РІШЕННЯ

Іменем України

31 серпня 2021 року м. Чернігівсправа № 927/778/21

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В.,розглянувши матеріали справи у порядку спрощеного позовного провадження

Позивач: Селянське (фермерське) господарство Фермер,

, вул. Партизанська, буд. 8, с. Перемога, Баришівський район, Київська область, 07510

Відповідач: Дочірнє підприємство Лугове,

, вул. Прокопа Гацька, 26, с. Олбин, Козелецький район, Чернігівська область, 17040

Предмет спору: про стягнення 108 738,21 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

не викликались

ВСТАНОВИВ:

Селянське (фермерське) господарство Фермер звернулось до суду з позовом до Дочірнього підприємства Лугове, у якому позивач просить суд стягнути з відповідача 108 738,21 грн заборгованості, з яких 93 280,04 грн боргу, 10 988,39 грн інфляційних втрат та 4469,78 грн - 3% річних.

Дії суду, пов`язані з розглядом справи.

Ухвалою суду від 26.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

Також ухвалою від 26.07.2021 встановлено сторонам строки для подання заяв по суті, а саме:

- відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та позивачу відзиву на позов з доданими до нього документами;

- позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання до суду та відповідачу відповіді на відзив з доданими до неї документами;

- відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання до суду та позивачу заперечень з доданими до них документами.

Ухвала суду від 26.07.2021 була направлена відповідачу 28.07.2021 засобами поштового зв`язку та отримана ним 05.08.2021, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №636.

Останнім днем строку для подання відповідачем відзиву є 20.08.2021.

У встановлені судом строки відповідач подав до суду відзив на позовну заяву з доданими до нього документами.

У встановлені судом строки позивач надіслав на електронну адресу суду відповідь на відзив. Дане направлення містить електронний цифровий підпис.

У встановлені судом строки відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив.

Суд долучив до матеріалів справи подані сторонами заяви по суті з доданими до неї документами (відзив, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив), як такі, що подані у порядку та строк, встановлений Господарським процесуальним кодексом України та судом, а тому спір вирішується з їх урахуванням.

Крім того, відповідач у відзиві на позов навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який становить 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.

25.08.2021 відповідачем до суду подано заяву про намір подання доказів щодо судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Частиною 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов усного договору поставки на підставі видаткової накладної № 159 від 13.12.2019 в частині своєчасної оплати за поставлений товар, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 93 280,04 грн, на яку позивачем нараховано 4469,78 грн - 3% річних та 10 988,39 грн інфляційних втрат.

Відповідач у поданому відзиві щодо позовних вимог заперечує, посилаючись на те,що між сторонами був укладений усний договір поставки від 11.10.2019 за № 9, відповідно до умов якого позивач зобов`язався поставити відповідачу товар в кількості 11,66 тон вартістю 93 280,04 грн, в т.ч. ПДВ, а відповідач взяв на себе зобов`язання оплатити товар протягом 3 років з моменту його отримання. Датою здійснення оплати за отриманий товар вважає 12.12.2022. Не заперечує про отримання товару, зазначає про складення акту звірки взаємних розрахунків між сторонами. Зазначив, що про досягнення згоди щодо строку оплати свідчить поведінка позивача, який поставив товар 13.12.2019, а звернувся з вимогою про сплату 23.06.2021.

Позивач у поданій відповіді на відзив повідомив про те, що договір поставки № 9 від 11.10.2019 між сторонами не укладався, а посилання у видатковій накладній № 159 від 13.12.2019 на договір поставки є опискою, оскільки такий договір фактично не було укладено. Вказав, що сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб, поставку здійснено на підставі видаткової накладної та з урахуванням приписів ст. 692 ЦК України відповідач був зобов`язаний оплатити вартість товару після отримання його від позивача, тобто строк оплати товару є таким, що настав 14.12.2019.

