У Х В А Л А

02 вересня 2021 року м. Чернігівсправа № 927/563/21

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В.В., розглянувши матеріали справи

За позовом: Керівника Козелецької окружної прокуратури,

, вул. Євгена Лоскота, 1, смт. Козелець, 17000

в інтересах держави в особі

позивачів: 1. Національної академії аграрних наук України,

, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, 9, м. Київ-10, 01010

2. Державного підприємства "Дослідне господарство "Чернігівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України",

, с. Ягідне, Чернігівського району, Чернігівської області, 15562

до відповідача: Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області,

код ЄДРПОУ 3976488, пр. Миру, 14, м. Чернігів, 14000

Предмет спору: про визнання незаконним та скасування наказу, повернення земельної ділянки,

У судовому засіданні відповідно до ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини ухвали.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Козелецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Національної академії аграрних наук України та Державного підприємства "Дослідне господарство "Чернігівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, у якому прокурор просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 07.10.2020 №190-ІЗ "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок", яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності площею 151,5097 га, в тому числі пасовищ - 151,5097 га (кадастровий номер :07:000:0003), що розташована за межами населеного пункту с. Красне на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області () повернути державі в особі Національної академії аграрних наук України з правом постійного користування Державного підприємства "Дослідне господарство "Чернігівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" () земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності площею 151,5097 га, в тому числі пасовищ - 151,5097 га з кадастровим номером :07:000:0003, що розташована за межами населеного пункту с. Красне на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при прийнятті оскаржуваного наказу Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області вийшло за межі наданих йому повноважень, у тому числі ст. 122 Земельного кодексу України, оскільки цим наказом фактично припинено право постійного користування ДП "Дослідне господарство "Чернігівське" Інституту садівництва Національноїакадемії аграрних наук України" на земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власностіза відсутності його заяви щодо добровільної відмови від користування нею. Посилаючись на ст. 152, 155 Земельного кодексу України, ст. 393 Цивільного кодексу України, прокурор вважає, що цей наказ підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а спірна земельна ділянка - поверненню державі в особі Національної академії аграрних наук України з правом постійного користування ДП "Дослідне господарство "Чернігівське" Інституту садівництва Національноїакадемії аграрних наук України".

Ухвалою суду від 07.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 29.06.2021 на 12:00 та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та іншим учасникам справи відзиву на позов з доданими до нього документами.

Відповідно до поштового повідомлення про вручення копію ухвали суду від 07.06.2021 відповідач отримав 09.06.2021, а отже останнім днем для подання відповідачем відзиву є 24.06.2021.

22.06.2021 від позивача-1 електронною поштою надійшли письмові пояснення від 18.06.2021 №14-120 з доказами їх направлення іншим учасникам справи.

23.06.2021 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву з доказами його направлення іншим учасникам справи.

25.06.2021 від позивача-1 надійшов оригінал письмових пояснень від 18.06.2021 №14-120 з доказами їх направлення іншим учасникам справи, які раніше були направлені електронною поштою.

06.07.2021 від прокурора надійшла відповідь на відзив з доказами її направлення іншим учасникам справи.

У зв`язку з перебуванням судді Шморгуна В.В. у відпустці, судове засідання, призначене на 29.06.2021, не відбулось.

Ухвалою суду від 12.07.2021 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, призначено підготовче засідання на 22.07.2021 та повідомлено учасників справи про час та місце проведення підготовчого засідання.

Позивачі були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення, але у підготовче засідання 22.07.2021 не з`явились.

До початку підготовчого засідання від позивача-2 електронною поштою надійшлиписьмові пояснення, у яких він, зокрема, просить провести розгляд справи без участі представника позивача-2.

Суд встановив, що надіслані позивачем-2 електронною поштою письмові пояснення не підписані електронним цифровим підписом (далі - ЕЦП), про що відділом документального забезпечення (канцелярією) суду на роздрукованому примірнику письмових пояснень проставлений відповідний штамп.

