ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2021 року м.Дніпро Справа № 908/139/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецова В.О.,

суддів Мороза В.Ф., Коваль Л.А.

секретар судового засідання Крицька Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Домінант Груп» на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.04.2021 (повний текст судового рішення складено 26 квітня 2021 року, суддя Федорова О.В.) у справі

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Домінант Груп», м.Дніпро

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Градоліт», м.Запоріжжя

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст і підстави позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Домінант Груп" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Градоліт" заборгованості у розмірі 420 242,39 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на невиконання відповідачем зобов`язань за договором №19 від 06.10.2020 щодо своєчасної оплати отриманого товару.

ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 26.04.2021 у даній справі в позові товариства з обмеженою відповідальністю «Домінант Груп» до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Градоліт» про стягнення 420 242,39 грн відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано посиланням на відсутність первинних бухгалтерських документів, які б свідчили про виникнення між сторонами господарських відносин. Надані позивачем пояснення свідків не можуть бути належними доказами, що підтверджують наявність у відповідача грошового зобов`язання щодо оплати боргу.

ІІІ. Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи учасників справи

3.1 Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Товариство з обмеженою відповідальністю "Домінант Груп", не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняте нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Аргументуючи апеляційну скаргу, скаржник вказує, що у жовтні 2020 року, між ним та відповідачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору відносно поставки з боку позивача відповідачу товару - портландцемент ПЦ ІІ/Б-Ш-400 відповідно до умов договору №19 від 06.10.2020 та специфікації № 1 від 06.10.2020. На виконання умов даного договору позивачем за видатковими накладними було поставлено відповідачу товар на загальну суму 718 472,23 грн, з яких відповідачем оплачено 718 472,23 грн, з яких відповідачем оплачені 298 229,84 грн, залишок заборгованості за договором - 420 242,39 грн.

За твердженням скаржника на вказаних видаткових накладних та в акті звірки сторін з визначеною заборгованістю у розмірі 420 242,39 грн проставлено печатку відповідача, але відсутній підпис уповноваженої особи останнього. Відповідачем не надано позивачу договір, специфікацію та ТТН.

Позивач зазначає, що між сторонами здійснювалося електронне листування відносно виконання умов договору та здійснення розрахунків за поставлений товар. Відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції було підтверджено факт отримання від позивача товару за видатковими накладними ДО - 0000125 від 07.10.2020, ДО - 0000126 від 07.10.2020, ДО - 0000124 від 08.10.2020, ДО - 0000129 від 08.10.2020, ДО - 0000131 від 09.10.2020 та здійснено оплату вартості поставленої за ними товару.

На думку скаржника, судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги податкові накладні, які були складені на виконання вимог Податкового кодексу за результатами здійснення операції щодо поставки товару відповідачу на виконання умов договору.

Відносно відображення відповідачем поставок, здійснених позивачем у своєї податковій звітності, скаржник зазначає, що 18.05.2021 від ГУ ДПС у Дніпропетровській області на запит представника позивача отримано відповідь №25483/6/04-36/18-07, з якої вбачається, що станом на дату надання даної відповіді, за інформацією Єдиного реєстру податкових накладних ТОВ "Домінант Груп" у жовтні 2020 року зареєструвало податкові накладні на адресу ТОВ "Градоліт" на суму 119 745,37 грн з ПДВ.

Відповідно даним АІС «ПОДАТКОВИЙ БЛОК» за результатами автоматизованого співставлення податкових зобов`язань та податкового кредиту між позивачем та відповідачем за жовтень 2020 року відсутні факти відхилень між сумами податкових зобов`язань га податкового кредиту, тобто зареєстрована сума ПДВ в Єдиному реєстрі податкових накладних відображена у повному обсязі у податковій звітності з ПДВ.

Отже, за переконанням відповідача з боку ГУ ДПС у Дніпропетровській області було підтверджено те, що з боку відповідача у повному обсязі було зареєстровано податкові накладні, як за визнаними ним поставками, так і за поставками, факт існування яких ним заперечується та відображено суми податкового кредиту за даними поставками у своїй податковий звітності у повному обсязі, тобто визнано факт отримання товару відповідачем.

Скаржник також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки ним не було прийнято до уваги усі надані з боку позивача докази та доводи, а прийняття рішення про відмову у позові базувалося лише на тому, що деякі подані позивачем первинні документи не відповідають встановленим для них вимогам.

Проте, позивачем одразу наголошувалось на тому, що відсутність на первинних документах, які стосуються поставок за договором, передбачених реквізитів, виникло власно через відмову відповідача належним чином їх оформити та направити позивачу, оскільки, судячи з його досудової та процесуальної поведінки - здійснювати оплати за договором та поставками товару ним і не планувалось.

