ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2021 року м. Дніпро Справа № 904/1376/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Коваль Л.А., Кузнецова В.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пальміра"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Рудь І.А.) від 11.05.2021р. у справі № 904/1376/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Всесвіт-Ойл-Груп", м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пальміра", с. Ганно-Мусіївка Солонянського району Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості в сумі 156 326 грн 24 коп. за договором від 08.10.2018 № 08/10-2, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Всесвіт-Ойл-Груп" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом від 18.02.2021 № 18/02/21-1, в якому просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пальміра" заборгованість в сумі 156 326 грн 24 коп., з яких: 138 458 грн 88 коп. - основний борг, 8 400 грн 93 коп. - пеня, 2 418 грн 87 коп. - 3% річних, 7 047 грн 56 коп. - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки від 08.10.2018 № 08/10-2 в частині своєчасної та повної оплати поставленого позивачем товару.

Відповідач під час розгляду справи відзив на позовну заяву та витребувані судом докази, зокрема, щодо сплати заборгованості не надав.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2021р. у справі № 904/1376/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пальміра" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Всесвіт-Ойл-Груп" 138 458 грн 88 коп. основного боргу, 8 173 грн 33 коп. пені, 2 418 грн 87 коп. 3% річних, 7 047 грн 56 коп. інфляційних втрат, 2 341 грн 48 коп. витрат зі сплати судового збору. У решті позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано правомірністю заявлених позовних вимог в частині стягнення основного боргу у сумі 138 458 грн 88 коп., інфляційних втрат - 7 047 грн 56 коп., 3% річних - 2 418 грн 87 коп., пені - 8 173 грн 33 коп. У решті позовних вимог судом відмовлено з огляду на арифметично неправильний розрахунок позивачем суми пені, що підлягає стягненню.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Пальміра", в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2021р. у справі № 904/1376/21 скасувати в частині стягнення з відповідача 8 173 грн. 33 коп. пені та 7 047 грн. 56 коп. інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні відповідних позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, зокрема, наступне:

- відповідач знаходиться у дуже скрутному матеріальному становищі, яке викликано загальнодержавною та світовою кризою;

- стягнення з відповідача штрафних санкцій у сумі 8173,33 грн є занадто суворою відповідальністю, тому суд мав застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити відповідні штрафні санкції до більш справедливого розміру;

- позивачем було необґрунтовано завищено інфляційні витрати за рахунок зменшення періоду їх нарахування стосовно серпня 2020 року, коли відповідний показник був дефляційним.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.05.2020 після усунення недоліків апеляційної скарги відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Пальміра" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2021р. у справі № 904/1376/21. Розгляд апеляційної скарги визначено проводити в порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи.

19.07.2021 від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначив, що норма ч. 3 ст. 551 ЦК України не зобов`язує суд зменшувати неустойку з власної ініціативи. Суд першої інстанції вирішив спір за наявними в матеріалах справи доказами. Відповідачем не було подано доказів наявності дуже скрутного матеріального становища як на час розгляду справи судом, так і під час подання апеляційної скарги. Зобов`язання по оплаті товару відповідачем досі не виконано та розмір неустойки є невеликим порівняно із сумою боргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 08.10.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Всесвіт-Ойл-Груп" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пальміра" (покупець) укладено договір № 08/10-2 (надалі Договір), відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставляти (передавати у власність покупця) на умовах, визначених цим договором, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати на умовах, визначених цим договором, нафтопродукти, іменовані далі за текстом товар.

Згідно з п. 1.2. Договору, асортимент товару, його кількість, ціна погоджуються постачальником та покупцем перед поставкою та зазначаються у відвантажувальних документах (видаткових накладних), які являються специфікацією в розумінні статті 266 Господарського кодексу України та складають невід`ємну частину цього договору.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що загальна ціна цього договору визначається загальною вартістю поставленого товару протягом строку дії цього договору. Вартість окремої партії товару погоджується постачальником та покупцем перед її поставкою та фіксується у видаткових накладних.

За умовами п. 2.2. Договору, покупець оплачує товар в порядку 100% передплати вартості відповідної партії поставки. Постачальник має право поставити погоджену партію товару без попередньої оплати. В цьому випадку покупець зобов`язаний оплатити вартість товару у термін, що не перевищує 3 (три) календарних днів з дати поставки товару.

Відповідно до п. 2.3. Договору, розрахунок покупцем за товар здійснюється у національній валюті України шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця. В граф: Призначення платежу покупець зобов`язаний вказувати, що платіж здійснюється на підставі цього договору.

Датою оплати вартості товару вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок постачальника в банківській установі (п. 2.4. Договору).

У п. 5.2 Договору сторони узгодили, що у разі ненадходження від покупця повної оплати за поставлений товар протягом строку, передбаченого договором, продавець має право нарахувати, а покупець зобов`язується сплатити продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення. Пеня нараховується на суму, що належить до оплати.