Частиною 2 ст. 170 Господарського процесуального кодексу України визначено, що письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Відповідно до ч. 8 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Стаття 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" визначає, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Приписами ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Отже, створення електронного документа завершується накладенням електронного цифрового підпису його автора та надає електронному документу статусу оригіналу.

Оскільки письмові пояснення позивача-2 надіслані електронною поштою та не скріплені ЕЦП, то вказаний документ не вважається таким, що підписанийпозивачем-2 (його представником).

Відповідно до ч. 4 ст. 170 ГПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, суд повернув позивачу-2 його письмові пояснення без розгляду, але оскільки вони надійшли електронною поштою, то їх роздруківка долучена судом до матеріалів справи.

Позивач-1 про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, підготовче засідання 22.07.2021 проводилось за відсутності позивачів (їх представників).

У підготовчому засіданні 22.07.2021 суд розглянув заяви учасників справи, які надійшли до його початку.

У підготовчому засіданні 22.07.2021 суд долучив до матеріалів справи відзив відповідача на позовну заяву, як такий, що поданий у порядку та строк встановлені Господарським процесуальним кодексом України та судом, а тому спір вирішується з його урахуванням.

Щодо поданих позивачем-1 письмових пояснень від 18.06.2021 №14-120.

Суд встановив, що письмові пояснення позивача-1, які надійшли електронною поштою, не підписаніЕЦП, про що відділом документального забезпечення (канцелярією) суду на роздрукованому примірнику письмових пояснень проставлений відповідний штамп.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що письмові пояснення позивача-1 підлягають поверненню йому без розгляду, але оскільки вони надійшли електронною поштою, то їх роздруківка долучена судом до матеріалів справи.

Разом з тим, до суду надійшов оригінал вказаних письмових пояснень позивача-1, у яких він просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи для позивача є позовна заява та відповідь на відзив.

Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Вказані письмові пояснення датовані 18.06.2021, тобто раніше, ніж дата складання відзиву на позовну заяву (23.06.2021), а отже вони по своїй суті не можуть бути відповіддю на відзив.

Також не можуть вважатись ці пояснення як додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, оскільки вони стосуються безпосередньо предмету спору та правових підстав позову.

Таким чином, такі пояснення по суті є дублюванням (додатковим поданням) позовної заяви.

Разом з тим, передумовою і складовою процесуальних правовідносин, за яких виникає право прокурора самостійно звернутись до суду, є негативна юридична поведінка позивача, тобто бездіяльність у захисті відповідних інтересів.

Обравши таку поведінку, позивач фактично позбавляється права подання своєї позовної заяви, оскільки одночасне подання відповідних позовних заяв прокурором і позивачем є взаємовиключним.

У такій ситуації , хоча Господарський процесуальний кодекс України не позбавляє позивача певних процесуальних прав як учасника процесу, проте знівельовує деякі з них, у тому числі, право подання позовної заяви, зміни предмету і підстав позову, припинення судового розгляду відмовою від позовних вимог тощо.

Згідно з ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи наведене, суд у підготовчому засіданні 22.07.2021 не прийняв подані позивачем-1 письмові пояснення, а спір вирішується без їх урахування.

Щодо поданої прокурором відповіді на відзив.

Відповідно до ч. 4 ст. 166 Господарського процесуального кодексу України відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом.Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Оскільки судом ще не було встановлено строк для подання відповіді на відзив, не можна вважати, що відповідь на відзив подано з порушенням такого строку.

Разом з тим, ГПК України передбачено право сторони завчасно до початку розгляду справи по суті подати відповідь на відзив.

У підготовчому засіданні 22.07.2021 суд долучив до матеріалів справи відповідь на відзив, а спір вирішується з її урахуванням.

У зв`язку з необхідністю з`ясування наявності підстав у прокурора для представництва інтересів держави в суді, суд у підготовчому засіданні 22.07.2021 постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 02.09.2021 на 10:00.

