ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року Справа № 159/2106/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Мельник О.В.

судді Петухов М.Г.

секретар судового засідання Орловська Т.Й.

за участю представників:

позивача: Сорокопуд М.О. адвокат, Данилік Ф.Я.

відповідача 1: не з"явився

відповідача 2: не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ на рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19 (суддя Вороняк А.С., м. Луцьк, повний текст рішення складено 16.07.2021 року) та на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 27.07.2021 року у справі №159/2106/19 (суддя Войціховський В.А., м.Луцьк, повний текст складено 29.07.2021 року)

за позовом: ОСОБА_1

до відповідачів: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ

2) Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база

про визнання договору недійсним та припинення державної реєстрації права власності

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31 липня 2018 року, укладеного між ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово-торгової базою Волинської облспоживспілки, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В., зареєстрованого у реєстрі за №1677.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2020 року по даній справі позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 31 липня 2018 року, укладений між ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово-торгової базою Волинської облспоживспілки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С. В., зареєстрований у реєстрі за № 1 677. Вирішено, що заходи забезпечення позову, що вжиті відповідно до ухвали Ковельського міськрайсуду Волинської області від 03 квітня 2019 року у справі № 159/1792/19 провадження №2-з/159/7/19 діють до набрання рішенням суду у цій справі законної сили та продовжують діяти протягом дев`яноста днів із дня набрання цим рішенням суду законної сили. Додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.19.2020 вирішено стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово - торгова база та відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у справі у справі в розмірі по 768 грн. 40 коп. з кожного. Іншим додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05.10.2020 вирішено стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база та відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у справі, що є витратами на оплату професійної правової допомоги, в розмірі по 7500 грн з кожного.

Постановою Волинського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 березня 2021 року касаційну скаргу ТзОВ "Ковельська ОТБ" задоволено частково. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2020 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2020 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року скасовано. Провадження у справі за позовом закрито. Повідомлено позивача, що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції господарських судів.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року справу № 159/2106/19-ц передано для продовження розгляду до Господарського суду Волинської області.

01 червня 2021 року до Господарського суду Волинської області від позивача надійшла заява про зміну предмету позову № б/н від 31.05.2021 в якій останній просить визнати недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31 липня 2018 року, укладеного між ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово-торгової базою Волинської облспоживспілки, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С. В., зареєстрованого у реєстрі за №1677 та припинити державну реєстрацію права власності ТОВ Ковельська ОТБ оформленої записами за №27285753, №27285786 про право власності на склад О-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 та на нежитлове приміщення, склад Д-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, вчинену 31.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 31.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово- торговою базою Волинської облспоживспілки, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем, зареєстрований у реєстрі за № 1677. Припинено державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ оформлену записами за №27285753, № 27285786 про право власності на склад О-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 та на нежитлове приміщення, склад Д-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, вчинену 31.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем. Заходи забезпечення позову, що були вжиті відповідно до ухвали Господарського суду Волинської області від 19.05.2021 у справі № 159/2106/19 у виді заборони відчуження майна: складу О-1, загальною площею 1047 (кв.м); реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, адреса: АДРЕСА_1 ; нежитлового приміщення, складу Д-1 загальна площа 1205.9 кв.м; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1; адреса: АДРЕСА_1 , діють до набрання рішенням суду у даній справі законної сили та продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням суду законної сили. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ на користь ОСОБА_1 1711,30 грн. судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база на користь ОСОБА_1 1711,30 грн. судового збору. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ від 26.04.2021 про поворот виконання рішення, відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 13 липня 2021 року по справі №159/2106/19 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Задовольнити заяву ТОВ «Ковельська ОТБ» від 26 квітня 2021 року про поворот виконання рішення.

Скаржник вважає, що спірний договір купівлі-продажу виконаний сторонами в повному обсязі, на підставі даного договору відбулася реєстрація права власності на придбані об`єкти нерухомості за ТОВ «Ковельська ОТБ» та останнє до сьогоднішнього дня є власником цих об`єктів і використовує їх у своїй господарській діяльності. Таким чином, твердження позивача про фіктивність договору купівлі-продажу від 31 липня 2018 року не відповідає обставинам справи.

Крім того, скаржник звертає увагу суду на те, що на момент укладення оспорюваного договору не існувало жодних заборон чи інших обтяжень, які б перешкоджали укладенню договору купівлі-продажу від 31 липня 2018 року. Так, 23 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до ТОВ «Ковельська оптово-торгова база» про стягнення 33888,00 грн. Ухвалою Господарського суду Волинської області від 26 липня 2018 року у справі №903/513/18 відкрито провадження у даній справі. Проте, ухвалою від 22 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 , за його заявою, залишено без розгляду. Отже, на моменту прийняття рішення загальних зборів ТОВ «Ковельська оптово-торгова база» про продаж та укладання договору купівлі продажу від 31 липня 2018 року існувала позовна вимога ОСОБА_1 на незначну суму в розмірі 33888,00 грн. і рішення по суті даної вимоги не виносилося

При цьому, скаржник зазначає, що позивачу ОСОБА_1 нерухоме майно, яке відчужене за спірним договором купівлі-продажу, не належить ні на праві власності, ні на праві користування. За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що внаслідок укладення договору купівлі-продажу був порушений законний інтерес позивача ОСОБА_1 не відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.08.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ на рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19 .

