ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2021 року м.Дніпро Справа № 904/3084/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. (доповідач)

суддів: Коваль Л.А., Кузнецова В.О.

секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "ТАКО" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.05.2021 (суддя Петренко І.В.)

у справі №904/3084/21

за позовом Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Жовті Води, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "ТАКО", м. Дніпро

про стягнення 237 930,00 грн., з яких 101 970,00 грн. пені та 135 960,00 грн. штрафу (договір №255/13/87Е від 19.03.2020 про закупівлю товару), -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" звернулося до господарського суду з позовною заявою від 10.01.2021 за вих.№106 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Тако" про стягнення 237930,00 грн., з яких 101 970,00 грн. пені та 135 960,00 грн. штрафу (договір №255/13/87е від 19.03.2020 про закупівлю товару).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.05.2021 позовні вимоги задоволено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Тако" на користь Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" 101 970,00 грн. пені; 135 960,00 грн. штрафу; 3 568,95 грн. витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Тако" подано апеляційну скаргу, згідно якої останнє просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.05.2021 у справі №904/3084/21 та повернути позовну заяву і додані до неї документи без розгляду.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що дане рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідачем дійсно було отримано позовну заяву №18/106 від 10.01.2021. Разом з тим, вказану позовну заяву та додані до неї документи було повернуто без розгляду ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 09.03.2021. Іншої позовної заяви на адресу відповідача не надходило. Після залишення позовної заяви без руху, відповідач звертався до суду з клопотанням про залишення позовної заяви без розгляду до усунення порушень. Проте суд відмовив в задоволенні вказаного клопотання та призначив справу до розгляду. В судовому засіданні відповідачем було надано пояснення по справі та заявлено клопотання про відкладення розгляду справи для вирішення питання з позивачем та поновлення строків для надання відзиву на позовну заяву. Позивач не з`явився в судове засідання, клопотання про розгляд справи за його відсутності не подав. Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки позивача у судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Заява про розгляд справи за відсутності представника від позивача не надходила. Таким чином господарський суд повинен був залишити позовну заяву без розгляду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.06.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Тако" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.05.2021 у справі №904/3084/21. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні з викликом сторін на 15.07.2021р.

У судовому засіданні 15.07.2021 колегія суддів оголосила про відкладення судового засідання на 26.08.2021 о 15:00 год.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.07.2021 повідомлено учасників справи про судове засідання у справі на 26.08.2021 р. о 15:00 год.

21.07.2021 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого останній зазначає, що твердження позивача про неотримання ним позовної заяви є необґрунтованими, оскільки суд, відкриваючи провадження у справі, перевірив наявність доказів надіслання іншим учасникам справи копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було відомо про відкриття провадження у даній справі, проте останній не скористався своїм право та не подав у строки встановлені судом відзиву на позовну заяву, як не скористався правом і на ознайомлення з матеріалами справи. Щодо неявки позивача у судове засідання та неподання клопотання про розгляд справи за його відсутністю, то дані посилання є необґрунтованими, оскільки 12.04.2021 від позивача надійшла заява, згідно якої просив суд розглянути справу без участі представника позивача та зазначав, що позовні вимоги позивач підтримує у повному обсязі.

11.08.2021 до Центрального апеляційного господарського суду від апелянта надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій останній підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та додатково зазначив про неврахування судом першої інстанції визначеної ст. 61 Конституції України заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те ж правопорушення, що виражається в неможливості одночасного застосування пені та штрафу за порушення договірного зобов`язання.

25.08.2021 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшли заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в яких останній заперечив щодо доводів апелянта, викладених у відповіді на відзив на апеляційну скаргу, зазначивши про можливість у межах одного виду відповідальності застосовувати різний набір санкцій (пені та штрафу), які є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

В судове засідання 26.08.2021 року з`явився представник апелянта (відповідача). Позивач будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання уповноваженого представника не направив.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, зважаючи на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представника позивача.

