РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.08.2021Справа № 910/6347/21

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Скокіна О.Л. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа"

до відповідача Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання недійсними пунктів договору, -

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Білик І.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсними п.3.13 та п.5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3485/18-ТЕ-5, в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018, укладеного між Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" та Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на недодержанні при визначенні спірних умов договору приписів ст.ст.3, 6, 22, 509, 623, 627 Цивільного кодексу України та ст.ст.224, 225 Господарського кодексу України та засадам добросовісності, розумності і справедливості. Зокрема, на думку заявника, умовами вказаних пунктів договору визначено несправедливий обсяг відповідальності споживача перед постачальником - монополістом, з огляду на непропорційність відповідності наслідками правопорушення. Крім того, позивач посилається на те, що при визначенні умов договору в частині встановлення договірного розрахунку збитків, сторони застосував не чинний закон, що є порушенням приписів ст.5 Цивільного кодексу України в частині дії актів цивільного законодавства в часі.

Ухвалою від 26.04.2021 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 02.06.2021.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що в позовній заяві відсутнє посилання на імперативну норму нормативно-правового акта, якій би суперечили оспорбвані позивачем умови договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3485/18-ТЕ-5. За твердженнями вказанонго учасника судового процесу аргументи позивача в більшій мірі стосуються питання обгрунтованості заявленого до стягнення з останнього в межах справи №904/6986/20 розміру збитків, проте, ніяким чином не обгрунтування наявності підстав для визнання окремих пунктів договору недійсними.

20.05.2021 представником позивача було подано відповідь на відзив, в якій проти правової позиції відповідача надано заперечення та зазначено, що в момент підписання додаткової угоди мав місце недолік волі, тобто, обмеження волевиявлення учасника правочину з огляду на монопольне становище Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України". На думку позивача, оспорювані умови договору не направлені на реальне настання правових наслідків.

02.06.2021 у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 23.06.2021.

23.06.2021 судом було закрито підготовче провадження та призначено підготовче засідання на 14.07.2021.

У судовому засіданні 14.07.2021 було оголошено перерву до 18.08.2021.

Представник позивача у судове засідання 18.08.2021 не з`явився, проте, про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою від 14.07.2021. Клопотання про відкладення розгляду справи вкзааний учасник судового процесу не подав.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.08.2021 проти задоволення позову заперечив.

Наразі, з огляду на неявку представника позивача, суд зазначає таке.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка представника позивача не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 18.08.2021. До того ж, судом враховано, що у судовому засіданні 14.07.2021 представником позивача вже було висловлено свою позицію по суті спору.

В судовому засіданні 18.08.2021 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

05.10.2018 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" (споживач) укладено договір постачання природного газу №3485/18-ТЕ-5, відповідно до п. 1.1 якого в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018, постачальник зобов`язався поставити споживачеві природний газ, а споживач прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до п.1.2. договору №3485/18-ТЕ-5 від 05.10.2018 природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Додатковою угодою №4 від 30.11.2018 сторонами досягнуто згоди щодо викладення умов договору №3485/18-ТЕ-5 від 05.10.2018 в новій редакції.

Згідно з п. 3.8 договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі.

Відповідно до п.3.8.1 договору споживач в акті приймання-передачі природного газу, зазначає той обсяг, який був фактично використаний споживачем у відповідному розрахунковому періоді для потреб, зазначених у пункті 1.2 договору.

У п.3.9 договору сторонами узгоджено, що споживач зобов`зується надати постачальнику не пізніше 7 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом:

3.9.1. завірену копію акту про надання послуг з розподілу (транспортування природного газу за розрахунковий період, складеного між споживачем та оператором ГРМ (ГТС);

3.9.2. інформацію за підписом уповноваженої особи споживача стосовно: 1) фактично використаних у відповідному розрахунковому періоді обсягів природного газу (відповідно до п.3.8.1 цього договору), з розбивкою цих обсягів природного газу, за категоріями використання газу (у тому числі, згідно з цим договором); цю розбивку споживач розраховує самостійно, несе повну відповідальність за достовірність наданої інформації; зазначена інформація не підлягає перевірці з боку постачальника і приймається постачальником як підтвердження фактично використаних споживачем обсягів газу в розрахунковому періоді; 2) обсягів природного газу, використаних виключно в періоді (періодах) розрахункового періоду, коли він був включений до реєстру споживачів постачальника (відповідно до п.п.3.8.2. цього договору), з розбивкою цих обсягів природного газу, за категоріями використання газу (у тому числі, згідно з цим договором); цю розбивку споживач розраховує самостійно, несе повну відповідальність за достовірність наданої інформації; зазначена інформація не підлягає перевірці з боку постачальника і приймається постачальником як підтвердження фактично використаних споживачем обсягів газу в розрахунковому періоді.

