номер провадження справи 9/70/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2021 Справа № 908/1230/21

м. Запоріжжя

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім", (69034, м. Запоріжжя, вул. Ульянова, 54; поштова адреса: 69034, м. Запоріжжя, вул. Цимлянська, 29)

до відповідача: Державної податкової служби України в особі Головного управління ДПС у Запорізькій області, (6107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166)

про відшкодування немайнової шкоди

Суддя Боєва О.С.

при секретарі судового засідання Бичківській О.О.

За участю представників:

від позивача: Волтер О.В.,

від відповідача: Юрчак О.В.;

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім" до відповідача - Головного управління ДПС у Запорізькій області, згідно з якою позивачем заявлено про відшкодування за рахунок держави немайнової шкоди.

Ухвалою суду від 18.05.2021 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/1230/21, присвоєний номер провадження 9/70/21, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.06.2021. Ухвалою від 15.06.2021 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів - до 18.08.2021 включно, підготовче засідання відкладено на 29.07.2021. Ухвалою суду від 29.07.2021 здійснено заміну відповідача у справі № 908/1230/21 - Головне управління ДПС у Запорізькій області (), на його правонаступника - Державну податкову службу України в особі Головного управління ДПС у Запорізькій області (), закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.08.2021.

11.08.2021 справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач підтримав позовні вимоги, викладені у позові, які мотивовані наступним. Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області проведено позапланову документальну невиїзну перевірку товариства з питань правомірності формувань податкового кредиту за рахунок податкових накладних, виписаних контрагентами в періоди з 01.12.2009 по 31.08.2011, що перевищили 365 календарних днів. За результатами перевірки складено акт від 23.12.2011 №5239/5-2/22161169, в якому податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог пунктів 198.2, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у частині завищення податкового кредиту на суму ПДВ у розмірі 669920,00 грн., що призвело до заниження суми ПДВ у декларації за лютий 2010 року на 192 348, 00 грн. На підставі вказаного акту інспекцією було прийнято податкове повідомлення-рішення від 13.01.2012 № , яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на 853859,00 грн. за основним платежем та на 213464,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, а також податкове повідомлення-рішення від 13.01.2012 №, яким зменшено розмір від`ємного значення ПДВ на суму 139129, 00 грн. За результатами розгляду скарги позивача відповідно до рішення від 01.05.2012 №1881/10/10-420 було залишено без змін податкове повідомлення-рішення від 13.01.2012 № та скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.01.2012 № у частині зайво донарахованого ПДВ в сумі 83894,00 грн. і застосованих штрафних санкцій в сумі 20 973,50 грн., у іншій частині вказане повідомлення-рішення залишено без змін. 25.05.2012 було прийнято податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на 769 965,00 грн. за основним платежем та за штрафними санкціями на суму 192 491, 25 грн. Відповідно до рішення інспекції від 11.06.2012 №16228/7/10-2115 про результати розгляду повторної скарги - оскаржувані податкові повідомлення-рішення залишилися без змін. Перелічені обставини встановлені Постановою Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 0870/7283/12. Орган державної влади України не дотримувався своїх власних внутрішніх правил, діяв не на підставі законів та Конституції України, відсутні прозорість і ясність дій органу державної влади України. Внаслідок не дотримання органом влади своїх власних внутрішніх правил, державний орган вдався до свавілля, виніс необґрунтовані податкові повідомлення-рішення. Визначивши у акті перевірки без жодного законодавчого обґрунтування безпідставний висновок про віднесення позивачем до складу податкового кредиту податкових накладних, що виписані понад 365 календарних днів з дати виписки та включення сум до податкового кредиту, не підтверджених податковими накладними, державний орган звів нанівець юридичну визначеність у цьому питанні. Шкода полягає у тому, що внаслідок безпідставного внесення вказаних висновків в акт перевірки державний орган спровокував застосування до позивача фінансових санкцій. Держава вимагала повторної сплати податків та нарахованих на суми таких податків штрафів. Позивач, окрім грошових коштів, витратив час. Замість того, щоб займатися виробництвом, позивача і його працівників відривали від звичайних занять, проведеною відповідачем перевіркою, підготовкою скарги і оскарженням результатів перевірки в досудовому порядку, підготовкою позову і зверненням до суду, участь в судових засіданнях. В обґрунтування розрахунку немайнової шкоди позивач вказав, що законодавство України взагалі не визначає будь-якого порядку визначення розміру компенсації немайнової шкоди. Стаття 10 ГПК приписує судам застосовувати у таких випадках закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходити із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права). Керуючись загальними засадами, розмір компенсації за непрозорі і неясні дії Державної податкової інспекції у Ленінському районі, які збільшили ризик власних помилок, справедливо було б визначити у розмірі сплаченого податку за деклараціями з ПДВ за грудень 2009 року, лютий та червень 2010 року. За цими деклараціями відповідач позбавив позивача встановленого законом права на виправлення помилок та збільшив суму грошового зобов`язання з ПДВ на 853859,00 грн. за основним платежем. Позивач вважає, що справедливим розміром компенсації є розмір грошового зобов`язання з ПДВ, фактично сплаченого позивачем, і який відповідач вимагав сплатити повторно - 853859,00 грн. При цьому позивач, посилаюсь на ч. 3 ст. 23 ЦК України, вказав, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, та з урахуванням розумності і справедливості та просив суд визначити розмір грошового відшкодування немайнової (моральної) шкоди та відшкодувати за рахунок держави компенсацію немайнової шкоди у визначному судом розмірі - 853859,00 грн. Правовими підставами позову вказано ст.ст. 19, 56 Конституції України, ст. 23 ЦК України.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві, зазначивши, зокрема, про наступне. Позовні вимоги про відшкодування немайнової шкоди ґрунтуються на судовому рішенні у справі № 0870/7283/12, яким визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення № , №. В даному випадку позивачем не доведено факту спричинення йому немайнової шкоди неправомірними діями відповідача, не доведено її розмір та наявність причинного зв`язку між діями відповідача та заявленою немайновою шкодою. Так, виходячи зі змісту позовної заяви втрати немайнового характеру внаслідок неправомірних дій відповідача полягають тільки у витраченому позивачем часі на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень. Однак, при цьому, позивач не навів розрахунку цих втрат у грошовому вираженні. Застосування позивачем передбаченого законодавством способу захисту своїх прав шляхом оскарження податкових повідомлень-рішень органу податкової служби в судовому порядку не є безперечним доказом факту завдання немайнової шкоди позивачу з боку даного органу, оскільки судовий розгляд покликаний встановити об`єктивну істину у справі, яка може виразитися як у задоволенні вимог позивача, так і у встановленні безпідставності позовних вимог. Отже витрачений позивачем час на оскарження дій Головного управління ДПС у Запорізькій області не перебуває у причинному зв`язку із заявленими до стягнення грошовими вимогами. На підставі викладеного відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 10.02.2016 у справі № 0870/7283/12, яка залишена без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2016, задоволено адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Техенергохім», визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення, прийняті державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Запоріжжя у відношенні Товариства з обмеженою відповідальністю «Техенергохім»: № від 13.01.2012, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на 139129 грн.; № від 25.05.2012, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 769965 грн. за основним платежем та 192491, 25 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами). На користь ТОВ «Техенергохім» за рахунок бюджетних асигнувань державної податкової інспекції у Ленінському районі м.Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області стягнуто судові витрати у розмірі 2204 грн.

