та опис вкладення в цінний лист.
При цьому, суд зауважує, що заяви про зменшення розміру позовних вимог від позивача до суду не надходило, незважаючи на вказівку про такий намір у відповіді на відзив.
Частиною 8 ст. 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, господарський суд
Замовник передає Виконавцю газ на зберігання, у тому числі страховий запас газу, у поточному сезоні зберігання (період з 16.04.2018 до дати, яка настане раніше, а саме: 15.04.2019) природного газу шляхом надання доступу до потужності газосховища у обсягах, що визначаються у додаткових угодах, у тому числі на обсяг газу Замовника, що закачується в ПГС у поточному сезоні зберігання та обсяг газу в ПСГ, на який Замовник набуває право власності, а також обсяг газу Замовника, який залишається в ПСГ з минулого сезону зберігання 2017-2018 років (п. 2.1. Договору).
За приписами п. 2.6. Договору строк зберігання газу Замовника в поточному сезоні зберігання газу за Договором визначається з дати початку закачування газу в ПСГ або передачі газу на зберігання Виконавцю до закінчення періоду відбору, але не пізніше дати, яка настане раніше, а саме: 15.04.2019 або дати введення в дію тарифів на послуги зберігання (закачування, відбору) природного газу шляхом надання доступу до потужності газосховища.
Обсяг газу, що передається Сторонами при його закачуванні або відборі в/із ПСГ, у відповідному місяці оформляється Актом приймання-передачі газу. Акти приймання-передачі газу підписуються Сторонами та скріплюються печатками Сторін до 15-го числа місяця, наступного за звітним. В Актах приймання-передачі газу вказується обсяг газу, у тому числі страхового запасу газу, закачаний або відібраний в/із ПСГ. Акти приймання-передачі газу є підставою для проведення розрахунків Замовника із Виконавцем (п. 2.12. Договору).
У п. 2.15. Договору у випадку, якщо на кінець минулого сезону зберігання (15.04.2018) в ПСГ залишилась невикористана частина частина (залишок) обсягу газу Замовника, останній залишає його в ПСГ Виконавця на зберігання в поточному сезоні. Замовник і Виконавець протягом 10-ти днів з дати укладення договору оформлюють Акт залишку природного газу в ПСГ. Замовник зобов`язується оплатити частину вартості послуг із зберігання в ПСГ обсягу залишку газу в поточному сезоні згідно з п. 4.3. Договору.
У випадку, якщо на дату закінчення періоду відбору газу за Договором (відповідно до п. 2.7. договору), у ПСГ залишилась невикористана частина (залишок) обсягу газу замовника, Сторони зобов`язуються в 10-денний строк, починаючи з дати закінчення періоду відбору газу за Договором, скласти Акт про обсяг залишку газу в ПСГ. Замовник зобов`язується оплатити частину вартості послуг із зберігання залишку газу в ПСГ у поточному сезоні, починаючи з дати закінчення періоду відбору газу (згідно з п. 2.7. Договору), укласти з Виконавцем договір на зберігання цього залишку газу в наступному сезоні зберігання (п. 2.16. Договору).
Згідно із п. 4.1. Договору Замовник сплачує послуги із закачування газу в ПСГ та його зберігання шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Виконавця до 20-го числа місяця, наступного за звітним місяцем закачування газу.
Сторони визначили в п. 9.1., що Договір набирає чинності з дня його підписання, умови Договору застосовуються до відносин між Сторонами, які виникли до його укладення з 16.04.2018, і діє в частині зберігання (закачування, зберігання, відбору) газу до дати, яка настане раніше, а саме: 15.04.2019 або дати введення в дію тарифів на послуги зберігання (закачування, зберігання, відбору) природного газу шляхом надання доступу до потужності газосховища, а в частині проведення розрахунків за надані Виконавцем послуги до повного виконання Замовником своїх зобов`язань за Договором.
Даний договір підписаний сторонами та скріплений їх печатками без жодних застережень та зауважень.
Позивач вважав, що обставини та підстави закачування позивачем природного газу відповідача в підземні газосховища в обсязі 504,237 тис. куб. м встановлені судовими рішеннями у справі №913/545/19. Тому за встановленим фактом здійснення закачування в підземні газосховища природного газу у червні 2018 року та липні 2018 року у відповідача виникло зобов`язання здійснити оплату відповідних послуг.
Позивач склав та направив відповідачу рекомендованою кореспонденцією Акт приймання-передачі природного газу при закачуванні шляхом заміщення в ПГС №217/03-18 від 31.07.2018 щодо закачування в ПГС в червні 2018 року природного газу в обсязі 378,540 тис. куб м та надання послуг по закачуванню вартістю 25 437 грн. 89 коп., Акт приймання-передачі природного газу при закачуванні шляхом заміщення в ПГС №227/03-18 від 31.07.2018 щодо закачування в ПГС в липні 2018 року природного газу в обсязі 125,697 тис. куб м та надання послуг по закачуванню вартістю 8 446 грн. 84 коп. та Акт про обсяги залишку природного газу в ПГС №101/11-18 від 31.07.2018 про залишок газу в ПГС на дату введення в дію тарифів в обсязі 504,237 тис. куб. м, вартість зберігання якого у липні 2018 року склала 13 977 грн. 44 коп. (а.с. 11-13).
