ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2021 року м.Дніпро Справа № 908/420/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Мороза В.Ф. (доповідач)

суддів: Коваль Л.А., Кузнецов В.О.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив" на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.04.2021 (суддя Колодій Н.А.)

у справі №908/420/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобал логістик систем", м.Київ

до відповідача Приватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив", м.Запоріжжя

про стягнення суми 1 211 834,97 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Глобал логістик систем" звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив" про стягнення заборгованості відповідно до Договору транспортно-експедиційних послуг №0001/18 від 02.01.2018 року та Договору транспортно-експедиційних послуг №19/0249 від 01.03.2019 року у розмірі 1 106 770,20 грн., штрафу в розмірі 19 921,86 грн., пені в розмірі 76 961,15 грн., 3% річних в розмірі 8 181,76 грн.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 20.02.2020 у справі №908/420/20 позовну заяву і додані до неї документи повернуто без розгляду.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.09.2021 у справі №904/642/18 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобал логістик систем" залишено без задоволення; ухвалу Господарського суду Запорізької області від 20.02.2020 у справі №908/420/20 залишено без змін; судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покладено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Глобал логістик систем".

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.12.2020 постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.09.2020 та ухвалу Господарського суду Запорізької області від 20.02.2020 у справі №908/420/20 скасовано, справу направлено до Господарського суду Запорізької області для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.04.2021 у справі №908/420/20 позов задоволено частково, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобал логістик систем" 169137,15 грн. штрафних санкцій та компенсаційних виплат за порушення виконання грошових зобов`язань за Договором транспортно-експедиційних послуг №0001/18 від 02.01.2018 та Договором транспортно-експедиційних послуг №19/0249 від 01.03.2019, а саме: - 19921,86 грн. - штрафу; - 120795,36 грн. - пені; - 14937,73 грн. - 3% річних; - 13482,20 грн. - інфляційне збільшення суми боргу; - 2537,05 грн. судового збору; - 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Закрито провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 1106770 грн. 20 коп. Відмовлено в частині позовних вимог: за договором транспортно-експедиційних послуг №0001/18 від 02.01.2018 - пені за порушення зобов`язань в розмірі 12,29 грн.; - 3% річних в розмірі 1,12 грн.; за договором транспортно-експедиційних послуг №19/0249 від 01.03.2019: - пені за порушення зобов`язань в розмірі 386,78 грн.; - 3 % річних в розмірі 35,95 грн.; - інфляційних нарахувань в розмірі 103,80 грн.

Приватне акціонерне товариство "Запоріжвогнетрив" звернулося з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 21.04.2021 по справі №908/420/20 та залишити позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобал логістик систем" без розгляду.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач, в ході розгляду справи частково відмовився від позовних вимог, змінив підставу та предмет позову, уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача 169 677,09 грн., з яких 19 921,86 грн. штрафу, 121 194,43 грн. пені, 14 974,80 грн. 3% річних та 13 586,00 грн. інфляційних втрат. За результатами вказаної заяви відповідачем на підставі п.7 ч.1 ст. 226 ГПК України було подано заперечення щодо вирішення спору у господарському суді, оскільки умовами Договору транспортно-експедиційних послуг №0001/18 від 02.01.2018 в п.7.4 сторони погодили, що спори, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10 000 доларів США за основною сумою зобов`язань, вирішуються в Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група», рішення якого є остаточним та обов`язковим для сторін та підлягає виконанню сторонами у строки, вказані у рішенні суду. Станом на дату звернення позивача до суду з заявою про часткову відмову від позовних вимог та уточнення розміру позовних вимог еквівалент 10 000 доларів США складав 278 384,00 грн. Сума, заявлена позивачем після уточнення позовних вимог складала 169 677,09 грн. Таким чином спір повинен вирішуватися в Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група», а не в господарському суді Запорізької області. Щодо розміру витрат на правничу допомогу апелянт зазначає, що дана справа є типовою та не становить складності, документів що вказували б на значний обсяг витраченого адвокатом часу для здійснення наданих послуг матеріали справи не містять. Згідно Акту приймання-передачі правничих послуг №02/04/21 вартість підготовки та подання позову позивачем оцінена в суму 5 000,00 грн. При цьому жодних обґрунтувань щодо підстав розрахунку такої суми позивачем не вказано. Таким чином розмір стягнутих витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. не відповідає критеріям розумності та співмірності, що суперечить принципу розподілу витрат.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, розгляд справи №908/420/20 передано для розгляду колегії суддів у складі головуючого судді: Подобєда І.М., суддів: Широбокової Л.П., Орєшкіної Е.В.