Додатковим рішенням Господарського суду Волинської області від 27.07.2021 року у справі №159/2106/19 розподіл судових витрат на суму 15 300 грн. на користь ОСОБА_1 здійснено наступним чином та в наступному розмірі: 3 900 грн. витрат по оплаті наданої професійної правничої допомоги за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ"; 11 400 грн. витрат по оплаті наданої професійної правничої допомоги за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база". В частині покладення на Товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" обов`язку відшкодування ОСОБА_1 , в рівних частинах 3 450 грн. витрат по оплаті наданої професійної правничої допомоги відмовити. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" на користь ОСОБА_1 567,50 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову, 3 900 грн. витрат по оплаті наданої професійної правничої допомоги. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь ОСОБА_1 567,50 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову, 11 400 грн. витрат по оплаті наданої професійної правничої допомоги.

Не погоджуючись з ухваленим додатковим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 27 липня 2021 року по справі № 159/2106/19 року та відмовити в задоволені заяви ОСОБА_1 до ТОВ «Ковельська ОТБ» та ТОВ «Ковельська оптово-торгова база» про стягнення судових витрат.

Скаржник зазначає, що оплата участі в судових засіданнях 29.07.2021р. (1 години) в розмірі 1500,00 грн. та 13.07.2021р. (0,5 години) в розмірі 750,00 грн. є завищеною, оскільки судові засідання не тривали стільки часу, скільки зазначено позивачем. Також скаржник зазначає, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.08.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 27.07.2021 у справі №159/2106/19.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.08.2021 року об`єднано апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ на рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19 та на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 27.07.2021 року у справі №159/2106/19 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду. Розгляд об`єднаних апеляційних скарг призначено на 02 вересня 2021 року.

26 серпня 2021 року від представника ТОВ «Ковельське ОТБ» адвоката Сороки В.Г. надійшло клопотання в якому просить суд відкласти розгляд справи №159/2106/19 на іншу дату, у зв`язку з відпусткою Представника ТОВ «Ковельська ОТБ » адвоката Сороки В. Г.

31 серпня 2021 року від Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база на адресу суду надійшов відзив в якому вважає що рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга ТОВ «Ковельська ОТБ» є безпідставною, а тому просить в задоволені апеляційної скарги відмовити.

31 серпня 2021 року від ОСОБА_1 на адресу суду надійшов відзив в якому просить апеляційну скаргу ТОВ «Ковельська ОТБ» на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 27.07.2021 року у справі №159/2106/19 залишити без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 27.07.2021 року у справі №159/2106/19 залишити без змін.

31 серпня 2021 року від ОСОБА_1 на адресу суду надійшов відзив в якому просить апеляційну скаргу ТОВ «Ковельська ОТБ» на рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19 залишити без змін.

В судовому засіданні 02.09.2021 року ОСОБА_1 та його адвокат заперечили вимоги апеляційних скарг ТОВ «Ковельська ОТБ» та надали відповідні пояснення в обґрунтування своїх заперечень. Поряд з тим, заперечили щодо задоволення представника ТОВ «Ковельська ОТБ» про відкладення розгляду справи, оскільки вважають вказане клопотання затягуванням розгляду даної справи та товариство не обмежено направити іншого представника для представлення інтересів останнього в судовому засіданні.

В судове засідання 02.09.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база своїх представників не направило, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлено належним чином, причини неявки представника суду не повідомило.

Розглянувши клопотання представника ТОВ «Ковельське ОТБ» адвоката Сороки В.Г. колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила залишити вказане клопотання без задоволення, з огляду на наступне.

Статтею 202 ГПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до вимог ст.270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Згідно з ч.11 ст.270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 29.04.2020 у справі №910/6097/17 Верховний Суд зазначив, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Матеріалами справи підтверджується належне повідомлення ТОВ «Ковельське ОТБ» про час і місце розгляду справи. Колегія суддів враховує, що правова позиція скаржника з приводу оскаржуваних рішень викладена в апеляційних скаргах, а відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішеннь суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

При цьому суд бере до уваги, що відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Слухання не вимагається, коли немає сумнівів щодо переконливості чи оскаржуваних фактів, які вимагають слухання, і суд може справедливо і обґрунтовано винести рішення на основі подань сторін та інших письмових матеріалів (рішення ЄСПЛ у справах «Dory v. Sweden» («Дерю проти Швеції»); «Saccoccia v. Austria» («Саккочча проти Австрії»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26.05.88 у в справі "Ekbatani v. Sweden" ("Екбатані проти Швеції") зазначено зокрема те, що якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги статті 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим у апеляційному чи касаційному суді особисто.

Крім того, колегія суддів відзначає, що суд апеляційної інстанції не визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи.

Представником ТОВ «Ковельське ОТБ» адвокатом Сорокою В. Г. до клопотання про відкладення справи не надано суду будь-яких доказів перебування його у відпусті саме 02.09.2021 року.

Більше того, колегія суддів звертає увагу на те, що ТОВ «Ковельське ОТБ» не обмежено законом в кількості уповноважених осіб для представництва його інтересів у тому числі в суді апеляційної інстанції, тому ТОВ «Ковельське ОТБ» мало можливість направити в судове засіданні іншого представника.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника ТОВ «Ковельське ОТБ» адвоката Сороки В.Г. про відкладення розгляду справи та можливість розглянути подану скаргу за відсутністю представника скаржника. Також колегією суддів враховано, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" та від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ та Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база.