Ухвалою суду від 22.07.2021 повідомлено учасників справи про час та місце проведення підготовчого засідання 02.09.2021.

Копія ухвали суду від 22.07.2021була отримана прокурором та представником відповідача особисто у приміщенні Господарського суду Чернігівської області 22.07.2021.

У зв`язку з відсутністю фінансування на оплату поштових послуг, копія вказаної вище ухвали суду 23.07.2021 була направлена позивачам на їх електронні адреси -ІНФОРМАЦІЯ_2таІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно.

Крім того, 28.07.2021 копія ухвали суду від 22.07.2021 була направлена позивачам засобами поштового зв`язку.

Позивачі були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення, але у підготовче засідання 02.09.2021 не з`явились.

Згідно з нормами ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 02.09.2021 проводилось за відсутності позивачів (їх представників).

У підготовчому засіданні 02.09.2021 суд з`ясовував наявність підстав у прокурора для представництва інтересів держави в суді в особі Національної академії аграрних наук України та Державного підприємства "Дослідне господарство "Чернігівське" Інституту садівництва Національноїакадемії аграрних наук України".

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини третьої статті 3 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно із частиною третьою статті 41 ГПК України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до ч.4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, в пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункт 26 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (див. пункт 27 зазначеної постанови).

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокурором у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі№ 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, 18.08.2020 у справі № 914/1844/18.

Разом з цим, абзац 3 ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

У постанові від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Так, у вказаній постанові від 06.07.2021 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на положення частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті цього засадничого положення відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави в особі Національної академії аграрних наук України та Державного підприємства "Дослідне господарство "Чернігівське" Інституту садівництва Національноїакадемії аграрних наук України", з посиланням на їх бездіяльність щодо захисту інтересів держави, які полягають в забезпеченні реалізації принципів регулювання земельних відносин.

Щодо підстав звернення до суду в інтересах держави в особі Національної академії аграрних наук України прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка, яка перебуває у постійному користуванні дослідного господарства, використовується для забезпечення наукової діяльності Національної академії аграрних наукта відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 та ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України розпорядження цієї категорією земель віднесено до повноважень позивача-1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу`Національна академія наук України є вищою державною науковою організацією України, яка організовує і здійснює фундаментальні та прикладні наукові дослідження, а також координує проведення фундаментальних досліджень у наукових установах та організаціях України.

Об`єкти майнового комплексу Національної академії наук України та об`єкти майнового комплексу національних галузевих академій наук належать відповідно Національній академії наук України та національним галузевим академіям наук на праві господарського відання і передаються ними організаціям, що віднесені до відання Національної академії наук України та до відання національних галузевих академій наук, на праві оперативного управління з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу»).

Згідно з ч. 1, 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» об`єкти майнового комплексу Національної академії наук України та національних галузевих академій наук використовуються відповідно до законодавства України, а також статуту Національної академії наук України та статутів національних галузевих академій наук, а також статутів організацій, що віднесені до їх відання.

Вилучення земельних ділянок Національної академії наук України та національних галузевих академій наук може здійснюватися лише за згодою Президії Національної академії наук України та президій національних галузевих академій наук відповідно до Земельного кодексу України.

Відповідно доп. 1, 88, 89, 91, 93, 94 статуту Національної академії аграрних наук України, затвердженого 07.04.2016 загальними зборами НААН (далі - Статут НААНУ), Національна академія аграрних наук України - це самоврядна наукова організація, заснована на державній власності, що є державною організацією, створеною як неприбуткова державна бюджетна установа.

Майновий комплекс НААН складається з усіх матеріальних та нематеріальних активів, які перебувають на балансі НААН і наукових та інших установ, підприємств та організацій, що перебувають у її віданні, закріплені державою за НААН в безстрокове користування або придбані за рахунок бюджетних коштів, а також коштів, одержаних в результаті фінансово-господарської діяльності, чи набуті іншим шляхом, не забороненим законом.