Відповідач у поданих запереченнях на відповідь на відзив щодо позовних вимог заперечує, посилаючись на укладення 11.10.2019 між сторонами договору в усній формі щодо поставки жита в кількості 11,66 тон вартістю 93 280,04 грн (в т.ч. ПДВ), згідно умов якого відповідач зобов`язався здійснити оплату товару протягом 3-х років з моменту його отримання. Видаткова накладна була оформлена на підставі договору, 28.05.2021 складено між сторонами акт звірки взаємних розрахунків по договору, які в сукупності свідчать про факт укладення та існування договору. Позивач звернувся до відповідача з претензією про оплату через 18 місяців. Твердження позивача про існування описки у видатковій накладній щодо договору суперечать дійсності, оскільки підписаний та скріплений печатками сторін акт звірки взаєморозрахунків також складений на підставі договору. Складання акту звірки відбулось через 15 місяців після оформлення видаткової накладної, що виключає можливість описки.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

Позивачем на підставі видаткової накладної № 159 від 13.12.2019 поставлено відповідачу товар, а відповідачем отримано, жито в кількості 11,66 тонн на суму 93 280,04 грн, що підтверджується підписом директора Мисливця А.С. на видатковій накладній та скріпленою печаткою відповідача (а.с. 10).

Відповідач отриманий товар не оплатив, що стало підставою для звернення із цим позовом до суду.

Між позивачем та відповідачем був підписаний акт звірки взаємних розрахунків за період з 13.12.2019 по 28.05.2021, відповідно до якого заборгованість Дочірнього підприємства «Лугове» перед Селянським (фермерським) господарством «Фермер» станом на 28.05.2021складає 93 280,04 грн (а.с. 11).

Як вбачається з матеріалів справи, у видатковій накладній № 159 від 13.12.2019 міститься посилання на договір поставки № 9 від 11.10.2019, проте позивач зазначає, що такий договір між сторонами не укладався, а посилання на договір є опискою.

Відповідач не заперечує проти отримання товару на суму 93 280,04 грн, але стверджує про укладення між сторонами усного договору поставки № 9 від 11.10.2019, за умовами якого строк оплати товару протягом 3 років з моменту його отримання, тобто до 12.12.2022.

Будь-яких доказів укладення договору поставки № 9 від 11.10.2019 відповідач суду не надав.

Оцінка суду.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частини 1 статті 639 ЦК України).

Частиною 2 ст. 640 Цивільного кодексу України визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 657 Цивільного кодексу України, яка регулює форму окремих видів договорів купівлі-продажу, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, щодо договору поставки товару законом не встановлено обов`язкової вимоги укладення його у письмовій формі.

За приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Отже, зі змісту ст. 692 ЦК України вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі - продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак обов`язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Щодо заявленої до стягнення суми основної заборгованості.

Як встановив суд, на підставі видаткової накладної № 159 від 13.12.2019 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 93 280,04 грн.

Відповідач не заперечує проти отримання товару, але вважає, що строк його оплати не настав, посилаючись на укладений між сторонами усний договір поставки № 9 від 11.10.2019.

З положень ст. 692 Цивільного кодексу України випливає, що строк оплати товару може бути встановлений в договорі, а у разі його відсутності обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Жодних доказів укладення договору поставки № 9 від 11.10.2019 та будь-яких інших доказів, які підтверджують досягнення домовленості між сторонами про оплату товару у строк до 12.12.2022, відповідач суду не надав. При цьому позивач не визнав такі обставини.

Відповідно до приписів ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, згідно з ч. 4 ст. 13 названого Кодексу, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Передбачивши право учасникам спору на подання своїх доводів та підтверджуючих певні обставини доказів, законодавець встановлює й процесуальні обов`язки таких учасників шляхом визначення певного процесуального порядку реалізації відповідних прав, у разі недотримання яких без поважних причин настають відповідні негативні наслідки для такого учасника у вигляді неприйняття судом його аргументів, оскільки неподання відповідних доказів найчастіше пояснюється неналежною підготовкою сторони до розгляду справи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 14 ГПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України). Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування закріплює ст. 75 ГПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Оскільки відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження укладення договору поставки № 9 від 11.10.2019 з визначенням у ньому трирічного строку оплати за товар або встановлення будь-якого строку оплати спірного товару у інший термін, суд доходить висновку, що з урахуванням приписів ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України обов`язок щодо сплати товару за вказаною накладною виник у відповідача з моменту прийняття ним цього товару, а саме з 13.12.2019.