Апеляційним судом було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та забезпечення процесуальної можливості для подання ними доказів, на які вони посилалися в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Представник апелянта у судовому засіданні 26.08.2021 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд скасувати оскаржуване рішення та повернути позовну заяву і додані до неї документи без розгляду.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 19.03.2020 між державним підприємством «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Тако» (постачальник) було укладено Договір про закупівлю товару №255/13/87Е (надалі Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобов`язався поставити Покупцеві Товар, зазначений в п.1.2. Договору, а Покупець прийняти і оплатити такий Товар.

Згідно пункту 1.2 Договору Постачальник зобов`язується поставити Залізничне обладнання, код 3494 (РЕМКОМПЛЕКТ рейки рамної прямої і кривої та хрестовина) за найменуванням, кількістю ціною відповідно до Специфікації №1, яка є невід`ємною частиною Договору.

Сума (ціна) Договору, відповідно до Специфікації №1 становить 566 500,00 гри. П`ятсот шістдесят шість тисяч п`ятсот грн. 00 коп.) крім того податок на додану вартість 20% - 113300,00 грн. Загальна сума становить 679 800,00 грн. (Шістсот сімдесят дев`ять тисяч вісімсот грн. 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20%.

Згідно п. 5.1, 5.2, 5.3 Договору поставка Товару здійснюється у повному обсязі протягом 20-ти робочих днів з моменту укладання договору. Поставка Товару здійснюється відповідно до ІНКОТЕРМС 2010, на умовах DDP, склад Покупця (вул. Залізнична, 1, м. Жовті Води. Дніпропетровська область). Датою поставки Товару та переходу права власності на Товар буде вважатися дата фактичної поставки Товару на склад Покупця.

Пунктом 4.2 Договору встановлено, що покупець здійснює оплату отриманої партії товару по факту його поставки протягом 60-ти календарних днів.

Фактично обумовлений договором товар поставлено 20.05.2020, що підтверджується видатковою накладною №4.105 від 20.05.2020 на суму 679800,00грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи затримку товару у строки, передбачені договором і у відповідності до пункту 7.2 договору, покупець має право на стягнення з постачальника штрафу у розмірі 20% від суми непоставленого (несвоєчасно поставленого) товару та пені у розмірі 0,5 відсотка від вартості непоставленого (несвоєчасно поставленого) товару за кожен день прострочення.

Апеляційний господарський суд погоджується з даними висновками місцевого господарського суду та зазначає з приводу викладених в апеляційній скарзі доводів наступне.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Предметом доказування, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, обставинами, які входять до предмету доказування у даній справі є такі: природа договору; обставини укладання договору; строк поставки товару; факт поставки товару; факт прострочення поставки; правомірність нарахування пені та штрафу.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарське зобов`язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно із статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати (поставити) у встановлений строк (строки) товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Вказані положення кореспондуються із положеннями статті 265 Господарського кодексу України.

Між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник), (разом іменовані - сторони) укладено договір №255/13/87Е від 19.03.2020 (далі - договір).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Аналогічні приписи закріплені ч.ч. 1, 2 ст. 180 ГК України, а саме, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства; господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина 3 статті 180 Господарського кодексу України).

Предмет договору. Постачальник зобов`язується поставити покупцеві товар, зазначений в пункті 1.2 договору, а покупець прийняти і оплатити такий товар (пункт 1.1 договору). Постачальник зобов`язується поставити залізничне обладнання, код 3494 (Ремкомплект рейки рамної прямої і кривої та хрестовина) за найменуванням, кількістю та ціною відповідно до Специфікації №1, яка є невід`ємною частиною (пункт 1.2 договору).

Ціна договору. Сума (ціна) договору, відповідно до Специфікації №1 становить 566500,00 грн., крім того податок на додану вартість 20% - 113 300,00 грн. Загальна сума становить 679 800,00 грн. з урахуванням ПДВ (пункт 3.1 договору).

Строк. Договір набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до 30.06.2020, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 11.1 договору).

Відтак, сторонами погоджено істотні умови договору.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Договір підписано уповноваженими особами та скріплено печатками. Договір у встановленому порядку не оспорено; не розірвано; не визнано недійсним.

Таким чином, договір укладений між сторонами належним чином та є дійсним.