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його адвоката в судовому засіданні 02.09.2021, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ на рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19 слід задовольнити частково, рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19 скасувати в частині припинення державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ оформлену записами за №27285753, № 27285786 про право власності на склад О-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 та на нежитлове приміщення, склад Д-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, вчинену 31.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В решті рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19 залишити без змін. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 27.07.2021 року у справі №159/2106/19 залишити без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 27.07.2021 року у справі №159/2106/19 залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Статуту ТзОВ Ковельська оптового-торгова база, затвердженого рішенням учасників цього товариства (протокол зборів учасників № 2 від 29.02.16 р.) товариство засноване на основі Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України: Про господарські товариства, Про власність, іншого чинного законодавства України для здійснення підприємницької діяльності та отримання прибутку на основі повного госпрозрахунку, самофінансування та самоокупності. Його засновниками є, зокрема, Волинська облспілка споживчих товариств, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .. Метою діяльності товариства є одержання прибутку.(а. с. 8- 16 т.1)

Загальними зборами учасників ТзОВ Ковельська оптово-торгова база, які оформлені протоколом № 7 від 24.04.2017 розглянуто та задоволено заяву ОСОБА_1 від 03.04.2017, про вихід зі складу учасників цього товариства (а. с. 119-120 т.1).

Позивач зазначає, що після виходу його зі складу учасників товариства виникли судові спори з приводу розміру частки у майні товариства, що належить йому при виході із складу учасників цього товариства.

Так, рішенням Господарського суду Волинської області від 15.01.2019 у справі №903/771/18 за позовом ОСОБА_1 о ТзОВ «Ковельська оптово - торгова база» про стягнення 45 297 грн. 91 коп., позов було задоволено частково, та стягнуто з відповідача на користь позивача 423 813 грн. як вартість його частки майна у статутному капіталі товариства, та інші виплати. Як слідує з копії вказаного вище судового рішення, розгляд справи було призначено за ухвалою суду від 14.12.18 р. і суттю спору було стягнення вартості частини майна у статутному капіталі цього товариства після виходу ОСОБА_1 із складу засновників цього товариства за його заявою від 03.04.17 р. із проведенням пов`язаних з цим виходом розрахунків (а. с. 16-18 т.1).

Постановою Північно - західного апеляційного господарського суду від 10.10.19 р. у справі №903/771/18 рішення господарського суду Волинської області від 15.01.2019 р. в частині стягнення вартості частини майна у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", 3% річних, інфляційних втрат та судового збору змінено, виклавши рішення в цій частині в наступній редакції: "Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь ОСОБА_1 вартість частини майна у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 405849,00 грн., 15138,69 грн. - інфляційних втрат, 7538,78 грн. - 3% річних та 6427,9 грн. судового збору". У решті рішення господарського суду Волинської області від 15.01.2019 р. залишити без змін. Рішення Господарського суду Волинської області від 15.01.19 р. у справі №903/771/18 набрало законної сили з врахуванням змін, внесених до нього апеляційною інстанцією 10.10.19 р. (а.с. 200-205 т.1).

Ухвалою Верховного Суду від 20.01.20 р. касаційна скарга на вказане вище рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції повернута скаржникові - ТзОВ «Ковельська оптово - торгова база».

Загальними зборами учасників ТзОВ Ковельська оптово - торгова база від 30.07.2018, які оформлені протоколом №7 із додатком до нього, було розглянуто клопотання Ковельської оптово-торгової бази про купівлю основних засобів, розташованих за адресою: пров. В. Кияна,9, м.Ковель, Волинська область. Збори вирішили продати Ковельській оптово-торговій базі основні засоби, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: склад Д-1; склад О-1. Вартість продажу майна за домовленістю сторін склала 137 595,28 грн. Цей договір зі сторони продавця уповноважено підписати директору Вакулюку В.О. (а. с. 113-114 т.1)

31 липня 2018 року між ТзОВ Ковельська оптово-торгова база та Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (а.с. 109-110 т.1).

Згідно умов вказаного договору ТзОВ Ковельська оптово-торгова база, засновником якого, поряд з іншими, є Волинська облспілка споживчих товариств, в особі свого директора Вакулюка В. О., продало Ковельській оптово-торговій базі Волинської облспоживспілки у власність нерухоме майно: нежитлове приміщення, склад Д - 1 загальною площею 1205, 9 кв. м.; склад О - 1, загальною площею 1047 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 137595,28 грн. Відчужуване нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у користуванні Ковельської оптово-торгової бази контори Облкооплісбудгосторг. За змістом цього договору, сторони обумовили, що розрахунки за придбане майно здійснюються покупцем з відстроченням платежу на один місяць.

Згідно платіжного доручення №56 від 31.07.2018 Ковельською оптово-торговою базою перераховані ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" кошти в розмірі 137 595,28 грн.(а.с. 116 т.1).

31 липня 2018 року сторонами на виконання договору купівлі - продажу майна від 31.07.2018 складено та підписано акт приймання - передачі майна, зазначеного у вказаному договорі (а.с. 115 т.1).

Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності наявних в матеріалах справи вбачається, що на підставі договору договору купівлі - продажу майна від 31.07.2018 в Державному реєстрі речових прав за ТзОВ Ковельська ОТБ було зареєстровано право приватної власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: склад О-1 загальною площею (кв.м.): 1047 за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення склад Д-1 загальною площею (кв.м.) 1205,9 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 111-112 т.1).

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в даній праві з підстав того, що договір купівлі - продажу майна від 31.07.2018 був укладений з метою невиконання рішення Господарського суду Волинської області від 15.01.19 р. у справі №903/771/18 зміненого постановою Північно- західного апеляційного господарського суду від 10.10.19 р., яким стягнуто з ТзОВ "Ковельська оптово-торгова база" на користь ОСОБА_1 вартість частини майна у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" після виходу ОСОБА_1 із складу засновників цього товариства за його заявою від 03.04.2017 у розмірі 405849,00 грн., 15138,69 грн. - інфляційних втрат, 7538,78 грн. - 3% річних та 6427,9 грн. судового збору".