Постановою Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 12.01.2021 справі № 0870/7283/12 замінено відповідача - Державну податкову інспекцію у Ленінському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області її правонаступником - Головним управлінням Державної податкової служби у Запорізькій області. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м.Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області залишено без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 10.02.2016 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2016 у справі № 0870/7283/12 залишено без змін.

Постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 10.02.2016 у справі №0870/7283/12 набрала законної сили 26.05.2016.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із змісту постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 10.02.2016 у справі № 0870/7283/12 слідує, що дослідивши оригінали податкових накладних №181202 від 18.12.2009, №181203 від 18.12.2009, №251202 від 25.12.2009, №251203 від 25.12.2009, №281201 від 28.12.2009, №020205 від 02.02.2010, №250204 від 25.02.2010, №250205 від 25.02.2010, №190601 від 19.06.2010, №210601 від 21.06.2010, №290601 від 29.06.2010 суд зазначив, що вони за всіма параметрами відповідають вимогам законодавства, мають всі необхідні реквізити, не містять помилок та виправлень. Отже, позивач, маючи в наявності податкові накладні, мав право на віднесення сум податку по ним до податкового кредиту відповідного звітного періоду. Допущені та виправлені позивачем помилки, а саме - індивідуальний податковий номер контрагента, з урахуванням наявних податкових накладних, складених без помилок, суд не може віднести до таких помилок, які призводять до змін у податковому обліку та впливають на розрахунки з бюджетом, оскільки, змінивши ІПН контрагента, позивачем не було внесено змін до числових показників сум ПДВ. Зазначивши суми ПДВ з невірним ІПН контрагента, позивач зазначив ті самі суми вже з вірним ІПН ТОВ «ВП «Ізоспан». Виправлені помилки в ІПН контрагента суд визнав технічними помилками, оскільки вони не впливають на визначення розміру податкового кредиту з ПДВ.

