РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.08.2021Справа № 910/9085/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Приватенерго" до державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 94 786,55 грн.,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю "Приватенерго" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що на виконання умов договорів поставки від 30 квітня 2020 року № 53-122-01-20-09598 та від 5 листопада 2020 року № 53-122-01-20-10123, укладених між ним та державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - Підприємство), позивач згідно видаткових накладних поставив відповідачу товар на загальну суму 543 200,40 грн. Оскільки Підприємство взяте на себе за вказаними угодами зобов`язання щодо оплати вартості цієї продукції виконало лише частково, заборгувавши таким чином позивачу 55 950,00 грн., останній, посилаючись на статті 536, 610, 611, 614, 625, 628, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 173, 174, 193, 224, 308, 314 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просив суд стягнути з відповідача вищезазначену суму боргу, а також 10 675,34 грн. трьох процентів річних та 28 161,21 грн. інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунків. Крім того, у своїй позовній заяві Товариство просило суд стягнути з відповідача 7 000,00 грн. понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, а також сплачену суму судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення її недоліків.

17 червня 2021 року до суду надішли документи позивача для усунення недоліків позовної заяви.

У зв`язку з наведеними обставинами ухвалою Господарського суду міста Києва від 22 червня 2021 року вищенаведену позовну заяву Товариства прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/9085/21 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

9 липня 2021 року до суду надійшов відзив Підприємства від 1 липня 2021 року № 11539/001-юр, в якому останнє визнало суму основного боргу, однак не погодилося з сумою нарахованих трьох процентів річних, посилаючись на те, що позивач безпідставно включив до розрахунку дати часткового погашення спірної заборгованості. Крім того, початок строку прострочення з оплати товару за договором від 30 квітня 2020 року, на думку відповідача, слід обраховувати з 27 червня 2020 року, а не з 21 червня 2021 року, а за договором поставки від 5 листопада 2020 року - з 5 січня 2021 року, а не з 1 січня 2021 року, як зазначив позивач. Також у відзиві наявне клопотання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору на підставі частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Крім того, у даному відзиві міститься клопотання відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

12 липня 2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив від 8 липня 2021 року, в якій останній навів аргументи на спростування викладених відповідачем у відзиві обставин.

26 липня 2021 року до суду надійшли заперечення відповідача від 23 липня 2021 року № 12974/001-юр на відповідь на відзив.

12 серпня 2021 року до суду надійшло клопотання Підприємства від 10 серпня 2021 року № 14016/001-юр, в якому останнє просило закрити провадження у справі в частині стягнення 24 198,00 грн. основного боргу в зв`язку з оплатою цієї суми.

25 серпня 2021 року до суду надійшло клопотання відповідача від 17 серпня 2021 року № 14444/001-юр, в якому останнє просило закрити провадження у справі в частині стягнення всієї суми основного боргу в зв`язку з повним її погашенням.

Будь-яких інших заяв від сторін не надходило.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30 квітня 2020 року між Підприємством та Товариством був укладений договір поставки № 53-122-01-20-09598, за умовами якого останнє взяло на себе обов`язок поставити відповідачу продукцію, а Підприємство, у свою чергу, - оплатити цю продукцію за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації № 1.

Також 5 листопада 2020 року між позивачем та відповідачем був укладений договір поставки № 53-122-01-20-10123, за умовами якого Товариство взяло на себе обов`язок поставити відповідачу продукцію, а Підприємство - оплатити цю продукцію за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації № 1.

Дані договори підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками цих суб`єктів господарювання.

Відповідно до пунктів 2.1 цих угод ціна продукції, що поставляється за договором від 30 квітня 2020 року, складає 406 042,00 грн., а також ПДВ - 81 208,40 грн., а за договором від 5 листопада 2020 року - 46 625,00 грн., а також ПДВ - 9 325,00 грн. Загальна сума цих договорів складає 487 250,40 грн. та 55 950,00 грн. відповідно (пункти 2.2 договору).

Згідно з пунктами 6.1 договорів оплата за поставлену якісну продукцію здійснюється замовником за умови реєстрації постачальником податкової накладної у ЄРПН шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2017 "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для АЕС".

Про дату оформлення ярлика на придатну продукцію замовник письмово повідомляє постачальника не пізніше 5 робочих днів з дати оформлення ярлика (пункти 6.2 наведених угод).

Відповідно до пунктів 8.1 цих правочинів приймання продукції за кількістю та якістю (вхідний контроль) здійснюється відповідно до вимог Стандарту державного підприємства "НАЕК "Енергоатом" "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для АЕС" СОУ НАЕК 038:2017 при наявності товарно-супровідних документів, передбачених пунктами 8.2 даних угод.