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31 липня 2018 року, укладеного між ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово-торгової базою Волинської облспоживспілки, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С. В., зареєстрованого у реєстрі за № 1677, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Згідно з частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 Господарського кодексу України.

В силу положень статей 14, 74 ГПК України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.

Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вказана правова позиція викладена Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17.

Крім цього, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі №920/1771/14, від 30.11.2016 у справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до статей 16, 203, 215 цього Кодексу для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними (частина третя статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") або можуть бути визнані недійсними (частина перша статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства, частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").

У юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів).

Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить.

Разом з тим у судовій практиці, у разі встановлення, що договір укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, тобто вчинений на шкоду інтересам кредитора чи кредиторів, допускається кваліфікація цього договору як фіктивного у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були, за твердженнями позивачів, вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі №359/1654/15-ц, постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17). Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами.

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Суд, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною, а правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора. (Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний правочин), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).

Відтак особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини третьої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. (Аналогічна правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року N 2-р (II)/2021 у справі №3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 236 ГПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі №693/624/19 (провадження №61-6420св21) зроблено висновок, що "приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №747/306/19 (провадження №61-1272св20) зазначено, що «колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про те, що ОСОБА_3 , який відчужив майно (житловий будинок) на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Висновки судів про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на вказаний будинок через вісім днів після відкриття провадження у справі про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача боргу за договором позики свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та ОСОБА_3 договору позики, свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача як позикодавця.»

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Враховуючи вищевикладені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду колегія суддів зазначає, що у даній справі, учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору купівлі-продажу) "вживали право на зло", оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника; встановлені обставини дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір купівлі продажу є фраудаторним, тобто вчиненими на шкоду кредитору; до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний, відноситься наступне.

Згідно ч.2 ст. 148 ЦК України (в редакції на дату виходу ОСОБА_1 з членів ТОВ) учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом законом.

Статтею 54 Закону України Про господарські товариства (в редакції на дату виходу ОСОБА_1 з членів ТОВ) встановлено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає, що прийнявши рішення ТзОВ Ковельська оптово-торгова база про вихід ОСОБА_1 з числа його членів в силу вищенаведених положень законодавства протягом 12 місяців після прийняття даного рішення зобов`язана була виплатить вибувшому учаснику вартість частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі. Отже, після спливу даного строку, в даному випадку після 24 квітня 2018 року ОСОБА_1 був кредитором ТзОВ Ковельська оптово-торгова база, а вказане товариство як боржник зобов`язано було здійснювати свою діяльність у такий спосіб, який би дозволив йому провести повний розрахунок з ОСОБА_1 .

Поряд з цим, з матеріалів справи встановлено, що 26 липня 2018 року Господарським судом Волинської області було відкрите провадження у справі №903/513/18 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база про стягнення 33888,00 грн. (а.с 189 т.1). Як вбачається з ухвали Господарського суду Волинської області від 26.07.2018 року у справі №903/513/18 в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що 07.02.2018р. відповідач повернув позивачу на картковий рахунок внесок до статутного капіталу в розмірі 26412,00 грн. та виплатив дивіденди за період 01.01.2017 по дату виключення зі складу учасників, однак на дату виходу баланс товариства не складався, що призвело до не повноти розрахунків з вибувшим учасником.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 15.01.2019 у справі №903/771/18 за позовом ОСОБА_1 о ТзОВ «Ковельська оптово - торгова база» про стягнення 45 297 грн. 91 коп., позов було задоволено частково, та стягнуто з відповідача на користь позивача 423 813 грн. як вартість його частки майна у статутному капіталі товариства, та інші виплати. Як слідує з копії вказаного вище судового рішення, розгляд справи було призначено за ухвалою суду від 14.12.18 р. і суттю спору було стягнення вартості частини майна у статутному капіталі цього товариства після виходу ОСОБА_1 із складу засновників цього товариства за його заявою від 03.04.17 р. із проведенням пов`язаних з цим виходом розрахунків (а.с. 16-18 т.1).

Постановою Північно - західного апеляційного господарського суду від 10.10.19 р. у справі №903/771/18 рішення господарського суду Волинської області від 15.01.2019 р. в частині стягнення вартості частини майна у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", 3% річних, інфляційних втрат та судового збору змінено, виклавши рішення в цій частині в наступній редакції: "Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь ОСОБА_1 вартість частини майна у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 405849,00 грн., 15138,69 грн. - інфляційних втрат, 7538,78 грн. - 3% річних та 6427,9 грн. судового збору". У решті рішення господарського суду Волинської області від 15.01.2019 р. залишити без змін. Рішення Господарського суду Волинської області від 15.01.19 р. у справі №903/771/18 набрало законної сили з врахуванням змін, внесених до нього апеляційною інстанцією 10.10.19 р. (а.с. 200-205 т.1).

Ухвалою Верховного Суду від 20.01.20 р. касаційна скарга на вказане вище рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції повернута скаржникові - ТзОВ «Ковельська оптово - торгова база».

Однак, будучи обізнаним про не проведення розрахунку з ОСОБА_1 відповідно до закону та про звернення з відповідним позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Волинської області 31 липня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база відчужує належне товариству майно при цьому не проводить повного розрахунку з ОСОБА_1 .. За таких обставин слід вважати, що як продавець так і покупець, за оспорюваним договором діяли недобросовісно, оскільки були обізнані про наявність майнового спору між продавцем та позивачем з огляду на те, що директором обох юридичних фірм сторін оспорюваного договору є одна і таж особа ОСОБА_5 ..