Використання державного майна, переданого Національній академії аграрних наук України, здійснюється з урахуванням норм Закону України "Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу" та чинного законодавства. НААН, здійснюючи повноваження з управління об`єктами майнового комплексу, забезпечує реалізацію прав держави як власника таких об`єктів, ефективно їх використовує та розпоряджається у межах, визначених законодавством.

НААН відповідно до законодавства та цього статуту користується основними фондами, переданими їй державою у безстрокове безоплатне користування без права зміни форми власності, а також обіговими коштами та земельними ділянками, що надаються їй у постійне користування або в оренду відповідно до земельного законодавства. Відчуження нерухомого майна наукових та інших установ, підприємств та організацій, що перебувають у віданні НААН, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Вилучення земельних ділянок наукових установ, організації підприємств НААН та припинення права постійного користування ними може здійснюватися лише за згодою Президії НААН, відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення та припинення права постійного користування земельними ділянками наукових установ, підприємств та організацій НААН, що віднесені до особливо цінних земель, допускається лише для розміщення на них об`єктів, що визначені Земельним кодексом України та в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Правові основи управління об`єктами державної власності визначає Закон України «Про управління об`єктами державної власності».

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності`Національна академія наук України, галузеві академії наук є суб`єктами управління об`єктами державної власності.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» об`єкти державної власності за рішенням Кабінету Міністрів України передаються Національній академії наук України, галузевим академіям наук у безстрокове безоплатне користування.

Національна академія наук України, галузеві академії наук, яким державне майно передано в безстрокове безоплатне користування, виконують щодо цього майна функції, передбачені пунктами 1, 3-11, 14, 15, 18-38 статті 6 цього Закону, за винятком повноважень, що стосуються утворення господарських структур.

У частині 2 ст. 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності`передбачено, що дія цього Закону не поширюється на управління об`єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України, а також на здійснення прав інтелектуальної власності та корпоративні права, що виникли внаслідок участі державних наукових (науково-дослідних, науково-технологічних, науково-технічних, науково-практичних) установ та державних університетів, академій, інститутів у створенні господарських товариств шляхом внесення до статутного капіталу такого товариства майнових прав інтелектуальної власності, що належать цим установам та навчальним закладам.

Статтею 13 Конституції України закріплено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

З наведених правових норм суд дійшов висновку, що Національна академія агарних наук України є суб`єктом управління державним майно, яке передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук, окрім земельних ділянок, розпорядження та управління якими здійснюється відповідно до норм Земельного кодексу України.

Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру від 05.10.2020, спірна земельна ділянка площею 151,5097 га, кадастровий номер :07:000:0003 є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення державної власності, місце розташування (адміністративно-територіальна одиниця) - Чернігівська область, Чернігівський район, Красненька сільська рада.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Статтею 84 Земельного кодексу України визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Право власності на земельні ділянки, визнане за державою рішенням суду, реалізується органами виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, незалежно від органу, в особі якого судом визнане таке право за державою.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Частиною 8 цієї статті передбачено, що Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративно-територіальних одиниць, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини;

ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

За приписами ч. 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Відповідно до ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Вилучення земельних ділянок здійснюється за письмовою згодою землекористувачів, а в разі незгоди землекористувачів - у судовому порядку. Справжність підпису на документі, що підтверджує згоду землекористувача на вилучення земельної ділянки, засвідчується нотаріально.

Згідно з п. «в» ч. 1 ст. 150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель відносяться землі, надані в постійне користування НВАО "Масандра" та підприємствам, що входять до його складу; землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів.

З аналізу вказаних правових норм слід дійти висновку, що повноваження щодо розпорядження від імені власника земельної ділянки - держави, у тому числі, припинення права постійного користування та/або вилучення, належать центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, яким є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр).