Згідно частини 6 статті 265 Господарського кодексу України та частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 656 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Статтею 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу (стаття 663 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 5.1 договору поставка товару здійснюється у повному обсязі протягом 20-ти робочих днів з моменту укладення договору.

Згідно з приписами статті 193 Господарського кодексу України, статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами укладено 19.03.2020.

Таким чином, поставка товару мала бути здійснена у повному обсязі в строк до 16.04.2020 включно.

Фактично обумовлений договором товар поставлено 20.05.2020, що підтверджується видатковою накладною №4.105 від 20.05.2020 на суму 679800,00грн.

Отже, обставина прострочення поставки товару у період з 17.04.2020 по 19.05.2020 є доведеною належними доказами.

У відповідності до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Одним із наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені).

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 7.1 договору визначено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність визначену цим договором. Порушення зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених зобов`язань.

Так, у разі затримки товару у строки, передбачені договором і у відповідності до пункту 7.2 договору, покупець має право на стягнення з постачальника штрафу у розмірі 20% від суми непоставленого (несвоєчасно поставленого) товару та пені у розмірі 0,5 відсотка від вартості непоставленого (несвоєчасно поставленого) товару за кожен день прострочення.

Згідно із ч. 1 ст. 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

За приписами ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

«Відповідно до положень статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, звертаючись з позовом про стягнення неустойки, позивач повинен довести наявність правових підстав для притягнення боржника до такого виду цивільно-правової відповідальності» (висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 21.05.2019 року у справі № 908/1473/18).

Враховуючи прострочення відповідачем поставки товару, позивач має право нараховувати відповідачу неустойку та вимагати її сплати.

Заявлені позивачем до стягнення штрафні санкції складаються з пені за період прострочення з 20.04.2020 по 19.05.2020 на суму 101 970,00 грн. та штрафу у розмірі 20%, який становить 135 960,00 грн..

Відповідач контррозрахунку суду не надав.

Наявний в матеріалах справи розрахунок позивача щодо пені та штрафу, з яким погодився суд першої інстанції, був перевірений колегією суддів на предмет правильності та обгрунтованості, арифметичних та методологічних помилок чи невідповідностей умовам договору та приписам законодавства України, виявлено не було.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції визначеної ст. 61 Конституції України заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те ж правопорушення, що виражається в неможливості одночасного застосування пені та штрафу за порушення договірного зобов`язання, з огляду на наступне.

За приписами статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стягнення штрафу та пені одночасно не є притягненням до подвійної відповідальності та не суперечить ст. 61 Конституції України (правовий висновок, зроблений ВС/КГС в постанові від 02 квітня 2019 р. у справі № 917/194/18).

У своїй Постанові від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань не лише не заборонено, але й передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

При цьому щодо порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 17.05.2018 у справі №910/6046/16, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 21.05.2018 у справі № 911/1967/17, від 09.07.2018 р. у справі №903/647/17, від 08.08.2018 у справі № 908/1843/17, від 02.04.2019 у справі №917/194/18, від 23.07.2019 у справі №910/7398/18).

Необхідно також зауважити, що відповідач не заявляв клопотання про зменшення штрафних санкцій, а колегія суддів не вбачає існування виняткових обставин, що давали б суду обгрунтовані достатні підстави для самостійного їх зменшення в порядку ст. 551 ЦК України.

Стосовно аргументів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що виразилося в прийнятті позовної заяви №18/106 від 10.01.2021 без належних доказів відправки її копії відповідачу, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 2 ГПК України унормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Як передбачено п. 4 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно ч. 1 ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Державне підприємство "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" звернулося до господарського суду з позовною заявою від 10.01.2021 за вих.№106 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Тако" про стягнення 237930,00 грн., з яких 101 970,00 грн. пені та 135 960,00 грн. штрафу (договір №255/13/87е від 19.03.2020 про закупівлю товару).

Ухвалою від 29.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Учасників процесу повідомлено, що розгляд справи буде здійснюватися за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначено на 29.04.2021.

20.04.2021 через відділ документального забезпечення від відповідача надійшло клопотання від 19.04.2021 за вих.№187 про залишення позову без розгляду (т. 1 а.с. 51).