Суддями Подобєдом І.М., Широбоковою Л.П., Орєшкіною Е.В. подано заяву про самовідвід, яка мотивована наявністю обставин, які виключають можливість участі вказаних суддів у розгляді данної справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.06.2021 заяву суддів Подобєда І.М., Широбокової Л.П., Орєшкіної Е.В. про самовідвід задоволено.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та у зв`язку із задоволенням заяви суддів про самовідвід справу №908/420/20 передано на розгляд колегії у складі головуючого судді: Мороза В.Ф., суддів: Кузнецова В.О., Чередка А.Є.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.06.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив" на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.04.2021 у справі №908/420/20, розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні з викликом сторін на 08.07.2021.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній не погоджується з доводами апеляційної скарги та зазначає, що звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 1 211 834,97 грн. На момент подання позовної заяви між сторонами у справі існував майновій спір саме на суму 1 211 834,97 грн., що значно перевищує передбачену п.7.4 Договору транспортно-експедиційних послуг №0001/18 від 02.01.2018 межу, встановлену для розгляду спорів в третейському суді. Вказаний розмір майнових вимог фактично визнається відповідачем, який розраховує судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 27 267,00 грн., що відповідає ціні позову у розмірі 1 211 834,97 грн. Щодо аргументів відповідача в частині уточнення позовних вимог, то їх розмір було уточнено внаслідок сплати відповідачем основної заборгованості. При цьому до початку розгляду справи по суті від відповідача жодних клопотань про роз`єднання позовних вимог не надходило. Умовами Договору транспортно-експедиційних послуг №19/0249 від 01.03.2019 не передбачено третейське застереження, що унеможливлює розгляд вимог за вказаним договором в третейському суді. Отже твердження апелянта про необхідність передачі спору на розгляд третейського суду суперечить фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства. Щодо розміру витрат на правничу допомогу, то позивач у своїй позовній заяві попередньо визначив вартість таких послуг у розмірі 30 000,00 грн. Фактичний розмір витрат склав 26 000,00 грн. Отже розмір витрат на оплату послуг адвоката є абсолютно співмірним із заявленою ціною позову, складністю справи та виконаним адвокатом робіт, часом та обсягом послуг. Господарський суд безпідставно та невмотивовано зменшив розмір компенсації витрат позивача на професійну правничу допомогу з 26 000,00 грн. до 10 000,00 грн. З огляду на зазначене, позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду без змін.

Судове засідання, призначене на 08.07.2021 не відбулося через хворобу члена колегії суддів, про що було повідомлено сторін у справі.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.07.2021 розгляд справи №908/420/20 призначено в судове засідання на 19.08.2021.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з відпусткою члена колегії судді Чередка А.Є., справу №908/420/20 передано колегії у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Кузнецова В.О., Коваль Л.А.

В судове засідання 19.08.2021 з`явилися представники позивача та апелянта.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін та на підставі встановлених фактичних обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ТОВ Глобал Логістик Сістем (експедитор) та ПРАТ Запоріжвогнетрив (замовник) було укладено Договори транспортно-експедиційних послуг №0001/18 від 02.01.2018 (далі - Договір №0001/18) та №19/0249 01.03.2019р. (далі - Договір №19/0249).