Згідно з п. 8.4. Договору, даний договір набуває сили з моменту його підписання і діє до 31.12.2019, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Якщо сторони не заявили про розірвання договору до кінця терміну, договір вважається подовженим до закінчення наступного календарного року на тих же умовах.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар на суму 138 458 грн. 88 коп., що підтверджується підписаною сторонами та скріпленою печатками підприємств видатковою накладною від 17.07.2020 № ВСГ0717-010 (а.с. 11).

Враховуючи умови п. 2.2 Договору відповідач повинен був здійснити оплату за поставлений товар у строк до 20.07.2020 включно.

Відповідач в порушення умов Договору свої зобов`язання щодо оплати поставленого товару не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 138 458 грн 88 коп., проти чого він не заперечує.

У зв`язку з викладеним, позивач звернувся із даним позовом та просив стягнути з відповідача борг у сумі 138458,88 грн, пеню у сумі 8 400 грн 92 коп. за період з 21.07.2020 по 16.01.2021, 3% річних у сумі 2 418 грн. 87 коп. за період з 21.07.2020 по 18.02.2021 та інфляційні втрати у сумі 7 047 грн 56 коп. за період з вересня 2020 по лютий 2021.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 265 Господарського кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти його і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовується наявність у нього заборгованості за Договором у сумі 138458,88 грн, яка виникла з 21.07.2020, та нарахування позивачем на цю заборгованість 3% річних у сумі у сумі 2 418 грн. 87 коп. за період з 21.07.2020 по 18.02.2021. Тому, з огляду на положення ч. 1 ст. 269 ГПК України апеляційний суд не надає оцінки рішенню суду в цій частині.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду в частині стягнення пені в сумі 8173,33 грн та інфляційних втрат у сумі 7 047 грн 56 коп.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарському кодексі України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 Цивільного кодексу України).

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або iнше майно, якi боржник повинен передати кредиторовi у разi порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

За ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У п. 5.2 Договору сторони узгодили, що у разі ненадходження від покупця повної оплати за поставлений товар протягом строку, передбаченого договором, продавець має право нарахувати, а покупець зобов`язується сплатити продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення. Пеня нараховується на суму, що належить до оплати.

Судом першої інстанції здійснено перевірку виконаного позивачем розрахунку пені та встановлено, що за період з 21.07.2020 по 16.01.2021 вона становитиме 8 173 грн 33 коп. У решті позовних вимог в цій частині судом відмовлено, оскільки позивачем розрахунок виконано арифметично невірно.

Відповідачем правильність розрахунку суду не оспорюється.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції апелянтом заявлено, що суд мав застосувати до вказаних вимог положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір штрафних санкцій до більш справедливого розміру. В обґрунтування зазначеного посилався на те, що знаходиться в дуже скрутному фінансовому становищі.

В силу приписів ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, основне зобов`язання відповідачем не виконано, відповідачем не надано доказів на підтвердження його скрутного фінансового становища, сума пені, що підлягає стягненню (8 173 грн 33 коп.), не перевищує розміру заборгованості (138458,88 грн) та не є надмірно великою поряд з нею, отже не може вважатися «несправедливо непомірним тягарем» для відповідача в розумінні рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.

Тому, підстави для застосування судом у спірних відносинах положень ч. 3 ст. ст. 551 Цивільного кодексу України відсутні.

Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом першої інстанції задоволені позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат за заявлений період вересень 2020 року лютий 20201 року у заявленій сумі 7047,56 грн. При цьому зазначено, що інфляційні втрати за визначений період складають більшу суму, ніж визначено позивачем, втім суд обмежується розміром позовних вимог.

В апеляційній скарзі апелянтом зазначено, що позивач при розрахунку інфляційних втрат не врахував серпень 2020 року, в якому мала місце дефляція, що б вплинуло на загальний розмір інфляційних втрат в сторону зменшення.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до ст. 14 ГПК України принцип диспозитивності у господарському процесі полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Тому, визначення предмету спору (в даному випадку суми боргу, пені, 3% річних, інфляційних втрат, що підлягають стягненню з відповідача, та періоду їх нарахування) є диспозитивним правом позивача, гарантованим процесуальним законом.

Крім того, врахування індексу інфляції за серпень 2020 року (в разі заявлення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат з цього місяця) не зменшує суми інфляційних втрат за загальний період, бо становитиме більшу суму, ніж заявлена позивачем у позові та стягнута судом першої інстанції оскаржуваним рішенням.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а оскаржуване рішення таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області у даній справі відсутні.

Враховуючи усе вищевикладене, судова колегія апеляційного суду вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а оскаржуване рішення таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2021р. у цій справі відсутні.

Згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та виходячи з результатів розгляду апеляційної скарги, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пальміра" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2021р. у справі № 904/1376/21 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2021р. у справі № 904/1376/21 - залишити без змін.

Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у сумі 3405,00грн., покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Пальміра".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя Л.А. Коваль

Суддя В.О. Кузнецов