ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/2578/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, )
до Фізичної особи-підприємця Захарова Олега Євгеновича ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 )
про стягнення 75 700,22грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість по оплаті теплової енергії в сумі 55 965,24грн. за період жовтень 2017 року - квітень 2018 року, 3% річних в сумі 5 483,45грн., збитки від інфляції в сумі 14 251,53грн. Судові витрати зі сплати судового збору позивач просить суд покласти на відповідача.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 17875 від 01.09.2017 в частині здійснення своєчасної оплати за отриману теплову енергію з посиланням на ст.ст.526, 610, 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 30.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/2578/21 за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, позивачу визначено строк для подання відповіді на відзив протягом 5 днів з дня його отримання.

У визначений судом строк на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує повністю, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів здійснення постачання теплової енергії у приміщення відповідача та з матеріалів справи не вбачається в яке саме приміщення за адресою: м. Харків, вул. Західна, 58 позивач здійснював постачання теплової енергії.

Також відповідач вважає розрахунок заборгованості некоректним, оскільки позивач безпідставно здійснює розрахунок нарахувань з 10 місяця 2016 року по квітень місяць 2017 року, який за підрахунками позивача складає 25 979,43грн., після чого остаточна сума заборгованості за жовтень 2017 року складає вже 27 491,09грн. та саме на цю суму здійснюється подальше нарахування 3% річних та збитків від інфляції. Таке нарахування відповідач вважає необґрунтованим та безпідставним, а отже всі подальші розрахунки позивача є незаконними.

Крім того, відповідач зазначає про те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують факт постачання теплової енергії та посилається на відсутність актів виконаних робіт, актів розрахунків відпуску-приймання теплової енергії та розрахунків за її використання. Саме акти виконаних робіт та акти звіряння розрахунків, на думку відповідача, є первинними документами, що підтверджують споживання певної кількості теплової енергії.

Відповідач також звернувся до суду з заявою, в якій просить суд застосувати позовну давність до позовних вимог та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач у відповіді на відзив проти правової позиції відповідача заперечує повністю, посилання відповідача на безпідставність постачання теплової енергії до приміщень останнього вважає необґрунтованими, оскільки спірні приміщення надані відповідачу в оренду на підставі договору оренди № 1941 від 11.05.2016, ці приміщення передані відповідачу на підставі акту приймання-передачі від 11.05.2016, рахунки-фактури за спірний період, акти звіряння розрахунків та акти виконаних робіт надавались відповідачу у 2-х примірниках, проте не були підписані відповідачем та на адресу позивача не повертались, що є порушенням з боку відповідача умов договору, а саме п.6.10.

Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності, позивач, з посиланням на п.12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, вважає, що період заборгованості за жовтень 2017 року по квітень 2018 року не виходить за строки загальної позовної давності, у зв`язку з чим просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач заперечень на відповідь позивача на відзив суду не надав.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі", відповідно до п.1.1 Статуту, засновано на підставі Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та інших законодавчих актів України, та згідно рішення XVI сесії Харківської міської ради XXIV скликання "Про комунальну власність м. Харкова" № 191/03 від 24.09.2003 належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова.

Метою діяльності Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" є задоволення потреб населення м. Харкова, державних, кооперативних, суспільних, приватних підприємств і організацій у якісній тепловій енергії при найменших витратах, одержання прибутку для розвитку підприємств, забезпечення інтересів його працівників та задоволення їх економічних і соціальних потреб.

01.09.2017 між Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (позивач) та Фізичною особою-підприємцем Захаровим Олегом Євгеновичем (відповідач) укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 17875 (далі договір), відповідно до умов якого позивач зобов`язався постачати відповідачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а відповідач оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Перелік об`єктів відповідача, в які позивачем здійснюється відпуск теплової енергії, зазначений у додатку № 4 до договору, відповідно до якого адресою об`єкту теплоспоживання відповідача є нежитлове приміщення (склад) загальною площею 119,20кв.м., розташований за адресою: м. Харків, вул. Західна,58.

Відповідно до п.6.3 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Відповідач зобов`язався сплачувати попередню оплату. За три дні до початку розрахункового періоду відповідач самостійно, ініціативним дорученням взяв на себе зобов`язання сплачувати позивачу вартість, зазначеної в додатку № 1 до договору кількості теплової енергії з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію відповідач здійснює:

- до 28-го числа поточного місяця, при розрахунках за показниками приладів обліку;

- до 18-го числа місяця, наступного за розрахунковим, при відсутності приладів комерційного обліку (п.6.4 договору).