Аналізуючи надані позивачем 12 видаткових накладних за поставленим відповідачу товаром, суд першої інстанції не дослідив факт наявності на них відтиску печатки відповідача, та яким чином вони опинились на цих накладних.

Суд першої інстанції жодним чином не дослідив подані до суду податкові накладні та інформацію наявну у електронних квитанціях від ДПС щодо їх реєстрації з боку позивача та отримання відповідачем, дві з яких, відповідно до електронної квитанції ДПС, відповідачем було зареєстровано добровільно, причому за поставками, факт існування яких ним заперечується.

3.2 Доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України).

ІV. Апеляційне провадження

4.1 Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2021 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Коваль Л.А., Мороз В.Ф

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.06.2021 поновлено товариству з обмеженою відповідальністю «Домінант Груп» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Запорізької області від 20.04.2021; відкрито апеляційне провадження за апеляційною; призначено справу до розгляду на 20.07.2021 на 11 годин 00 хвилин.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 19.07.2021 у зв`язку з перебуванням у відпустці суддів Коваль Л.А., Мороза В.Ф. у період з 20.07.2021 по 13.08.2021 та неможливістю проведення судового засідання 20.07.2021, розгляд справи призначено на 25.08.2021 на 10 годин 00 хвилин.

25.08.2021 у судове засідання з`явився представник позивача, який надав відповідні пояснення.

Відповідач наданим йому процесуальним правом не скористався та не забезпечив у судове засідання явку повноважного представника.

Колегія суддів вважає, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи.

25.08.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

4.2 Стислий виклад обставин справи, встановлених судам

06.10.2020 між товариством з обмеженою відповідальністю "Домінант Груп" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Градоліт" (покупець) укладено договір № 19 про довгострокові поставки товару, за умовами якого договору постачальник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується протягом строку дії договору поставити покупцю за узгодженою номенклатурою та об`єму товар у власність для використання його у підприємницькій діяльності, а покупець зобов`язується прийняти та оплати цей товар на умовах, які визначені цим договором (п.1.1 договору).

Предметом цього договору є товар Портландцемент ПЦ ІІ/Б-Ш-400 навал (п.1.2 договору).

Пунктом 1.3 договору встановлено, що найменування (асортимент), кількість, технічні умови та ціна товару визначаються сторонами в специфікаціях до цього договору, які є невід`ємними частинами цього договору після їх підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками.

В розділі 3 договору узгоджені вартість та порядок розрахунків, зокрема, в п. 3.1 зазначено, що покупець зобов`язується оплатити прийнятий товар за цінами, які узгоджені в специфікації на умовах 100% попередньої оплати.

За твердженням позивача, у специфікації № 1 від 06.10.2020 до договору поставки, передбачені ціна, умови поставки та умови оплати, а саме, сторони домовились про поставку товару в кількості 1000 тон, на загальну суму 2 080 000 грн на умовах оплати впродовж 7 банківський днів з дати оформлення видаткової накладної.

Як зазначено позивачем, на виконання умов договору поставки, ТОВ «ДОМІНАНТ ГРУП» поставило ТОВ «ГРАДОЛІТ» за період з 07.10.2020 по 10.10.2020 товар на суму 478 648,69 грн за видатковими накладними: видаткова накладна № ДО-0000125 від 07.10.2020, видаткова накладна № ДО-0000126 від 07.10.2020, видаткова накладна № ДО-0000124 від 08.10.2020, видаткова накладна № ДО-0000129 від 08.10.2020, видаткова накладна № ДО-0000131 від 09.10.2020, видаткова накладна № ДО-0000133 від 09.10.2020, видаткова накладна № ДО-0000134 від 10.10.2020, видаткова накладна № ДО-0000135 від 10.10.2020. Разом з товаром покупцю був переданий договір № 19 від 06.10.2020 (2 екземпляра), специфікація, рахунки на оплату, видаткові накладні, ТТН. Однак покупець не передав постачальнику його екземпляри документів, які повинні бути підписані з боку покупця.

Після прийняття відповідачем товару за вказаними вище видатковими накладними, він здійснив оплату 16.10.2020 згідно банківських виписок на суму 298 229,84 грн.

За період з 17.10.2020 по 30.10.2020 позивач поставляв ще товар за видатковими накладними на суму 239 823,54 грн: видаткова накладна № ДО-0000139 від 17.10.2020, видаткова накладна № ДО-0000141 від 17.10.2020, видаткова накладна № ДО-0000148 від 30.10.2020, видаткова накладна №ДО-0000150 від 30.10.2020. Ці видаткові накладні також були передані покупцю разом з товаром.

Таким чином, за період з 07.10.2020 по 20.10.2020 позивач поставив товар на загальну суму 718 472,23 грн, відповідач частково сплатив вартість отриманого товару на суму 298 229,84 грн, залишок несплаченого товару склав 420 242,39 грн.