Проте відповідач їх не підписав, не скріпив печаткою та не повернув позивачу його примірники без обґрунтування причин відмови від підписання.
Позивач зауважує, що за надані послуги зі закачування в червні та липні 2018 року природного газу та зберігання в липні 2018 року відповідач у встановлений Договором строк не розрахувався, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість в сумі 47 862 грн. 17 коп., що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Приписами ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами ст. 193 ГК України.
Положеннями ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України, не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За приписами ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.
Зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі (ч. 1 ст. 942 ЦК України).
Частиною 1 ст. 943 ЦК України встановлено, що зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто.
Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання (ч.ч. 1, 3 ст. 946 ЦК України).
В ст. 955 ЦК України унормовано, що положення параграфу 1 цієї глави застосовуються до окремих видів зберігання, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про окремі види зберігання або законом.
Вказані Акти позивач направляв відповідачу рекомендованою кореспонденцією, що підтверджується відповідною накладною та описом вкладення (а.с. 14).
Відтак, у відповідача виникло зобов`язання щодо оплати за надані позивачем послуги із закачування та зберігання природного газу у відповідності до Актів приймання-передачі природного газу при закачуванні шляхом заміщення в ПСГ №217/03-18 від 31.07.2018 та №227/03-18 від 31.07.2018, а також Акту про обсяги залишку природного газу в ПСГ №101/11-18 від 31.07.2018.
При цьому, позивач зазначав, що обставини та підстави закачування позивачем природного газу відповідача в підземні газосховища в обсязі 504,237 тис. куб. м. встановлені судовими рішеннями у справі №913/545/19, зокрема постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.05.2020 (а.с. 40-45).
Як встановив апеляційний господарський суд при розгляді справи №913/545/19, відповідачем у червні 2018 року було придбано на віртуальній торговій точці природний газ в обсязі 378,540 тис. куб. м, а у липні 2018 року - 483,839 тис. куб. м.
В червні 2018 року відповідач номінації не подавав, що підтверджується алокацією (звітом) оператора газорозподільної системи ПАТ Луганськгаз за червень 2018 року. Тому природний газ в обсязі 378,540 тис. куб. м за червень 2018 року був закачаний в підземні газосховища за результатами заходів врегулювання позитивного небалансу.
В липні 2018 року відповідачем було подано номінацію на 26,000 тис. куб. м, що відображено у алокації (звіті) оператора газорозподільної системи ПАТ Луганськгаз за липень 2018 року.
За даними звіту про поділ фактичного обсягу природного газу, відібраного з точки виходу ПАТ Лубнигаз між замовниками послуги транспортування (постачальниками) в розрізі їх контрагентів (споживачів) за липень 2018 року, споживачі, на яких відповідач подав номінацію на 26,000 тис. куб. м, спожили загалом 358,142 тис. куб. м, тобто мало місце перевищення обсягів відібраного природного газу з газотранспортної системи над обсягами переданого природного газу, внаслідок чого утворився негативний небаланс, який був покритий за рахунок наявного у відповідача ресурсу, придбаного ним у липні 2018 року.
Тобто, залишок природного газу в обсязі 125,697 тис. куб. м за липень 2018 року був в односторонньому порядку закачаний АТ «Укртрансгаз» в підземні газосховища за результатами заходів врегулювання позитивного небалансу.
В силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Тобто преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Таким чином, постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.05.2020 у справі №913/545/19 встановлено факт придбання відповідачем 378,540 тис. куб. м. у червні 2018 року та 483,839 тис. куб. м. у липні 2018 року, закачування вказаних обсягів природного газу в підземні газосховища та подальше його відбирання в обсязі 358,142 тис. куб. м., в зв`язку з чим залишок природного газу становить 504,237 тис. куб м.
Суд зауважує, що вказані факти є преюдиційно встановленими, отже не підлягають доказуванню, в зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, а тому вони є обов`язковими при вирішенні даної справи.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України врегульовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відтак, відповідач мав оплатити вартість послуг із закачування природного газу в ПГС та його зберігання до 20-го числа місяця, наступного за звітним місяцем закачування газу, тобто до 20.07.2018 та 20.08.2018 відповідно.
Однак, з матеріалів справи вбачається, що у встановлений Договором строк, відповідач за надані позивачем послуги закачування природного газу в ПСГ та його зберігання згідно Актів приймання-передачі природного газу при закачуванні шляхом заміщення в ПСГ №217/03-18 від 31.07.2018 та №227/03-18 від 31.07.2018, а також Акту про обсяги залишку природного газу в ПСГ №101/11-18 від 31.07.2018 не розрахувався, в зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 47 862 грн. 17 коп.
Таким чином, заборгованість у розмірі 47 862 грн. 17 коп. було сплачено відповідачем до звернення позивача із позовною заявою №1001вих-21-4635 від 17.06.2021, яка надійшла до суду 22.06.2021 (а.с. 1-5).