Крім того з наявних у матеріалах справи доказів, встановлено, що відчуження майна за оспорюваним договором відбулось по залишковій вартості такого майна 137595,28 гривень без отримання мінімального прибутку, що прямо суперечить меті створення товариства визначеній в Статуті.

В постанові від 28.11.2019 у справі №910/8357/18 Верховний Суд також акцентує увагу на тому, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (п. 68).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що покупець за оспорюваним договором прийняв участь у такому договорі формально і йому було відомо, що продавець за оспорюваним договором укладає договір з метою штучного протиправного створення ситуації, коли у нього юридично спірне нерухоме майно буде відсутнім, що в свою чергу може убезпечити його від можливого звернення стягнення на таке майно у випадку відсутності чи недостатності грошових коштів при вирішенні майнового спору, який розглядався у Господарському суді Волинської області та за результатами розгляду існує рішення про стягнення коштів з ТзОВ Ковельська оптово-торгова база на корить позивача.

Разом з тим, відповідач-1 не обґрунтував доцільності відчуження спірного майна за ціною визначеною договором за умови наявності кредиторів, зокрема яким був ОСОБА_1 , якому не було виплачено вартість частини майна у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 405849,00 грн.

Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (Аналогічна правова позиіція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 03.03.2020 у справі №916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №922/3796/16, від 04.08.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі №908/794/19 (905/1646/17)).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний договір купівлі-продажу від 31 липня 2018 року є фраудаторним, був укладений на шкоду ОСОБА_1 , порушує його майнові права як кредитора, направлений на не проведення з ним повного розрахунку вартості частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі, а його сторони вживали право на зло, оскільки використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню.

Крім того, колегія суддів відзначає, що боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання зі сплати заборгованостей діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Відтак, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник позбавляється активів, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного суду від 20.01.2021 у справі №910/8992/19 (910/20867/17).

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (відповідний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц).

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі №638/2304/17).

Таким чином, сукупність встановлених у цій справі обставин дає підстави для висновку про те, що зміст оспорюваного договору не відповідає критеріям розумності та добросовісності, а сам договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, що суперечить вимогам частина п`ятої статті 203 ЦК України, яка містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та є підставою для визнання цього договору недійсним згідно з положеннями статей 215, 234 ЦК України.

Щодо вимоги позивача про припинення державної реєстрації права власності ТОВ Ковельська ОТБ оформленої записами за №27285753, № 27285786 про право власності на склад О-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 та на нежитлове приміщення, склад Д-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, вчинену 31.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18, від 21.01.2020 у справі №910/7815/18, від 11.02.2020 у справі №922/1159/19.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

01 червня 2021 року від ОСОБА_1 надійшла заява про зміну предмету позову згідно якої вбачається, що позивач доповнив позов ще однією позовною вимогою, а саме просив суд припинити державну реєстрацію права власності ТОВ Ковельська ОТБ оформленої записами за №27285753, № 27285786 про право власності на склад О-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 та на нежитлове приміщення, склад Д-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, вчинену 31.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем(а.с. 130-134 т.3).

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 02.06.2021 року вказана заява позивача прийнята до розгляду(а.с. 145-146 т.3).

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції заяви про зміну предмету позову) визначено поняття державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі документів, зазначених у статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Водночас обставини здійснення державної реєстрації відповідного речового права підлягають дослідженню під час вирішення спору щодо права власності на нерухоме майно (постанови Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі №909/472/18).

Відповідно до статті 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній до 16.01.2020) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування, за змістом якої у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020 та на час прийняття оскаржуваних рішень) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення), на відміну від положень частини другої статті 26 цього ж Закону України у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. За змістом цих положень вони застосовуються в разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування не будь-яких, а правовстановлюючих документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Даний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі №200/606/18.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що не підлягає задоволенню позовна вимога про припинення державної реєстрації права власності ТОВ Ковельська ОТБ оформленої записами за №27285753, № 27285786 про право власності на склад О-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 та на нежитлове приміщення, склад Д-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, вчинену 31.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем.

Оскільки колегія суддів, встановила правомірність висновку суду першої інстанції про визнання недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію права (договору купівлі-продажу нерухомого майна укладений 31.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово- торговою базою Волинської облспоживспілки, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем, зареєстрований у реєстрі за №1677), то задоволення цих вимог і є окремим, самостійним і достатнім способом захисту порушеного права. Обрання і задоволення саме такого способу захисту виключає необхідність і можливість застосування іншого способу захисту (припинення державного реєстрації прав).

Судова колегія звертає увагу на те, що за змістом пункту 9 частини першої статті 27, частини першої статті 31-1 цього Закону судове рішення, що набрало законної сили, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є підставою для вчинення відповідної реєстраційної дії. Остання вчиняється будь-яким державним реєстратором, а не лише тим, який здійснив реєстрацію права власності на підставі визнаних чи скасованих судом документів, які стали підставою для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Суд апеляційної інстанції також зауважує, що із набранням законної сили відповідним судовим рішенням виникає юридичний факт, з яким законодавство пов`язує юридичні наслідки, зокрема, обов`язок державного реєстратора вчинити відповідну реєстраційну дію.

Статтею 216 Цивільного кодексу України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладання правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто має місце двостороння реституція.

Тобто, задоволення в даній справі вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31 липня 2018 року, укладеного між ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово-торгової базою Волинської облспоживспілки, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С. В., зареєстрованого у реєстрі за № 1677 призведе до відновлення порушеного права Даниліка Ф.Я., оскільки з врахуванням статті 216 Цивільного кодексу України наслідком визнання такого договору недійсним буде повернення спірного майна у власність Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база, що надасть можливість для позивача розраховувати на виконання рішення Господарського суду Волинської області від 15.01.2019 у справі №903/771/18.