Позивач відобразив у податкової декларації за звітний період обсяги постачання товару та сплатив з цього податки.

Оскільки відповідач не надав позивачу підписані з його сторони договір №19 від 06.10.2020, специфікацію, видаткові накладні, ТТН та не сплатив залишок суми, позивач повторно направив 13.11.2020 на адресу відповідача зазначені документи. Пакет документів був прийнятий покупцем 18.11.2020 згідно відстеження (трекинг) поштового номеру відправлення за номером 269.

У грудні 2020 року позивач отримав поштою пакет документів відповідача, в якому відповідач надав видаткові накладні та Акт звірки з його оригіналом печатки, але без підпису. Договір № 19 від 06.10.2020 з додатком, ТТН (екземпляри для позивача) не надано.

Неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором №19 про довгострокові поставки товару від 06.10.2020 щодо повної та своєчасної оплати отриманого товару та наявність заборгованості у розмірі 420 242,39 грн стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

4.3 Позиція апеляційного господарського суду у справі

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Предметом апеляційного перегляду є вирішення питання про наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлений товар у розмірі 420 242,39 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, що на виконання умов договору № 19 від 06.10.2020 та специфікації до нього у період з 07.10.2020 по 20.10.2020 він поставив відповідачу товар на загальну суму 718 472,23 грн, в підтвердження чого надані видаткові накладні: № ДО-0000125 від 07.10.2020, № ДО-0000126 від 07.10.2020, № ДО-0000124 від 08.10.2020, № ДО-0000129 від 08.10.2020, № ДО-0000131 від 09.10.2020, № ДО-0000133 від 09.10.2020, № ДО-0000134 від 10.10.2020, № ДО-0000135 від 10.10.2020, № ДО-0000139 від 17.10.2020, № ДО-0000141 від 17.10.2020, № ДО-0000148 від 30.10.2020, №ДО-0000150 від 30.10.2020. Відповідач частково сплатив вартість отриманого товару на суму 298 229,84 грн, залишок несплаченого товару склав 420 242,39 грн.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач зазначив про відсутність між сторонами господарських правовідносин, які б регулювалися умовами договору №19 від 06.10.2020; підтвердив факт отримання від позивача товару у період з 07.10.2020 по 09.10.2020 на загальну суму 298 228,84 грн та виконанням зобов`язання щодо оплати зазначеного товару. Зауважив, що інші поставки позивачем не здійснювались, тому відсутні підстави для стягнення коштів.

Відповідно до ст.6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша ст.509 Цивільного кодексу України).

Господарське зобов`язання виникає, зокрема із господарського договору (ст.174 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини першої ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями чатсини першої статті 638 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Зміст договору №19 про довгострокову поставку товару від 06.10.2020 та специфікації №1 від 06.10.2020 до цього договору свідчить про те, що вказані документи не містить підпису покупця - товариства з обмеженою відповідальністю "Градоліт".

Колегія суддів враховує, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутність підпису на договорі №19 про довгострокову поставку товару від 06.10.2020 та специфікації №1 від 06.10.2020 не підтверджує їх укладення, а наведені у них умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Згідно до частини першій статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до вимог статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина перша статті 181 Господарського кодексу України).

За приписами ч.ч. 1 - 4, 7 ст.180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з ч.1 ст.641, ч.2 ст.642 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Правовідносини, що виникли між сторонами за своєю правовою природою є договором поставки.

Приписами частин першої, другої статті 712 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з вимогами частини першої статті 265 Господарського кодексу України, визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею ст.655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Положеннями статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Згідно з частиною першою ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною першою ст.193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

На підтвердження факту вчинення господарської операції позивачем надані видаткові накладні та товарно-транспортні накладні.

Відповідно до вимог Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Тобто, будь-яка господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків.

Статтею 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із положеннями частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Частиною другою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів (абзац другий пункту 2.1); первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (абзац перший пункту 2.1); первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (абзац перший пункту 2.4); документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5); первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників (пункт 2.15).

Колегія суддів вважає, що подані позивачем видаткові накладні є неналежними та недопустимими доказами, оскільки у графі "отримав" відсутній підпис уповноваженої особи відповідача, внаслідок чого відсутня можливість ідентифікувати особу, якій передавався зазначений в накладних товар, відтак позивачем не доведено факт здійснення господарської операції; копії товарно-транспортних накладних також не є допустимими доказами, оскільки у графі "Прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)" не містять відтиску печатки та підпису вантажоодержувача щодо прийняття зазначеного товару.

Крім цього, товарно-транспортна накладна може бути доказом переміщення товару, проте, не є документом, який підтверджує отримання покупцем товару.