У відповіді на відзив (а.с. 106) позивач вказав, що інформація про сплату відповідачем суми основного боргу перевірена та підтверджується, а також зазначив, що окремо від відповіді на відзив подасть заяву про зменшення розміру позовних вимог.
Проте, незважаючи на вказівку у відповіді на відзив про намір подати відповідну заяву про зменшення розміру позовних вимог, станом на 01.09.2021 від позивача такої заяви не надходило.
Також позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3 556 грн. 22 коп. та інфляційних втрат в сумі 7 035 грн. 74 коп., стосовно яких суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому, в силу вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 05.07.2019 у справі №905/600/18 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
У відповідності до розрахунку позивача нарахування 3% річних від простроченої суми невиконаного зобов`язання здійснено за загальний період з 01.08.2018 по 10.02.2021 і становить 3 556 грн. 22 коп.
Перевіривши розрахунок 3% річних, суд вважає його арифметично вірним та зробленим у відповідності до норм чинного законодавства.
Тому вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3 556 грн. 22 коп. підлягає задоволенню в повному обсязі.
Крім того, позивачем, у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, були нараховані інфляційні втрати в сумі в сумі 7 035 грн. 74 коп.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Згідно розрахунку позивача нарахування інфляційних втрат було здійснене за загальний період з вересня 2018 року по грудень 2020 року, що складає 7 035 грн. 74 коп.
Суд вважає розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, правильним та зробленим у відповідності до приписів діючого законодавства.
З огляду на вказане, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 7 035 грн. 74 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
В свою чергу, відповідач просив зменшити розмір 3% річних до 1 грн. 00 коп. та зменшити розмір інфляційних втрат також до 1 грн. 00 коп., оскільки, на його думку, право зменшувати розмір як неустойки та штрафу, так і процентів річних є суб`єктивним та абсолютним правом суду.
При цьому, відповідач не висловлював жодних зауважень щодо порядку чи способу розрахунку позивачем 3% річних та інфляційних втрат, просячи лише зменшити їх розмір.
Суд зауважує, що загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано Главою 24 ГК України, яка передбачає, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
За змістом ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (ч. 3 ст. 216 ГК України).
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.
Саме на ці висновки посилався відповідач як на підставу для зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат.
Разом з тим, суд звертає увагу відповідача, що у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду йшлося про можливість зменшення розміру суми процентів річних у визначеному Договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару.
Так, в п. 8.33. постанови від 18.03.2020 у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду зауважує, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Натомість в даній справі позивачем було нараховано проценти річних у законодавчо встановленому розмірі, а саме 3% у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.
В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 вказала, що зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Таким чином, оскільки 3% річних та інфляційні втрати є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а не штрафними санкціями в розумінні закону, на них не поширюється норми ч. 1 ст. 233 ГК України про можливість зменшення їх розміру, а отже вони підлягають стягненню з відповідача у розмірі, заявленому позивачем.
Посилання відповідача на здійснення ним господарсько-фінансової діяльності із значними складнощами, в зв`язку із постачанням в січні-березні 2021 року природного газу за ціною нижче закупівельної та отриманням збитків у розмірі 31 370 000 грн. 00 коп., суд вважає безпідставними.
Оскільки ч. 2 ст. 218 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Статтею 617 ЦК України унормовано, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Відтак, положення зазначених актів прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.
Суд враховує, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 ГК України), до того ж юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями (ч. 1 ст. 96 ЦК України).
Отже, господарська діяльність передбачає несення всіх ризиків при її здійсненні самим суб`єктом господарювання та відповідальність у разі її неналежного здійснення.
За таких обставин, суд не бере до уваги вказані посилання відповідача.
З огляду на вказане, позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, але такими, що підлягають задоволенню частково.
В зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 3 556 грн. 22 коп. та інфляційні втрати в сумі 7 035 грн. 74 коп.
В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Також в позовній заяві АТ «Укртрансгаз» просило зазначити в рішенні про нарахування 3% річних до моменту виконання рішення.
За приписами ч. 10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.
З наведених положень ГПК України вбачається, суд може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту його виконання лише у разі прийняття рішення саме про стягнення боргу.
Враховуючи, що в цьому спорі борг було сплачено відповідачем ще до моменту пред`явлення позову, про що йшлося вище, а відповідно він не стягується, нарахування 3% річних до моменту виконання рішення в даній справі є неможливим.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
З позовної заяви вбачається, що судовими витратами в даній справі є сума сплаченого судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, судовий збір слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 441 грн. 33 коп.
Керуючись ст.ст. 46, 73-74, 76-80, 129, 233, 236-238, 240-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
1. Позов Акціонерного товариства «Укртрансгаз» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганськгаз Збут» задовольнити частково.
3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.
4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст. 256 ГПК України та у порядку, визначеному пп. 17.5 п. 17 Перехідних положень ГПК України.

Рішення складено та підписано без його проголошення 01.09.2021.

Суддя А.В. Іванов