Згідно з пунктами 8.2 договорів товарно-супровідні документи, що надаються постачальником при здійсненні поставки продукції: видаткова накладна або накладна, документи, які підтверджують якість продукції (сертифікат, паспорт) на продукцію (товар).

За умовами пунктів 8.4, 8.5 договорів датою поставки продукції вважається дата підписання видаткової накладної або накладної вантажоодержувачем. Ризик випадкового пошкодження або випадкового знищення продукції переходить до замовника з моменту поставки продукції. Перехід права власності на продукцію за цим правочином відбувається в момент поставки продукції за умови наявності належним чином оформлених товарно-супровідних документів.

Договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками (для контрагентів які застосовують печатку). Строк дії договору від 30 квітня 2020 року - по 31 грудня 2020 року, а в частині виконання гарантійних зобов`язань постачальника, що передбачені даним договором - до спливу гарантійних строків (пункт 12.1 цієї угоди).

Відповідно до пункту 12.1 договору від 5 листопада 2020 року останній вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками (для контрагентів які застосовують печатку). Строк дії даного правочину - по 31 грудня 2021 року, а в частині виконання гарантійних зобов`язань постачальника, що передбачені даним договором - до спливу гарантійних строків.

Судом встановлено, що на виконання умов вищезазначених договорів позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 543 200,40 грн. (у тому числі ПДВ).

Факт поставки товару підтверджується наявними у матеріалах даної справи копіями видаткових накладних: від 7 травня 2020 року № 61 на суму 487 250,40 грн. та від 16 листопада 2020 року № 370 на суму 55 950,00 грн., підписаних уповноваженими представниками сторін та скріплених печатками цих суб`єктів господарювання.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договорами поставки від 30 квітня 2020 року № 53-122-01-20-09598 та від 5 листопада 2020 року № 53-122-01-20-10123 також свідчить відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення постачальником умов даних угод.

20 травня 2020 року Товариство звернулося до Підприємства з претензією щодо оплати заборгованості та компенсаційних виплат за поставлену останньому продукцію. Вказана претензія була залишена відповідачем без задоволення.

Судом встановлено, що всупереч положенням вищенаведених правочинів відповідач взятий на себе обов`язок по оплаті вартості поставленого йому товару в повному обсязі та у встановлені строки не виконав, заборгувавши таким чином Товариству 55 950,00 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Під час дослідження матеріалів справи судом встановлено, що після звернення Товариства з даним позовом до суду - 2 серпня 2021 року та 11 серпня 2021 року, відповідачем було сплачено на його користь спірну суму основного боргу в загальному розмірі 55 950,00 грн. Дана обставина підтверджується платіжними дорученнями від 2 серпня 2021 року № 7623 та від 11 серпня 2021 року, долученими до клопотань Підприємства про закриття провадження у справі в частині від 10 серпня 2021 року № 14016/00юр та від 17 серпня 2021 року № 14444/011-юр.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі в разі відсутності предмета спору.

Оскільки Підприємство після звернення позивача з вказаним позовом погасило суму основного боргу в розмірі 55 950,00 грн., суд дійшов висновку про відсутність предмета спору в даній справі у частині стягнення вищезазначеної суми, у зв`язку з чим вважає за необхідне провадження у справі в цій частині закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

Також у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати товару, позивач просив суд стягнути з Підприємства, з урахуванням часткових оплат, три проценти річних у розмірі 10 675,34 грн. та 28 161,21 грн. інфляційних втрат, нарахованих у період з 21 червня 2020 року по 17 травня 2021 року згідно з наданим розрахунком.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд погоджується з доводами відповідача стосовного того, що прострочення оплати товару за договором від 30 квітня 2020 року № 53-122-01-20-09598 розпочалося з 27 червня 2020 року, а за договором від 5 листопада 2020 року № 53-122-01-20-10123 - з 5 січня 2021 року. Доводи позивача щодо неповідомлення його відповідачем про дату оформлення ярликів на придатну продукцію, а також щодо ненадсилання цих ярликів на адресу Товариства, не беруться судом до уваги, оскільки Підприємством надано належним чином засвідчені копії відповідних ярликів з доказами надсилання їх позивачу.

Крім того, судом встановлено, що при здійсненні розрахунку позивачем було помилково включено в періоди нарахувань дні фактичних часткових проплат.