Відповідно до пункту 7 Положення (Положення про державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15) Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Реалізацію повноважень Держгеокадастру на території Чернігівської області здійснює Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області.

Таким чином, уповноваженим державоюорганом на здійснення захисту її інтересів у спірних земельних правовідносинах є виключно Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, а отже прокурор помилково зазначив орган, що здійснює розпорядження спірною земельною ділянкою - Національну академію аграрних наук України.

Водночас, прокурор визначив Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області відповідачем у цій справі, оскільки оскаржує виданий ним наказ.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 45 ГПК України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами ж є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

ГПК України взагалі не передбачає можливості поєднання сторін судового процесу в одній особі, не передбачає цей Кодекс і поняття "неналежний позивач", не визначає й механізму заміни останнього, позаяк положення Кодексу спрямовані на вирішення спору, якого не може бути із "самим собою".

Враховуючи те, що визначення позивачем та відповідачем однієї і тієї ж особи - Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області створить парадоксальну ситуацію, прокурор у такому випадку повинен виступати як самостійний позивач.

Схожі по своїй суті висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі 698/119/18, постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі 922/526/19.

Крім того, досліджуючи правовий статус Національної академії аграрних наук України, суд зазначає, що академія є хоча і державною, але самоврядною науковою організацією України, створеною як неприбуткова державна бюджетна установа.

Державний класифікатор України ДК 002:2004 "Класифікація організаційно-правових форм господарювання" (далі - КОПФГ), затверджений наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 року № 97, містить визначення поняття "державна організація (установа, заклад)": утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.

У постановах Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 204/6292/18 та від 17.06.2020 у справі № 204/7119/18 викладено правовий висновок, за яким саме наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Натомість державні організації (установи, заклади) на відміну від державного органу не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та виступають частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно-визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому, така організація має власний кошторис.

Таким чином, Національна академія аграрних наук Українине є органом державної влади, як відповідно і не є вона суб`єктом владних повноважень, тому звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Національна академія аграрних наук Україниє безпідставним.

Обґрунтовуючипідстави звернення до суду в інтересах держави в особі Державного підприємства "Дослідне господарство "Чернігівське" Інституту садівництва Національноїакадемії аграрних наук України", прокурор зазначає, що позивач-2 є постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, у якому фактично припинено таке право внаслідок видачі відповідачем оскаржуваного наказу.

Отже, прокурор подав позов в інтересах держави в особі державного підприємства, яке не органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції яких віднесено відповідні повноваження,що прямо заборонено ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

При цьому у п. 6.21 та п. 6.22 постанови від 04.10.2018 у справі № 911/2740/17 Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі, оскільки при розгляді справи було встановлено, що Національний науковий центр "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук" та Державне підприємство"Дослідне господарство "Чабани" Національного наукового центру "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук", тобто аналогічне дослідне господарство, підпорядковане Національній академії аграрних наук, не є органами державної влади, органами місцевого самоврядування чи іншими суб`єктами владних повноважень, до компетенції яких віднесено відповідні повноваження.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Державного підприємства "Дослідне господарство "Чернігівське" Інституту садівництва Національноїакадемії аграрних наук України".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі 912/2385/18 зазначила, якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позов керівника Козелецької окружної прокуратури, поданий в інтересах держави в особі Національної академії агарних наук України та Державного підприємства "Дослідне господарство "Чернігівське" Інституту садівництва Національноїакадемії аграрних наук України", підлягає залишенню без розгляду.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету (ч. 2 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України).

Беручи до уваги приписи п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" та відсутність клопотання від платника судового збору, відсутні підстави для повернення судового збору.

Керуючись ст. 13, 53, 162, 185, 226, 233-235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Позов залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення 02.09.2021. Ухвалу може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду, з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, у строки, визначені ст. 256 цього Кодексу.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст ухвали складено 03.09.2021.

Суддя В. В. Шморгун