Щодо заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ про поворот виконання рішень Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.09.2020 та 05.10.2020, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Питання повороту виконання рішення, постанови, врегульовано у статті 333 Господарського процесуального кодексу України.

Так, приписами ч. ч. 1, 2, 3 статті 333 ГПК України встановлено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: закриває провадження у справі; залишає позов без розгляду; відмовляє в позові повністю; задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він: закриває провадження у справі; залишає позов без розгляду; відмовляє в позові повністю; задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Суд вирішує питання про поворот виконання, якщо за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами він: закриває провадження у справі; залишає позов без розгляду; відмовляє в позові повністю; задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Згідно з ч. 5, 6, 9 статті 333 ГПК України, питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуто за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем. Якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2011 справі N 13-рп/2011 (справа №1-25/2011) зазначено, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна і виконання дій) відпала.

Судова колегія апеляційного господарського суду зауважує, що норми господарського процесуального законодавства, які здійснюють правове регулювання питання про поворот виконання рішення суду, чітко й однозначно визначають випадки, які надають право суду вирішувати дане питання.

Так, аналіз положень статті 333 ГПК України дає підстави для висновку, що суд може здійснити поворот виконання рішення лише у чотирьох випадках: 1) якщо суд закриває провадження у справі; 2) у разі залишення позову без розгляду; 3) у випадку відмови в позові повністю; 4) якщо задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

При цьому, можливість здійснення відповідним судом повороту виконання рішення в порядку, передбаченому ст. 333 ГПК України, безпосередньо пов`язане із наявністю іншого судового рішення, яким вирішено спір між сторонами по суті заявлених позовних вимог.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31.08.2020 року у даній справі, позов задоволено у повному обсязі. Визнано недійсним договір купівлі - продажу нерухомого майна від 31.07.18 р., укладений між ТзОВ «Ковельська оптово - торгова база» та Ковельською оптово - торгової базою Волинської облспоживспілки, що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчук С.В., зареєстрований у реєстрі за №1677.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.04.2021 року справу №159/2106/19 передано для продовження розгляду до Господарського суду Волинської області.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19 також задоволенні позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна укладений 31.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово- торговою базою Волинської облспоживспілки, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем, зареєстрований у реєстрі за № 1677. Вказаний висновок суду першої інстанції в цій частині визнано судом апеляційної інстанції правомірним з мотивів викладених у даній постанові.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ про поворот виконання рішення шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ковельська ОТБ» 768,40 грн. за рішенням Ковельського міськрайоного суду Волинської області від 10.09.2020 року та 7500,00 грн. за рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинською області від 02.10. 2020 року, оскільки як встановлено судом апеляційної інстанції, рішенням Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31 липня 2018 року, укладеного між ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово-торгової базою Волинської облспоживспілки, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1 677, тобто не в меншому розмірі ніж задоволенні позовні вимоги ОСОБА_1 рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31.08.2020 року у даній справі.

Суд також вважає за необхідне послатися на рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України (заява №4909/04) від 10.02.2010р. у якому зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до приписів ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ слід задовольнити частково, а рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19 в частині задоволення позову про припинення державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ оформлену записами за №27285753, № 27285786 про право власності на склад О-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 та на нежитлове приміщення, склад Д-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, вчинену 31.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 27.07.2021 року у справі №159/2106/19, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19 позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 31.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово- торговою базою Волинської облспоживспілки, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем, зареєстрований у реєстрі за № 1677. Припинено державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ оформлену записами за №27285753, № 27285786 про право власності на склад О-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 та на нежитлове приміщення, склад Д-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, вчинену 31.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем.

Зі змісту зазначеного рішення встановлено, що в ході судового засідання представником позивача було заявлене усне клопотання про надання суду доказів для відшкодування судових витрат на надану правову допомогу протягом 5-ти днів після ухвалення рішення згідно ст.129 ГПК України.

15 липня 2021 року на адресу суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 від 15.07.2021р. про ухвалення додаткового рішення у справі, а саме про розподіл судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог

23 липня 2021 року до суду першої інстанції надійшло письмове заперечення ТОВ "Ковельська ОТБ" від 19.07.2021р. щодо розміру витрат ОСОБА_1 по оплаті наданої професійної правничої допомоги. Відповідні заперечення сторони вмотивовані тим, що заявлені позивачем розміри витрат на правову допомогу, на думку відповідача, є нереальними, необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами.

Суд першої інстанції, розглянувши заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються дані вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду даної заяви, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового її задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно приписів ст.129 ГПК України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

Статтею 244 ГПК України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.123 ГПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.2 ст.126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.126 ГПК України).

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Додатково суд звертає увагу на те, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.126 ГПК України).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постанові Верховного суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як вбачається із клопотання позивача про здійснення розподілу судових витрат від 15.07.2021 року та з врахуванням заявленого в судовому засіданні 27.07.2021 року в суді першої інстанції усного клопотання позивача, останній просить стягнути з відповідачів 18 750 грн. витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені ОСОБА_1 в зв`язку з розглядом судами справи №159/2106/19.

Позивачем на підтвердження понесених позивачем витрат до справи надано копію договору про надання правової допомоги адвокатом від 28.03.2019 укладеного між адвокатом Сорокопудом Миколою Олександровичем (виконавець, адвокат) та Даниліком Федором Яковичем (замовник, клієнт) з додатковим договором від 28.03.2019 до вищевказаного договору(а.с. 46-48 т.2).