Згідно п. 1.1. Договору №0001/18 та Договору №19/0249 позивач зобов`язується за рахунок коштів замовника надавати комплекс послуг з організації перевезень вантажів автомобілями і послуг спецтехніки у м. Запоріжжя, а також на території відповідача, фрахтуючи для цих цілей транспорт та спецтехніку третіх осіб, а відповідач оплачує ці послуги.

Відповідно до п. 1.2. Договору № 0001/18 та Договору № 19/0249 перелік і вартість послуг, які надаються за договором зазначаються сторонами в специфікаціях, які після підписання є невід`ємною частиною договору.

Згідно п. 6.4. Договору № 0001/18 та п. 7.4 Договору № 19/0249, прийом-передача послуг підтверджується актом прийому-передачі виконаних робіт, підписаним сторонами, із зазначенням загальної суми послуг і вартості послуг позивача з додатком належно оформлених товаро-транспортних накладних.

Згідно з п. 6.3, 6.4 Договору № 0001/18, якщо в транспортному замовленні термін платежу не указаний, замовник повинен розрахуватися з експедитором протягом 15-ти робочих днів після отримання від експедитора товаротранспортної накладної і рахунку. Прийом-передача послуг за даним Договором підтверджується актом прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) підписаних сторонами із зазначенням загальної суми послуги і вартості послуг експедитора з додатком належно оформлених товарно-транспортних накладних.

Пунктом 7.3, 7.4 Договору №19/0249 передбачено, що якщо в транспортному замовленні термін платежу не указаний, замовник повинен розрахуватися з експедитором протягом 60-ти календарних днів після отримання від експедитора товаротранспортної накладної і рахунку. Прийом-передача послуг за даним Договором підтверджується Актом прийому-передачі виконаних робіт , підписаним сторонами із зазначенням загальної суми послу і вартості послуг експедитора з додатком належно оформлених товаро-транспортних накладних.

На виконання умов вказаних договорів позивачем було надано відповідачу транспортно-експедиційні послуги на суму 3 547 499,76 грн. за Договором №0001/18 від 02.01.2018 та на суму 1 723 945,80 грн. за Договором №19/0249 від 01.03.20219, що підтверджується наданими в матеріали справи та підписаними сторонами замовленнями на перевезення вантажу, Актами здачі-приймання робіт (надання послуг) та виставленими позивачем рахунками на оплату.

Разом з тим відповідачем несвоєчасно та не в повному обсязі здійснювалися розрахунки за надані послуги, що і стало причиною звернення позивача з позовною заявою про стягнення з відповідача суми залишку заборгованості за надані послуги за Договором №0001/18 від 02.01.2018 у розмірі 535 950,00 грн., за Договором №19/0249 від 01.03.20219 у розмірі 570 820,20 грн.

Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, за приписами ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України (ЦК України), є договір.

Відповідно до статей 626 - 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до приписів ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Аналогічні положення містяться в статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність".

Відповідно до ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Станом на час розгляду справи відповідачем сплачено суму заборгованості у розмірі 1 106 770,20 грн., про що в матеріали справи надано відповідні платіжні доручення.

Враховуючи наявність заяви позивача про відмову від позовних вимог в частині стягнення суми боргу за договорами транспортно-експедиційних послуг у розмірі 1 106 770,20 грн., господарським судом було закрито провадження у справі, щодо погашеної суми заборгованості, на підставі п.4 ч.1 ст. 231 ГПК України.

Господарським судом встановлено факт несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати наданих послуг.

Позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договорами транспортно експедиційних послуг нараховано та заявлено до стягнення 19 921,86 грн. штрафу; 121 194,43 грн пені; 14 974,80 грн. 3 % річних; 13 586,00 грн. інфляційне збільшення суми боргу.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частина 1 стаття 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

За положеннями частини 1 статті 216, частин 1, 2 статті 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання.

Пунктами 4.1 Договорів транспортно-експедиційних послуг №0001/18 та №19/0249 передбачено, що у випадку невиконання зобов`язань за цим договором замовник та експедитор несуть взаємну відповідальність.