Пунктом 3.13 договору №3485/18-ТЕ-5 від 05.10.2018 в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018 передбачено, що якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5 процентів відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в пункті 2.1 договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному пунктом 5.7 договору. При цьому, розмір збитків визначається таким чином:

- якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період;

- якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою: В = (Vф-Vп) х Ц х К, де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за цим договором відповідно до акту приймання-передачі природного газу; Vn - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в п.2.1 договору; Ц - ціна природного газу за цим договором; К - коефіцієнт, який дорівнює 0,5.

Пунктом 5.1 договору №3485/18-ТЕ-5 від 05.10.2018 (в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018) встановлено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами, шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 5.7 договору (в редакції додаткової угоди № 4 від 30.11.2018) передбачено, що відшкодування постачальнику збитків, розрахованих відповідно до умов п. 3.13 договору, здійснюється наступним чином: постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо споживач порушив п. 3.9 договору та не надав акт приймання передачі, то використання газу за відповідний період приймається 0 куб.м.) та замовлених обсягів, визначених п. 2.1 договору, розраховує збитки відповідно до п. 3.13.1 або 3.13.2 п.3.13 договору; постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків; споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту-претензії зобов`язаний відшкодувати постачальнику вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії.

Відповідно до пп 8 п.6.2 договору №3485/18-ТЕ-5 від 05.10.2018 (в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018) споживач зобов`язаний, зокрема, відшкодувати постачальнику збитки, розраховані відповідно до пункту 3.13 договору.

Згідно п.6.3 договору №3485/18-ТЕ-5 від 05.10.2018 (в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018) постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків, що виникли через порушення споживачем умов п. 2.1 договору у разі якщо відхилення фактично використаних споживачем в розрахунковому періоді обсягів газу більш ніж на 5 процентів (як в бік збільшення, так і зменшення фактично використаних обсягів) відрізняється від замовлених.

Договір набирає чинності з дати підписання цповноваженими представниками сторін, скріплення підпису постачальника і діє в частині поставки природного газу до 30.04.2019 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.11.1 договору №3485/18-ТЕ-5 від 05.10.2018 в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018).

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Виходячи із змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Щодо предмету доказування у спорах про визнання договорів недійсними суд зазначає таке.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною (п.2.11 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказану правову позицію підтримано верховним судом у постанові від 18.03.2021 по справі №910/18374/19.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання пункту договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод (їх частин недійсними) недійсними, порушення някими умовами прав та законних інетерсів позивача, а також ефективність обраного способу захисту.

Наразі, за твердженнями позивача, пункти 3.13 та п.5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3485/18-ТЕ-5 (в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018) підлягають визнанню недійсними, оскільки невідповідають приписам ст.ст.3, 6, 22, 509, 623, 627 Цивільного кодексу України, ст.ст.224, 225 Господарського кодексу України та засадам добросовісності, розумності і справедливості. Зокрема, на думку заявника, умовами вказаних пунктів договору визначено несправедливий обсяг відповідальності споживача перед постачальником - монополістом, з огляду на непропорційність відповідності наслідками правопорушення. Крім того, позивач посилається на те, що при визначенні умов договору в частині встановлення договірного розрахунку збитків, сторони застосував не чинний закон, що є порушенням приписів ст.5 Цивільного кодексу України в частині дії актів цивільного законодавства в часі.

Заперечуючи проти задоволдення позовних вимог відповідач зазначив, що в позовній заяві відсутнє посилання на імперативну норму нормативно-правового акта, якій би суперечили оспорбвані позивачем умови договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3485/18-ТЕ-5. За твердженнями вказанонго учасника судового процесу, аргументи позивача в більшій мірі стосуються питання обгрунтованості заявленого до стягнення з останнього в межах справи №904/6986/20 розміру збитків, проте, ніяким чином не обгрунтування наявності підстав для визнання окремих пунктів договору недійсними.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх - обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову. При цьому, суд виходить з такого.

Відповідно до частин 1-5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

У постанові Верховного Суду від 11.06.2020 року в справі № 281/129/17 та від 11.11.2020 по справі №591/3176/17 зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 Цивільного кодексу України та вказано, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 Цивільного кодексу України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

Під імперативною нормою слід розуміти, норму яка не допускає відступлення від правил, передбачених нею.