Відповідач визнає, що 14.01.2021 отримував позовну заяву від 10.01.2021 за вих.№18/106 з доданими до неї документами, проте зазначає, що позовну заяву від 10.01.2021 за вих.№18/106 з доданими до неї документами суддею Кесею Н.Б. було повернуто, що підтверджується ухвалою від 09.03.2021 по справі №904/202/21. Наголошує, що при повторному зверненні позивача до господарського суду позовну заяву від 10.01.2021 за вих.№18/106 з доданими до неї документами на адресу відповідача не направлено, чим позбавило останнього права на судовий захист.

Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, місцевий господарський суд зазначив, що у межах справи №904/3084/21 здійснюється розгляд позовної заяви від 10.01.2021 за вих.№18/106 з доданими до неї документами.

Позовну заяву від 10.01.2021 №18/106 з доданими до неї документами відповідач отримав 14.01.2021, що підтверджується витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень і визнається відповідачем (т. 1 а.с. 5).

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як передбачено ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів зауважує, що доказів того, що відповідач отримав позовну заяву від 10.01.2021 за вих.№18/106 з доданими до неї документами іншого змісту, аніж подано до господарського суду, ним не надано та матеріали справи таких не містять.

Відповідач був обізнаний про розгляд справи №904/3084/21 та призначені в ній судові засідання, приймав участь в судовому засіданні 17.05.2021 (т. 1 а.с. 69) та відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 42 ГПК України мав право ознайомитися з матеріалами справи, проте наявними можливостями не скористався.

Зокрема, ухвалу від 29.03.2021 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідач отримав 06.04.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 07.04.2021. Відповідачу в ухвалі господарського суду Дніпропетровської області від було 29.03.2021 роз`яснено право на надання відзиву протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Отже, строк для подачі відзиву був до 21.04.2021 включно. Станом на 17.05.2021 (день ухвалення рішення) відзив на позов ним не надано.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України).

При цьому за приписами ч. 2 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Необхідно зауважити, що апелянтом не доведено не тільки відмінність змісту отриманої ним копії позовної заяви від 10.01.2021 за вих.№18/106 з доданими до неї документами від тієї, яку було подано до місцевого господарського суду, але й того, що це вплинуло на правильність вирішення справи, адже ним не наведено обгрунтованих доводів та не надано доказів, які б спростовували висновки суду про прострочення відповідачем поставки товару та наявності у позивача право нараховувати відповідачу неустойку та вимагати її сплати в обумовленому сторонами в договорі розмірі.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 4.12.95 у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст.6 конвенції визначає гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

У рішенні від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням §1 ст.6 Конвенції.

А у рішенні «ТОВ «ФРІДА» проти України» (заява № 24003/07, від 8 грудня 2016 р.) ЄСПЛ зауважив, що національні суди, застосовуючи процесуальні норми, повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

На необхідності уникнення надмірно формалізму, який обмежує заявника в доступі до правосуддя та перешкоджає меті судочинства, наголошує також у своїй практиці Верховний Суд, зокрема такі висновки наведені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 18.12.2018 р. у справі №761/5894/17.

Апеляційний суд наголошує, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З приводу тверджень скаржника про те, що позивач не з`явився в судове засідання, клопотання про розгляд справи за його відсутності не подав, а тому з огляду на положення ч. 4 ст. 202 ГПК України господарський суд повинен був залишити позовну заяву без розгляду, то такі є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без участі представника позивача від 08.04.201 № 18/2256, в якій останній просив суд здійснювати подальший розгляд справи без участі його уповноваженого представника (т. 1 а.с. 47-48).

Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин, підтверджених відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, з огляду на положення ст.ст.74-80, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обгрунтованих правових підстав для задоволення позову.

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено.

З урахуванням фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021 у справі №904/4904/20 та залишення позову без розгляду.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, 275-279, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "ТАКО" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.05.2021 у справі №904/3084/21 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.05.2021 у справі №904/3084/21 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "ТАКО".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30.08.2021.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль

Суддя В.О. Кузнецов