Під час розгляду вищевказаної справи адміністративним судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідач діяв необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішення. Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Техенергохім» та визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення № від 13.01.2012 та № від 25.05.2012.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Техенергохім», посилаючись на обставини, встановлені у вищевказаній адміністративній справі № 0870/7283/12, звернулось до господарського суду з позовом про відшкодування за рахунок держави немайнової шкоди, за яким відкрито провадження у даній справі № 908/1230/21.

Позивач вказує, що внаслідок визначення в акті перевірки безпідставних висновків державний орган виніс необґрунтовані податкові повідомлення-рішення і спровокував застосування до позивача фінансових санкцій та вважає, що справедливо буде визначити розмір відшкодування майнової шкоди у розмірі грошового зобов`язання з ПДВ, фактично сплаченого позивачем, і який відповідач вимагав сплатити повторно - 853859,00 грн. та відшкодувати їх за рахунок держави.

Проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Із змісту ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.20 ГК України слідує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб та в порядку, що встановлений договором або законом. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст. 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідності до положень частини 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною 1 статті 91 ЦК України встановлено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі: у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Із аналізу положень вищенаведеного законодавства слідує, що моральна (немайнова) шкода, це втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона полягає у применшенні немайнового блага. Об`єктом правопорушення є немайнове право: здоров`я, честь, гідність, ділова репутація тощо. Термін «моральна шкода» застосовують переважно до фізичних осіб, тоді як до юридичних осіб застосовується поняття немайнової шкоди. Немайнова шкода - це шкода заподіяна порушенням законних немайнових прав юридичних осіб. Її наслідками є приниження репутації, формування негативної оцінки як учасника правовідносин і, як результат, зменшення контрагентів, а отже, і майнові втрати.

Для відшкодування шкоди необхідна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1173 ЦК України.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви.

За змістом ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з положеннями статей 73, 74, 76, 79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на предмет спору та підстави позову у даній справі, для правильного вирішення спору обов`язковому з`ясуванню в даному випадку підлягають: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду справи має довести позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17).

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять до предмета доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує (правова позиція, наведеної у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі 915/641/18).

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги вказує, що наявність шкоди полягає у тому, що державний орган спровокував застосування до позивача фінансових санкцій у вигляді повторної сплати податків та нарахованих на них штрафів. Також вказує, що окрім грошових коштів, втратив час, а саме: замість того, щоб займатися виробництвом, позивача і його працівників відривали від звичайних занять підготовкою скарги і оскарженням результатів перевірки в досудовому порядку, підготовкою позову і зверненням до суду, участю в судових засіданнях.

Як встановлено судом вище, постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 10.02.2016 у справі № 0870/7283/12, яка була залишена без змін апеляційною та касаційною інстанціями, задоволено позов ТОВ «Техенергохім», визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення № від 13.01.2012, № від 25.05.2012, прийняті державною податковою інспекцією у Ленінському районі м.Запоріжжя у відношенні Товариства з обмеженою відповідальністю «Техенергохім».

Однак обставини, встановлені в судовому рішенні по адміністративній справі №0870/7283/12 не є достатнім доказом завдання позивачу немайнової шкоди.

Реалізація позивачем передбаченого законодавством способу захисту своїх прав шляхом оскарження податкових повідомлень-рішень органу державної податкової служби в судовому порядку не є безперечним доказом факту завдання немайнової шкоди позивачу з боку даного органу. Права позивача, які були порушені у зв`язку із застосуванням до нього неправомірних податкових повідомлень-рішень, були поновлені в судовому порядку.

Належних доказів на підтвердження завдання юридичній особі немайнової шкоди позивачем не надано. Отже факт завдання позивачу немайнової шкоди внаслідок дій Головного управління ДФС у Запорізькій області позивачем не доведений.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про відшкодування немайнової шкоди є необґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду судовий збір не справляється.

У зв`язку з чим позивачем судовий збір не сплачувався.

На підставі викладеного, відсутні підстави для розподілу судових витрат у даній справі.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 28.08.2021.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Боєва