У додатку № 1 від 01.09.2017 до договору № 17875 сторони погодили орієнтовну вартість теплової енергії, що постачається відповідачу за поточний рік, відповідно до тарифів, діючих на момент укладання договору, яка становить 32 289,62грн.

У п.6 цього додатку відповідач зобов`язався сплатити позивачу вартість фактично спожитої теплової енергії до укладення цього договору в розмірі 18.100139 Гкал на суму 25 979,43грн.

Позивач взяті на себе зобов`язання за договором виконав належним чином та в період з жовтня 2017 року по квітень 2018 здійснив відпуск теплової енергії у приміщення відповідача за адресою: м. Харків, вул. Західна, 58.

На виконання умов договору позивачем були виставлені відповідачу рахунки-фактури за період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року, які підписані з боку відповідача без будь-яких зауважень та заперечень.

Відповідач умови договору належним чином не виконав, виставлені позивачем рахунки не сплатив, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість за вказаний вище період в розмірі 55 965,24грн. На вказану суму позивачем здійснено нарахування 3% річних та збитків від інфляції.

Оскільки відповідач у визначені договором строки за отриману теплову енергію не розрахувався, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам сторін, суд керується наступним.

Відповідно до ч.1 ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 ст.276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

В силу ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Частиною першою ст.193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Також правовідносини сторін регулюються Законом України "Про теплопостачання, Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. № 1198, тощо.

Згідно із ст.1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивач на підставі умов договору здійснив постачання теплової енергії до нежитлових приміщень відповідача, які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Західна, 58.

Вказані нежитлові приміщення використовуються відповідачем на підставі договору оренди № 1941 від 11.05.2016, укладеного між відповідачем та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради.

Нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Західна, 58, літ. "Б-5", передані відповідачу за актом приймання-передачі до орендного користування нежитлових приміщень від 11.05.2016 з метою використання під склад. Відповідно до технічної характеристики, викладеної в акті приймання-передачі, нежитлові приміщення 1-го поверху № IV, IVa 27-29, 29a, 30-31, 33-37, 35a, розташовані в житловому будинку, та зазначено про наявність в даних приміщеннях опалення.

Система теплопостачання відповідача є невід`ємною частиною системи централізованого теплопостачання.

Факт постачання теплової енергії підтверджується наявними в матеріалах справи Актами про підключення опалення на початку опалювального сезону та про відключення опалення наприкінці опалювального сезону № 178/6037 від 07.10.2017 та № 178/6666 від 06.04.2018, підписаними позивачем та Начальником 61 ділянки Комунального підприємства "Жилкомсервіс" Карнєєвим О.Н.

Відповідно до Переліку споживачів, розташованих в житловому будинку за адресою м. Харків, вул. Західна, 58 та підключених до єдиної системи опалення житлового будинку одним із споживачів є відповідач - Фізична особа-підприємець Захаров О.Є., а тому суд відхиляє заперечення відповідача стосовно недоведеності позивачем факту постачання теплової енергії до приміщень відповідача.

Згідно наданого позивачем розрахунку нарахувань по Фізичній особі-підприємцю Захарову О.Є. за спожиту теплову енергію, позивачем здійснено розрахунок заборгованості за період з жовтня 2017 року по квітень 2018 на загальну суму 55 965,24грн., а саме:

- позивачем здійснено нарахування за спожиту теплову енергію в розмірі 1 511,66грн. в жовтні 2017 року та проведено перерахунок за опалювальний період у жовтні 2016 року-квітні 2017 року в розмірі 25 979,43грн. Всього відповідачем спожито теплової енергії на загальну суму 27 491,09грн.

Зазначений вище перерахунок за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року здійснено позивачем на підставі обсягів постачання теплової енергії відповідачу, погоджених сторонами у додатку № 1 до договору № 17875 від 01.09.2017.

Так, як вже було зазначено вище, відповідач у п.6 додатку № 1 до договору взяв на себе зобов`язання сплатити вартість фактично спожитої теплової енергії до укладення цього договору в розмірі 18.10139 Гкал. на суму 25 979,43грн.

За вказаний період позивачем виставлено рахунок-фактуру № 17800-9157 від 08.10.2017, призначенням платежу якого є: плата за теплову енергію жовтень 2017 року та вартість теплової енергії, спожитої абонентом без достатніх правових підстав.

Рахунок-фактуру відповідачем отримано та підписано ним без будь-яких зауважень та заперечень.