Надані позивачем до позовної заяви видаткові накладні №ДО-0000125 від 07.10.2020, №ДО-0000126 від 07.10.2020, № ДО-0000124 від 08.10.2020, №ДО-0000129 від 08.10.2020, №ДО-0000131 від 09.10.2020, №ДО-0000133 від 09.10.2020, №ДО-0000134 від 10.10.2020, №ДО-0000135 від 10.10.2020, ДО-0000139 від 17.10.2020, №ДО-0000141 від 17.10.2020, №ДО-0000148 від 30.10.2020, №ДО-0000150 від 30.10.2020 на загальну суму 718 472,23 грн, не підписані отримувачем та містять відтиск печатки товариства з обмеженою відповідальністю "Градоліт".

Колегія суддів не приймає до уваги зазначені вище видаткові накладні, оскільки відтиск печатки на первинному документі не визначено як обов`язковий реквізит первинного документа. А відтак, волевиявлення юридичної особи при укладенні договору виражається підписом уповноваженої нею особи, а скріплення печаткою не є обов`язковим, відтиском печатки організації засвідчується лише підпис відповідальної особи. При цьому підпис уповноваженої особи на первинних документах є обов`язковим реквізитом, який надає документу чинності, створює відповідні права і обов`язки особам, які його підписали, підтверджує правдивість та реальність господарської операції.

Надані позивачем до заяви про долучення доказів видаткові накладні №ДО-0000125 від 07.10.2020, №ДО-0000126 від 07.10.2020, № ДО-0000124 від 08.10.2020, №ДО-0000129 від 08.10.2020, №ДО-0000131 від 09.10.2020, №ДО-0000133 від 09.10.2020, №ДО-0000134 від 10.10.2020, №ДО-0000135 від 10.10.2020, ДО-0000139 від 17.10.2020, №ДО-0000141 від 17.10.2020, №ДО-0000148 від 30.10.2020, №ДО-0000150 від 30.10.2020 на загальну суму 718 472,23 грн, з боку отримувача підписані водієм. Водночас матеріали справи, не містять доказів, що зазначена особа була уповноважена відповідачем на отримання спірної продукції чи є працівником відповідача.

За таких обставин, надані позивачем видаткові накладні не є належними доказами у підтвердження поставки спірного товару з огляду на їх невідповідність вимогам закону

Апеляційний господарський суд враховує, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо).

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18.

Для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, слід враховувати, що фактичне здійснення господарської операції, у випадку заперечення однією із сторін факту здійснення такої господарської операції, повинно підтверджуватися, в тому числі, і наявністю у продавця у власності товару, вибуття із власності такого товару, оприбуткування товару іншою стороною та іншими непрямими доказами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.02.2019 у справі № 911/5309/14.

Отже, судова практика виходить з презумпції, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися належним підтвердженням факту здійснення господарської операції (передачі товару) навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. Для підтвердження даних можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Колегія суддів враховує, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а тому окрім обставин оформлення первинних документів, підлягають доведенню обставини щодо наявності або відсутності реального руху такого товару (правова позиція Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 920/61/19).

З матеріалів справи вбачається, що товариство з обмеженою відповідальністю "Домінант Груп" є платником податку на додану вартість.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю за його вимогою.

За приписами статті 201.7 Податкового кодексу України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Реєстрація податкових накладних/розрахунків коригування у ЄРПН повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків: для податкових накладних/розрахунків коригування, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені.

З огляду на викладене, аналіз реальності господарських операцій повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту настають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), здійснюваних для провадження власної господарської діяльності платника, які відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником договорах, та мають підтверджуватися належним чином оформленими первинними документами.

Так само, якщо господарська операція фактично не відбулася, первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що надані позивачем податкові накладні не є достатніми доказами фактичного виконання операцій у сукупності із виявленим фактом відсутності доказів врахування відповідачем наданих податкових накладних в його податковому обліку.

Встановивши наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів здійснення позивачем господарської операції з постачання відповідачу продукції за спірним договором.

Апеляційний господарський суд відхиляє посилання скаржника на 18.05.2021 лист ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 18.05.2021 №25483/6/04-36/18-07, оскільки вказаний доказ не існував на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не приймає до уваги наданий позивачем акт звірки взаємних розрахунків, з огляду на таке.

У постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17 та від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 викладено правову позицію, згідно з якою відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Акт звірки взаєморозрахунків не містить підпису уповноваженої особи відповідача, а тому не є належним доказом в підтвердження виникнення господарської операції та наявності спірної заборгованості.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

4.4 Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права під час ухвалення рішення в оскаржуваній частині судом апеляційної інстанції не встановлено. В зв`язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції має бути залишене без змін.

4.5 Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст.269,275,276,281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Домінант Груп» відмовити.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 20.04.2021 у справі №908/139/21 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Постанова складена у повному обсязі 03.09.2021.

Головуючий В.О.Кузнецов

Судді В.Ф.Мороз

Л.А.Коваль