Здійснивши власний розрахунок трьох процентів річних, суд дійшов висновку про те, що вірною сумою, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є 9 695,95 грн. трьох процентів річних, нарахованих за видатковою накладною від 7 травня 2020 року № 61, з яких: 4 712,75 грн. - три проценти річних, нараховані за період з 27 червня 2020 року по 22 жовтня 2020 року на суму заборгованості в розмірі 487 250,40 грн., 4 032,11 грн. - три проценти річних, нараховані за період з 23 жовтня 2020 року по 18 лютого 2021 року на суму заборгованості в розмірі 412 910,40 грн., 332,49 грн. - три проценти річних, нараховані за період з 19 лютого 2021 року по 9 березня 2021 року на суму заборгованості в розмірі 212 910,40 грн., 468,65 грн. - три проценти річних, нараховані за період з 10 березня 2021 року по 13 квітня 2021 року на суму заборгованості в розмірі 162 910,40 грн., 149,95 грн. - три проценти річних, нараховані за період з 14 квітня 2021 року по 12 травня 2021 року на суму заборгованості в розмірі 62 910,40 грн., а також 611,62 грн. трьох процентів річних, нарахованих за видатковою накладною від 16 листопада 2020 року № 370 за період з 5 січня 2021 року по 17 травня 2021 року.

Водночас, оскільки заявлений Товариством до стягнення розмір інфляційних втрат є арифметично вірним, відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми цієї компенсаційної виплати підлягають задоволенню.

Разом із тим, у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 367,77 грн. трьох процентів річних слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин позовні вимоги Товариства підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У своєму відзиві Підприємство просило суд повернути позивачу з державного бюджету 50 % судового збору на підставі частини 1 статті 130 ГПК України у зв`язку з визнанням позову в частині стягнення основного боргу в розмірі 55 950,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 130 ГПК України у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Водночас, враховуючи закриття провадження в частині стягнення основного боргу в розмірі 55 950,00 грн., суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вищезазначеного клопотання відповідача, оскільки згідно з пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така вимога визнана судом).

За змістом частини 1 статті 7 наведеного Закону сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду лише за клопотанням особи, яка його сплатила.

Однак, зважаючи на відсутність у матеріалах справи клопотання позивача про повернення йому сплаченої останнім суми судового збору, суд позбавлений можливості вирішити вказане питання по суті на час прийняття даного рішення.

Крім того, у своїй позовній заяві Товариство просило суд стягнути з відповідача суму понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн.

За частиною 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Статтею 30 цього Закону встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, 8 травня 2021 року між Товариством та адвокатом Батюком Олегом Олексійовичем укладено договір про надання юридичних (адвокатських послуг), за умовами якого останній зобов`язався надавати визначену цією угодою юридичну допомогу, а позивач - оплатити такі послуги.

За умовами пункту 5.1 даного договору за послуги, вказані в пункті 1.1 даного правочину, Товариство сплачує наведеному адвокату винагороду, яка складається з відшкодування витрат, пов`язаних з наданням послуг, та гонорару. Витрати, пов`язані з наданням послуг, підлягають відшкодуванню виконавцю в повному обсязі на підставі підтверджуючих документів.

26 травня 2021 року між Товариством та адвокатом Батюком О.О. підписано акт приймання-передачі наданих послуг на загальну суму 7 000,00 грн.

На підтвердження того, що Батюк О.О., який надавав правову допомогу в цій справі, є адвокатом, до позовної заяви було додано копію відповідного свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 28 липня 2010 року № 3534.

Судом встановлено, що Товариство сплатило на рахунок адвоката Батюка О.О. 7 000,00 грн. згідно з платіжним дорученням від 24 травня 2021 року № 500, належним чином засвідчена копія якого наявна у матеріалах справи.

Суд зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншого учасника справи в разі наявності заперечень такої особи щодо співрозмірності заявленої суми компенсації має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У своєму відзиві на позов відповідач зазначив, що заявлений Товариством розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним з наданими адвокатом послугами та не відповідає критеріям реальності заявленої до стягнення суми витрат за такі послуги у зв`язку з чим просив суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 4, 5, 6 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотриманням вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі "Гімайдуліна й інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року в справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року в справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За висновками суду, заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям, що наведені у частині 4 статті 126 ГПК України.

З урахуванням предмету та підстав позову, виходячи з встановлених обставин, характеру спірних правовідносин та обсягів матеріалів справи, беручи до уваги розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін, наявність обґрунтованих заперечень відповідача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації, зважаючи на принципи співмірності та розумності судових витрат, закриття провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу, а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне задовольнити заявлену суму витрат позивача на професійну правничу допомогу в справі № 910/9085/21 у розмірі 4 000,00 грн.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ідентифікаційний код 24584661) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Приватенерго" (04119, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 21, ідентифікаційний код 36253988) 28 161 (двадцять вісім тисяч сто шістдесят одну) грн. 21 коп. інфляційних втрат, 10 307 (десять тисяч триста сім) грн. 57 коп. трьох процентів річних, 919 (дев`ятсот дев`ятнадцять) грн. 97 коп. судового збору, а також 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26 серпня 2021 року.

Суддя Є.В. Павленко