Факт використання відповідачем нежитлових приміщень до укладання договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 17875 від 01.09.2017 підтверджується договором оренди № 1941 від 11.05.2016, укладеним між відповідачем та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та актом приймання-передачі до орендного користування нежитлових приміщень від 11.05.2016.

Таким чином, враховуючи те, що відповідно до ч.3 ст.631 Цивільного кодексу України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, суд не приймає заперечення відповідача щодо безпідставного нарахування позивачем заборгованості за спожиту теплову енергію в жовтні 2017 року, оскільки нарахування вартості фактично спожитої теплової енергії до укладення договору в розмірі 18.10139 Гкал. на суму 25 979,43грн. погоджено сторонами у додатку № 1 до укладеного між позивачем та відповідачем договору.

Даний факт відповідачем не спростований, в матеріалах справи такі докази також відсутні.

Також позивачем здійснено розрахунок спожитої та неоплаченої відповідачем теплової енергії у листопаді 2017 року на суму 4 118,41грн., у грудні 2017 року на суму 3 247,07грн., у січні 2018 року на суму 5 444,16грн., у лютому 2018 року на суму 6 219,29грн., у березні 2018 року на суму 6 565,26грн., у квітні 2018 року на суму 2 879,96грн.

Відповідачем рахунки за спожиту теплову енергію за період листопад 2017 року по квітень 2018 також було отримано та підписано без будь-яких зауважень та заперечень, проте у визначений договором строк не оплачено, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію за період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року в розмірі 55 965,24грн., яка на даний час є несплаченою.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що рахунки-фактури не є первинними документами та актами, в розумінні п.6.10 договору, оскільки вони не фіксують і за своєю формою не можуть фіксувати факт постачання та отримання теплової енергії, а підпис та прізвище відповідача на цих рахунках лише засвідчують факт отримання рахунку-фактури, а не згоду з викладеними в ньому цифрами.

Відповідно до п.6.10 договору відповідач взяв на себе зобов`язання з 12 по 15 число місяця, наступного за розрахунковим, отримувати за місцезнаходженням позивача наступні документи за розрахунковий період: акт звіряння розрахунків, рахунок-фактуру, акт виконаних робіт. По одному примірнику оформлених актів відповідач зобов`язався повернути позивачу протягом 10 днів після їх отримання.

Як зазначає позивач, відповідачем вищезазначені документи були отримані у 2 примірниках, проте в порушення п.6.10 договору останнім не були повернуті позивачу.

Даний факт відповідачем не спростований, в матеріалах справи такі докази також відсутні.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Факт наявності заборгованості на суму 55 965,24грн. за період жовтень 2017 року по квітень 2018 підтверджується документально належними та допустимими доказами, наявними у справі.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати ним заборгованості в сумі 55 965,24грн., всі його заперечення повністю спростовуються наявними у справі належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення 3% річних та збитків від інфляції, суд виходить з наступного.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі даної статті позивач нарахував відповідачу за період з 01.12.2017 по 18.06.2021 3% річних в розмірі 5 483,45,00грн. та збитки від інфляції в розмірі 14 251,53грн.

Перевіривши правомірність нарахування 3% річних та збитків від інфляції, враховуючи те, що таке нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, воно відповідає наданому розрахунку, у зв`язку з чим суд вважає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розглянувши заяву відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ст.ст.256 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12.03.2020 на всій території України установлено карантин, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-ІХ від 30.03.2020 внесено зміни до законодавчих актів, зокрема п.5 Закону Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено п.12 такого змісту:

"12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-ІХ від 30.03.2020 є чинним.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 до 31.08.2021 на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, від 20.05.2020 № 392 та від 22.07.2020 № 641.

Таким чином, враховуючи те, що строк позовної давності за період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року закінчується в період з жовтня 2020 року по квітень 2021 року, а також те, що на всій території України запроваджено карантин, який продовжено до 31.08.2021, а під час дії цього карантину строки, визначені, зокрема, ст.257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину, суд дійшов висновку, що період заборгованості (жовтень 2017 року по квітень 2018 року) не виходить за строки позовної давності, позивачем такий строк не пропущено, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, позов Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" є цілком обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат зі сплати судового збору, суд відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладає на відповідача.

Керуючись ст.ст.129, 237, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Захарова Олена Євгеновича ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (, адреса: 61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11) - 55 965,24грн. основного боргу, 14 251,53грн. інфляційних втрат, 5 483,45грн. 3% річних, 2 270грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України, дане рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне рішення складено "26" серпня 2021 р.

Суддя Т.А. Лавренюк