Відповідно до п. 4.6. договору №0001/18 у разі порушення зобов`язань за даним договором, винна сторона несе відповідальність у вигляді сплати на користь іншої сторони штрафу у розмірі 1,8% від суми вартості порушеного зобов`язання.

Відповідно до п. 4.4. договору №19/0249 у разі порушення зобов`язань за даним договором, винна сторона несе відповідальність у вигляді сплати на користь іншої сторони штрафу у розмірі 1,8 % від суми вартості порушеного зобов`язання.

Перевіривши розрахунок заявленої до стягнення суми штрафу за вказаними договорами у розмірі 19 921,86 грн. (9 647,10 + 10 274,76) господарським судом встановлено, що розрахунок проведено правильно, сума штрафу в розмірі 19 921,86 грн. підлягає задоволенню в повному обсязі.

Пунктом 4.6 договору транспортно-експедиційних послуг № 0001/18 передбачено, що за порушення замовником зобов`язань по оплаті, останній сплачує Експедитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, встановленої Нацбанком України на момент пред`явлення фінансових санкцій від суми прострочення за кожний день порушення.

Згідно з п. 4.3. договору транспортно-експедиційних послуг № 19/0249 за порушення замовником зобов`язань по оплаті, останній сплачує Експедитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, яка діяла в період, за який нараховується пеня.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню за договором № 0001/18 у розмірі 71912,15 грн.; за договором №19/0249 у розмірі 49282,28грн.

Судом перевірено здійснений позивачем розрахунок, враховуючи заперечення та контррозрахунок відповідача, встановлено, що позивачем неправильно визначено початкову дату нарахування суми пені, з огляду на що частково задоволено позовні вимоги в цій частині та стягнуто 71899,86 грн. пені за договором № 0001/18 та 48895,50 грн. пені за договором № 19/0249.

Колегія суддів, перевіривши розрахунки суми пені та штрафу, дослідивши періоди нарахування заявлених до стягнення сум за Актами приймання-передачі робіт (послуг) №ГОГЛ0003621 від 02.09.2019, ГОГЛ0003928 від 11.09.2019, ГОГЛ0003934 від 11.09.2019, погоджується з вищевикладеними висновками господарського суду, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають обставинам справи.

Окрім того позивачем заявлено до стягнення суми 3% річних, за договором №0001/18 у розмірі 8272,46 грн., за договором № 19/0249 у розмірі 6702,34 грн. та суми втрат від інфляції 7 100,98 грн. за договором №0001/18; 6 485,02 грн. за договором № 19/0249.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Отже несвоєчасна оплата повної вартості наданих послуг надає право вимагати особою, якою такі послуги надані, як сплати залишку їх вартості, так і стягнення штрафних санкцій та процентів, обумовлених договором та законом.

Здійснивши перерахунок вказаних сум, з урахуванням встановлених обставин щодо неправильного визначення початкового періоду по вищевказаним актам, господарський суд частково задовольнив позовні вимоги про стягнення сум 3% річних та втрат від інфляції, а саме: за договором №0001/18 сума 3% річних складає 8271,34 грн., індекс інфляції у розмірі 7100,98 грн.; за договором № 19/0249 сума 3% річних складає 6666,39 грн., індекс інфляції у розмірі 6381,22грн.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог у даній справі, вважає його правильним та обґрунтованим.

Апелянтом не оскаржується розмір стягнутих штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань, проте оскаржуючи рішення господарського суду апелянт зазначає, що з урахуванням заяви про часткову відмову від позовних вимог, заявлена до стягнення позивачем сума становить 169 677,09 грн., що унеможливлює розгляд таких вимог господарським судом, оскільки в договорі №0001/18 від 02.01.2018 сторонами погоджено третейське застереження.

Так пунктом 7.4 даного договору передбачено, що спори, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10 000 доларів США за основною сумою зобов`язань, вирішуються в Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група», рішення якого є остаточним та обов`язковим для сторін та підлягає виконанню сторонами у строки, вказані у рішенні суду. Апелянт звертався до суду першої інстанції із запереченнями щодо розгляду даної справи в господарському суді, які були залишені судом без розгляду.