При цьому, директором Дочірнього підприємства «Лугове» Колодієм І.В. був підписаний акт звірки взаємних розрахунків з позивачем за період з 13.12.2019 по 28.05.2021, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем станом на 28.05.2021 складала 93 280,04 грн.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

Таким чином, суд дійшов висновку, що акт звірки взаємних розрахунків, підписаний уповноваженою особою відповідача (боржника), є доказом, що свідчить про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед позивачем боргу з оплати отриманого за по видатковій накладній №159 від 13.12.2019 товару станом на 28.05.2021 у розмірі 93 280,04 грн.

Суд також відхиляє доводи відповідача щодо нібито фактичного визнання позивачем трирічного строку оплати за товар з огляду на його поведінку, оскільки той поставив товар 13.12.2019, а звернувся з вимогою про сплату 23.06.2021 з огляду на наступне.

По-перше, позивач звертався з претензією через півтора року, а не через три.

По-друге, вирішувати, коли звертатись з претензією до боржника або з позовом до суду, є виключно суб`єктивним правом і вибором кредитора і такий строк жодним чином не прив`язується до моменту виникнення прострочення заборгованості ані законодавчо, ані звичаями ділового обороту.

По-третє, зазначений відповідачем трирічний строк оплати за товар, на переконання суду, у значній мірі виходить як за межі звичаїв ділового обороту, так і за межі загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність.

Оскільки відповідач у порушення ст. 525, 526, 527, 692 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України взятих на себе зобов`язань не виконав та не сплатив позивачу кошти за поставлений товар у розмірі 93 280,04 грн, господарський суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Враховуючи порушення відповідачем строків оплати вартості поставленого товару по видатковій накладній № 159 від 13.12.2019, позивач нарахував та заявив до стягнення 4469,78 грн 3 % річних за період з 15.12.2019 по 20.07.2021 та 10 988,39 грн втрат від інфляції з листопада 2019 року по червень 2021 року.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних, з урахуванням визначеного позивачем періоду, на які здійснено нарахування, дійшов висновку про правильне їх нарахування, а отже позовні вимоги в частині стягнення 3% річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку інфляційних втрат, дійшов висновку про неправильне їх нарахування, з огляду на наступне.

Позивач здійснив нарахування інфляційних втрат з листопада 2019 року по червень 2021 року на суму 93 280,04 грн. разом з тим, грудень 2019 року, в якому мала місце дефляція (99,80) позивачем в розрахунок не включено.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено порядок розрахунку інфляційних втрат відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць.

Так, сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Оскільки у грудні 2019 року прострочення відповідача тривало з 14-го календарного дня місяця грудня, тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу враховується.

Таким чином, інфляційні втрати на суму 93 280,04 грн підлягають нарахуванню за грудень 2019 року по червень 2021 року та позивачем неправомірно здійснено нарахування починаючи з листопада 2019 року, коли заборгованість відповідача не існувала.

Розмір інфляційних втрат за грудень 2019 року по червень 2021 року становить 10 672,53 грн.

Отже, перерахований судом розмір інфляційних втрат є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги у частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню у розмірі 10 672,53 грн.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінивши усі наявні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що надані відповідачем докази на підтвердження викладених ним обставин є більш вірогідними, ніж докази, надані позивачем.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", Серявін та інші проти України обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясовано усі питання, винесені на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат.

За приписами ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

З урахуванням часткового задоволення позову, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, становить 2263,41 грн.

Частиною 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем зазначено, що орієнтовна сума витрат на професійну правничу допомогу становить 10 000 грн.

Згідно з ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України позивач заявив про подання детального опису робіт (наданих послуг) та доказів витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення суду.

Відповідачем зазначено, що орієнтовна сума витрат на професійну правничу допомогу становить 10 000 грн.

Згідно з ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України відповідач заявив про намір подати докази щодо судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Таким чином, питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу наразі судом не вирішується.

Керуючись ст. 14, 73-80, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства Лугове (, вул. Прокопа Гацька, 26, с. Олбин, Козелецький район, Чернігівська область, 17040) на користь Селянського (фермерського) господарства Фермер (, вул. Партизанська, буд. 8, с. Перемога, Баришівський район, Київська область, 07510) 93 280,04 грн заборгованості, 4469,78 грн 3% річних, 10 672,53 грн інфляційних втрат та 2263,41 грн витрат зі сплати судового збору.

3. У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду, з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, у строки, визначені ст. 256 цього Кодексу.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В. В. Шморгун