Згідно п. 1.1. договору про надання правової допомоги адвокатом від 28.03.2019р., адвокат зобов`язується надати замовнику консультації та юридичні послуги щодо представництва і захисті інтересів останнього в установах, організаціях, правоохоронних органах (Прокуратурі, Національній поліції, СБУ, ДФС тощо), в судах загальної юрисдикцій в господарському судді, адміністративних судах, як першої, апеляційної так і касаційної інстанціях у цивільній справі за позовом про визнання недійсним договорів купівлі-продажу майна.

Відповідно до пунктів 4.1., 4.2 договору про надання правової допомоги адвокатом від 28.03.2019р., за послуги за п 1.1 даного договору замовник сплачує адвокату гонорар за домовленістю, виходячи із витраченого часу, а також всі понесені адвокатом витрати на представництво. Гонорар може сплачуватися як почасово так і сталою сумою.

Почасова оплата адвоката відповідно до п. 4.1 за домовленістю сторін складає 1200 грн. за одну годину.

Згідно п.п. 5.1., 5.2. договору про надання правової допомоги адвокатом від 28.03.2019, замовник здійснює оплату відповідно до розділу 4 даного договору шляхом (часткового) авансування на момент його підписання в сумі 6 000 грн., оплата послуг здійснюється протягом дії даного договору, а остаточний розрахунок здійснюється після виконання зобов`язань по договору. Оплата здійснюється за домовленістю сторін, як готівковим так і безготівковим шляхом.

Відповідно до п. 7.4. договору про надання правової допомоги адвокатом від 28.03.2019, даний договір припиняє своє дію по виконанню сторонами своїх обов`язків, розірванню договору за згодою сторін, чи за вимогою однієї із сторін у випадках передбаченими законодавством з діяльності адвокатури в Україні.

Згідно Акту прийому наданих послуг з професійної правничої допомоги від 31.08.2020, підписаного договірними сторонами, загальна вартість наданих послуг складає 17 400 грн., в тому числі: 1) Аналіз законодавства та попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин. Вивчення та правовий аналіз матеріалів для підготовки справи та складання позовної заяви до суду (4 год.) 4 800 грн.; 2) Підготовка та складання процесуальних документів: заяви про забезпечення позову (1 год.) 1200 грн.; апеляційної скарги на ухвалу суду від 25.05.2019р. (2 год) 2 400 грн.; письмові пояснення по справі (2 год.) 2 400 грн.; 3) Ознайомлення із додатковими матеріалами (0,5 год) 600 грн.; 4) Участь у судових засіданнях (5 год.) 6 000 грн.(а.с.49-50 т.2).

З квитанції до прибуткового касового ордера №28/03/2019 від 28.03.2019р. на суму 6 000 грн. з підставою платежу "договір від 28.03.2019р., додатковий договір від 28.03.2019р." та квитанції до прибуткового касового ордера №31/08/2020 від 31.08.2020р. на суму 11 400 грн. з підставою платежу "договір від 28.03.2019р., акт від 31.08.2020р." вбачається, що адвокатом Сорокопудом М.О. прийнято від ОСОБА_1 грошових коштів в загальному розмірі 17 400 грн. (а.с. 51, 57 т.2).

При цьому, як встановлено судом першої інстанції, позивач на стягненні витрат в розмірі 2 400 грн. по оплаті наданої професійної правничої допомоги не наполягає, у зв`язку з відмовою рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05.10.2020р. у справі №15/2106/19 в їх задоволені. Вказане твердження позивачем в судовому засіданні 02.09.2021 року в суді апеляційної інстанції не заперечувалось.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на правничу допомогу є доведеним, а тому до стягнення з відповідачів на користь позивача підлягає 15 000 грн. витрат на професійну правову допомогу в рівних частинах.

При цьому, судом першої інстанції враховано, що позивач в частині стягнення 7 500 грн. сплачених ТОВ "Ковельська ОТБ" витрат по оплаті наданої професійної правничої допомоги не наполягає. Вказане позивачем в судовому засіданні 02.09.2021 року в суді апеляційної інстанції не заперечувалось.

Отже, згідно акту прийому наданих послуг з професійної правничої допомоги від 31.08.2020 до стягнення підлягає сума 7 500 грн. витрат на професійну правову допомогу за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база".

Згідно Акту прийому наданих послуг з професійної правничої допомоги від 15.07.2021р., підписаного договірними сторонами, загальна вартість наданих послуг складає 11 250 грн., в тому числі: 1) Підготовка та складання процесуальних документів: заяви про забезпечення позову (3 год.) 4 500 грн.; заява про зміну предмету позову (2 год) 3 000 грн.; відзив на апеляційну скаргу (1 год.) 1 500 грн.; 2) Участь у судових засіданнях (1,5 год.) 2 250 грн. (а.с.236 т.3).

З квитанції до прибуткового касового ордера №17/05/2021 від 17.05.2021р. на суму 4 500 грн. з підставою платежу "договір від 28.03.2019р." та квитанції до прибуткового касового ордера №15.07.2021р. від 15.07.2021р. на суму 5 750 грн. з підставою платежу "договір від 28.03.2019 вбачається, що адвокатом Сорокопудом М.О. прийнято від ОСОБА_1 грошових коштів в загальному розмірі 10 250 грн. (а.с. 234-235 т.1).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вартість послуг на суму 7800 грн. в силу вимог ст. 74 ГПК України підтверджена належними та допустимими доказами та відповідає обсягу виконаних робіт (наданих послуг).