Щодо вказаних обставин колегія зазначає, що частиною 1 статті 5 ЗУ Про третейські суди передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Третейська угода це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом, тобто передумовою укладення третейської угоди та однією з підстав звернення до третейського суду є наявність спору. (ст. 2 ЗУ Про третейські суди).

Приписами ст. 12 ЗУ Про третейські суди встановлено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається в письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Разом з тим колегія зазначає, що за своєю суттю третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовними вимогами про стягнення з відповідача сум заборгованості та штрафних санкцій за двома договорами у загальному розмірі 1 211 834,97 грн.

При цьому, третейське застереження передбачено лише в договорі №0001/18 від 02.01.2018, яким обумовлено, що лише спори, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10 000 доларів США за основною сумою зобов`язань вирішуються в третейському суді.

Проте навіть з урахуванням умов третейського застереження, заявлена до стягнення сума за даним договором, на час звернення з позовними вимогами до суду, була значно вища погоджених у п.7.4 договору обмежень.

Щодо доводів апеляційної скарги, що розмір стягнутих судом витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. не відповідає критеріям розумності та співмірності колегія зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 904/1878/19 від 12.03.2020, № 910/11005/16 від 17.12.2020.

При цьому при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі №905/1795/18, від 13.02.2020р. у справі №910/2170/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд, у тому числі виходить з критеріїв розумності, необхідності, неминучості та співвідношення ціни послуг до ринкових цін та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката.

Позивач звернувся з заявою про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 26 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат останнім в матеріали справи надано договір про надання правової допомоги від 18.09.2018,укладений між позивачем та адвокатом Трофімовим С.О., доручення № 01/01/20 від 20.01.2020 (з додатком), акт приймання передачі правничих послуг до договору про надання правової допомоги № 02/04/21 від 02.04.2021, рахунок фактуру № 02/04/21 від 02.04.2021, платіжне доручення № 1525 від 02.04.2021 на суму 20000,00 грн., акт здачі приймання № 65, № 153, платіжне доручення № 329 на суму 1500,00 грн., №525 на суму 1500,00 грн., № 1376 на суму 1500,00 грн., № 1533 на суму 1500,00 грн., свідоцтво Трофімова Сергія Олексійовича, довіреність № 877 від 10.11.2020, якорю уповноважено Трофімова Сергія Олексійовича представляти інтереси ТОВ «Глобал Логістік Сістем».

Господарським судом було частково задоволено заяву позивача та стягнуто з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Задовольняючи частково заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, господарським судом було враховано обставини у справі, розмір заявлених до стягнення вимог, наявність заперечень відповідача щодо заявленої суми у розмірі 26 000,00 грн., а також часткове виконання відповідачем своїх зобов`язань та часткове задоволення позовних вимог, з огляду на що суд дійшов висновку про стягнення витрат у розмірі 10 000,00 грн.

Отже господарський суд, враховуючи заперечення відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу зменшив такі витрати до 10 000,00 грн.

При цьому колегія зазначає, що виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх пропорційності до предмета спору та задоволених позовних вимог, а також рівня ринкових цін наданих адвокатських послуг, стягнення меншої суми за надані послуги не буде відповідати зазначеним критеріям та балансу інтересів сторін.

З огляду на викладене колегія відхиляє доводи апеляційної скарги про необґрунтованість витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Принцип змагальності сторін, закріплений у частині 3 статті 13 та частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, та передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як передбачено ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в апеляційній скарзі, вважає їх необґрунтованими, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення господарського суду Запорізької області у даній справі відсутні.

Враховуючи висновок апеляційного суду щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги, судові витрати по справі у зв`язку з поданням апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив" на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.04.2021 у справі №908/420/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 21.04.2021 у справі №908/420/20 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Запоріжвогнетрив".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30.08.2021

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль

Суддя В.О.Кузнецов