Проте, всупереч викладеного, позивачем не наведено жодної імперативної правової норми, якій би суперечили п.3.13 та п.5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3485/18-ТЕ-5, в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018, укладеного між Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" та Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Одночасно, суд зазначає, що посилання позивача на норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України щодо визначення збитків та складових, необхідних для виникнення у особи права на їх відшкодування не свідчить проте, що оспорювані умови договору від 05.10.2018 №3485/18-ТЕ-5 викладено із відступленням від імперативної норми.

Судом також вказувалось, що обов`язковою складовою судового захисту є доведення позивачем обставин порушення його прав та законних інтересів, а також відновлення внаслідок застосування обраного ним способу захисту. Тобто, у даному випадку позивачем повинно бути доведено суду порушення пунктами 3.13 та п.5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3485/18-ТЕ-5 його прав і законних інтересів Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа", а також їх відновлення у разі задоволення позову про визнання останніх недійсними (ефективний спосіб захисту).

В контексті наведеного суд звертає увагу, що фактично визначення сторонами у договорі певного порядку відшкодування збитків не є виключною та беззапереченою підствою, що нівелює тієї обставини, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов`язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов`язку, порушення цивільних прав. Вказана позиція суду також підтверджується таким.

У провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебувала справа №904/6986/20 за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"до Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" про стягнення, в тому числі збитків в сумі 38222,62 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2021 у справі №904/6986/20 позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено, з Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" на користь позивача стягнуто 357333 093, 04 грн. основного боргу, 31 584 743,78 грн пені, 17 462 528, 47 грн трьох процентів річних, 14 809 799, 25 грн інфляційних втрат та 38 222, 62 грн збитків.

Постановою від 29.07.2021 Центрального апеляційного господарського суду рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2021 у справі №904/6986/20 скасовано в частині стягнення з Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" збитків в сумі 38222, 62 грн.

В межах вказаної справи судом застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків необхідна наявність усіх елементів, що складають цивільне правопорушення. Відшкодуванню підлягають тільки збитки, які є об`єктивним наслідком протиправної поведінки, тобто між протиправною поведінкою і шкодою повинен бути причинний зв`язок, який полягає в тому, що протиправна поведінка за часом передує шкоді і породжує шкоду. Обов`язковою умовою відповідальності є також вина, яка полягає у суб`єктивному ставленні особи до наслідків своїх неправомірних дій. Вина може бути у формі умислу (прямий, похідний) або необережності (грубої або простої).

Судом зауважено, що позивач повинен довести факт завдання йому збитків, розмір зазначених збитків, докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань і завданими збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань.

Отже, визначення в оспорюваних пунктах договору обов`язку споживача відшкодувати постачальнику збитків не вказує на можливість автоматичного/безумовного стягнення суми. Вказане право на стягнення збитків з споживача (не звільняє постачальника (позивача) від обов`язку доведення наявності таких збитків та їх розміру належними та допустимими доказами у порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.03.2021 у справі №910/4608/20.Означені висновки суду також спростовують посилання позивача в якості обгртунтування позову на невідповідність оспорюваних умов договору принцам справедливості, добросовісності й розумності.

Крім того, посилання позивача на визначення спірних умов за наявності дефекту волі Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" суд також вважає безпідставними, оскільки нормами чинного законодавства чітко визначено перелік правочинів, які кваліфікуються як такі, що укладені з дефектом волі, зокрема: правочин, який вчинено під впливом помилки, правочин, який вчинено під впливом обману, правочин, який вчинено під впливом насильства, правочин, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, правочин, який вчинено під впливом тяжкої обставини, фіктивний правочин.

У даному випадку позивачем не доведено суду наявності підстав вважати оспрювані умови договору такими, що вчинені з дефектом волі.

В контексті наведеного суд звертає увагу позивача, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. Під час розгляду відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Отже, для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявності таких умов: вина осіб, яка має прояв у формі умислу, спрямованого на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених у договорі. Відсутність хоча б однієї із цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 15.06.2021 по справі №922/2495/20.

Однак, наявностості вказаних вище складових предмету доказування у спорах щодо фіктичності правочину позивачем належними та допустимими доказами не доведено.

За таких обставин, за висновками суду, позивачем не було доведено достатніх підстав для визнання недійсними п.3.13 та п.5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3485/18-ТЕ-5 (в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018), внаслідок чого позов підлягає залишенню без задоволення як такий, що позбавлений належного доказового обґрунтування.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 145, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позову Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсними п.3.13 та п.5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3485/18-ТЕ-5, в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018, укладеного між Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" та Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

2. Залишити за позивачем судовий збір в розмірі 2270 грн, сплачений до державного бюджету за подачу позовної заяви.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 25.08.2021.

Суддя В.В. Князьков