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідачів витрат в розмірі 1 500 грн. згідно акту прийому наданих послуг з професійної правничої допомоги від 15.07.2021р., зокрема за підготовку відзиву на апеляційну скаргу, оскільки розподіл визначених витрат міг би виступати предметом дослідження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Волинської області про вжиття заходів забезпечення позову.

Крім того, судова колегія не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідачів витрат в розмірі 1950 грн. та погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в його задоволені, з підстав, що відповідно до п. 4.1 договору про надання правової допомоги адвокатом від 28.03.2019р. вартість послуг адвоката складає 1200 грн. за одну годину, згідно акту прийому наданих послуг з професійної правничої допомоги від 15.07.2021р., загальна вартість робіт (послуг) складає 11 250 грн. з розрахунку 1 500 грн. за одну годину.

Враховуючи викладене, підтвердженими витратами згідно акту прийому наданих послуг з професійної правничої допомоги від 15.07.2021 р. є витрати в розмірі 7 800 грн. з розрахунку 1 200 грн. за одну годину: - підготовка та складання процесуальних документів: заяви про забезпечення позову (3 год.*1 200 грн.) = 3 600 грн.; заява про зміну предмету позову (2 год.*1 200 грн.) =2 400 грн.; участь у судових засіданнях (1,5 год.*1 200 грн.) = 1 800 грн.

Таким чином, заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на правничу допомогу є доведеним, а тому до стягнення з відповідачів на користь позивача підлягає 7800 грн. витрат на професійну правову допомогу в рівних частинах.

Доводи відповідача про те, що процесуальні документи підписані не представником позивача адвокатом, а безпосередньо позивачем не спростовують факту надання адвокатських послуг адвокатом, що підтверджується наданими до справи доказами, описаними вище.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі про те, що витрати щодо підготовки та складання процесуальних документів згідно акту прийому наданих послуг від 15.07.21р., з розрахунку 1200,00 за одну годину, зокрема: заява про забезпечення позову (3 год.) 3600,00 грн., заява про зміну предмету позову 2400,00 грн. (2 год.), відзив на апеляційну скаргу 1800,00 грн. (1 год.) є завищеними та не відповідають обсягу виконаних робіт, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки почасова оплата адвоката відповідно до п. 4.1 Договору за домовленістю сторін складає 1200 грн. за одну годину, а отже вказані розрахунки здійсненні з урахуванням вимог пункту 4.1 вказаного договору.

Поряд з цим, твердження скаржника, що оплата участі в судових засіданнях 29.06.2021р. (1 години) в розмірі 1500,00 грн. та 13.07.2021р. (0,5 години) в розмірі 750,00 грн. є завищеною, оскільки судові засідання не тривали стільки часу, спростовуються матеріалами справи.

Так, з протоколів судового засідання від 29.06.2021 року встановлено, що судове засідання у даній справі розпочалося о 14:51 год. та завершилося о 16:21 год.; від 13.07.2021 року встановлено, що судове засідання у даній справі розпочалося о 16:50 год. та завершилося о 17:24 год.( (а.с. 202-204, 220 т.3)

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 9 вказаної статті визначено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки спір у даній справі до суду доведений з вини відповідачів, суд апеляційної інстанції вважає, що витрати, пов`язані з розглядом справи в суді (сплата судового збору за подання заяви про забезпечення позову), які поніс позивач, слід відшкодувати йому у відповідності до ст. 129 ГПК України за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" в рівних частинах.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів вважає, що додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 13 липня 2021 року у справі №906/1139/20 ґрунтується на матеріалах справи, відповідає нормам процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Оскільки, спір у даній справі до розгляду доведено з вини відповідачів, відшкодування витрат по сплаті позивачем судового збору за подання позовної заяви до Господарського суду Волинської області в розмірі 1921,00 грн. покладаються на Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" в рівних частинах.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" на рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19, відшкодування витрат по сплаті відповідачем 1 судового збору за подання апеляційної скарги покладається на позивача в порядку ст. 129 ГПК України та на Товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" враховуючи пропорційність задоволених вимог.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ на рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі №159/2106/19 в частині задоволення позову про припинення державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ оформлену записами за №27285753, № 27285786 про право власності на склад О-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 та на нежитлове приміщення, склад Д-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, вчинену 31.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений 31.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем, зареєстрований у реєстрі за № 1677.

3. У задоволенні позову про припинення державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ оформлену записами за №27285753, № 27285786 про право власності на склад О-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 та на нежитлове приміщення, склад Д-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, вчинену 31.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем, відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ (пров. Володимира Кияна,9, м.Ковель, Волинська область, 45000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 960,50 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база (вул.Кавказька,3 офіс 305, м.Рівне, 33001, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 960,50 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

6. Встановити, що заходи забезпечення позову, що були вжиті відповідно до ухвали Господарського суду Волинської області від 19.05.2021 у справі № 159/2106/19 у виді заборони відчуження майна: складу О-1, загальною площею 1047 (кв.м); реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, адреса: АДРЕСА_1 ; нежитлового приміщення, складу Д-1 загальна площа 1205.9 кв.м; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1; адреса: АДРЕСА_1 , діють до набрання рішенням суду у даній справі законної сили та продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням суду законної сили.

7. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ від 26.04.2021 про поворот виконання рішення - відмовити.

3. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ (пров. Володимира Кияна,9, м.Ковель, Волинська область, 45000, ) 3143,25 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу судових наказів доручити Господарському суду Волинської області

5. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 27.07.2021 року у справі №159/2106/19 залишити без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 27.07.2021 року у справі №159/2106/19 залишити без змін

6. Справу №159/2106/19 повернути Господарському суду Волинської області.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "06" вересня 2021 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Петухов М.Г.